Справа № 366/564/15-к
Провадження № 1-кп/366/51/15
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 березня 2015 року смт. Іванків

Іванківський районний суд Київської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000015, внесеного до ЄРДР 24.05.2014 року по обвинуваченню

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Жолобне Новоград-Волинського району Житомирської області, освіта середня, не працює, проживаючої за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.364, ч.2 ст. 368, ч.2 ст. 190, ч.1 ст. 366 КК України, -

В С Т А Н О В И В :
27 лютого 2015 року з Іванківської міжрайпрокуратури Київської області до Іванківського районного суду Київської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000015 по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.364, ч.2 ст. 368, ч.2 ст. 190, ч.1 ст. 366 КК України.

27 лютого 2015 року вказаний обвинувальний акт надійшов у провадження судді ОСОБА_1

4 березня 2015 року судом постановлено ухвалу про призначення підготовчого судового засідання на 12 год. 10 березня 2015 року.

У зв`язку з неявкою захисника ОСОБА_7 , за клопотанням обвинуваченого, підготовче судове засідання було відкладено на 16.03.2015 року, яке у свою чергу, по тій же причині було відкладено на 23.03.2015 року.

23.03.2015 року у справі за угодою приймає участь інший захисник адвокат ОСОБА_5 .

У судовому засіданні прокурор просив призначити справу до судового розгляду, стверджуючи, що підстав для повернення обвинувального акта прокурору немає: обвинувачення конкретне, по ст. 190 КК України відсутність потерпілого (зазначення його в обвинувальному акті) відповідає вимогам ч.7 ст. 55 КПК України. Гр. ОСОБА_8 , якому фактично заподіяно шкоду, не подавав заяви про визнання його потерпілим і тому у справі проходить як свідок.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_5 стверджував, що є підстави для повернення обвинувального акта прокурору у зв`язку з тим, що обвинувачення не є зрозумілим, фактично воно не є сформульованим. Зокрема, не зрозуміло, якою є сума хабара, отримання якої інкримінується обвинуваченому, так само, як і сума, якою він заволодів внаслідок шахрайських дій. Відсутня вказівка на те, в чому полягають тяжкі наслідки, які заподіяні його підзахисним внаслідок зловживання службовим становищем, як і формулювання того, в чому полягають дії, які кваліфікуються як зловживання службовим становищем.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 підтримав позицію свого захисника. При цьому зазначив, що він не розуміє, які дії кваліфіковані за ч.2 ст. 368, а які за ч.2 ст. 190 КК України та в чому вони полягають.

Під час підготовчого судового засідання встановлено підстави для повернення обвинувального акту прокурору, оскільки він не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Відповідно до вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Тобто, закріплення (фіксування) результатів кваліфікації в процесуальних документах ( в.т.ч. в обвинувальному акті) включає в себе щонайменше три дії: 1) виклад фактичних обставин справи; 2) складання формули кваліфікації; 3) виклад формулювання обвинувачення.

Виклад фактичних обставин справи полягає у формулюванні фактичного складу діяння. Тобто, з усіх встановлених у справі фактичних даних обираються ті, які мають значення, враховуються при її вирішенні і виступають фактичною підставою застосування правової норми.

Формула кваліфікації це вказівка на кримінально-правові норми Особливої, а в певних випадках і Загальної частини кримінального закону, якими передбачено вчинення діяння, шляхом використання скорочених, умовних позначень. Вона становить собою сукупність цифрових та буквенних позначень, які вказують на статті ( а також їх частини і пункти) Загальної та Особливої частин кримінального закону, за якими кваліфікується діяння.

Формулювання обвинувачення становить собою словесне посилання на ті кримінально-правові норми, які відображено у формулі кваліфікації. Формулювання обвинувачення дозволяє усунути певну неконкретність, яка може мати місце у формулі кваліфікації (наприклад, пов`язана із наявністю альтернативних основних чи кваліфікуючих ознак складу злочину).

Як вбачається з обвинувального акта він містить фактичний виклад обставин кримінального правопорушення (в деяких частинах навіть занадто деталізований) та формулу обвинувачення ( вказівки на кримінально-правові норми якими передбачено вчинене діяння). Як вбачається з обвинувального акта дії ОСОБА_6 щодо неправомірного заволодіння коштами, кваліфікуються слідчим, за погодженням з процесуальним прокурором, за ч.2 ст.364, ч.2 ст. 368, ч.2 ст. 190, ч.1 ст. 366 КК України. Тобто, три із зазначених складів злочину є кваліфікованими, відповідно саме належним чином викладене формулювання обвинувачення дозволило б усунути певну неконкретність формули кваліфікації.

Оскільки злочини, які інкримінуються обвинуваченому, згідно обвинувального акту вчинені ним на початку 2008 року, прокурор у підготовчому судовому засіданні зазначив, що його дії кваліфікують за кримінальним законом, який чинний на час оголошення підозри (30.01.2015 року) та складання обвинувального акта (26.02.2015 року).

Зокрема, ч.1 ст. 364 КК України передбачає відповідальність за «зловживання владою або службовим становищем, тобто умисне, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби, якщо воно завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб». Ч.2 цієї статті передбачає відповідальність за те саме діяння, якщо воно спричинило тяжкі наслідки. В обвинувальному акті не зазначено конкретно: 1) в чому саме полягало зловживання службовим становищем (які саме дії, з викладених у обвинувальному акті фактичних обставин, кваліфікуються як зловживання службовим становищем); 2) взагалі відсутня вказівка на те, в чому саме полягають тяжкі наслідки і кому вони спричинені.

За ч.1 ст. 368 КК України передбачена кримінальна відповідальність за « прийняття пропозиції, обіцянки або одержання службовою особою неправомірної вигоди, а так само прохання надати таку вигоду для себе чи третьої особи за вчинення чи невчинення такою службовою особою в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає неправомірну вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища». Ч.2 цієї статті передбачає відповідальність за те ж діяння, предметом якого була неправомірна вигода у значному розмірі. П.п.13, 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 26.04.2002 «Про судову практику у справах про хабарництво», передбачено, що «оскільки від розміру хабара залежить кваліфікація злочину, предмет хабара повинен отримати грошову оцінку в національній валюті України», «при кваліфікації одержання хабара за ознаками великого або особливо великого розміру судам належить керуватися приміткою до ст. 368 КК ( 2341-14 ), виходячи з неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, установленого законодавством України на момент вчинення цього злочину». В обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_6 отримав неправомірну вигоду у сумі 5000 доларів США. З урахуванням того, що з моменту події пройшло понад 7 років, не можна вважати конкретним обвинуваченням, яке не дозволяє обвинуваченому визначитися, яку саме суму йому інкримінують як хабар. При цьому у судовому засіданні прокурор на уточнююче питання суду про суму хабара інкримінується обвинуваченому зазначив: «10000 доларів США», що аж ніяк не вбачається з обвинувального акта.

За ч.1 ст. 190 КК України відповідальність настає за «заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство)». Відповідно ч.2 цієї статті передбачає відповідальність за «шахрайство, вчинене повторно, або за попередньою змовою групою осіб, або таке, що завдало значної шкоди потерпілому». Як вбачається з обвинувального акта обвинуваченому ОСОБА_6 інкримінується «шахрайство, що завдало значної шкоди потерпілому». Обвинувачення і в цій частині фактично не є сформульованим: 1) не зазначено в чому полягає об`єктивна сторона шахрайства ( заволодінні чужим майном чи придбанні права, як і спосіб шахрайства шляхом обману чи зловживання довірою); 2) фактично не визначено у національній валюті розмір коштів, які були об`єктом шахрайських дій (зазначено, що це 40000 грн. та 5000 доларів США), що є суттєвим для кваліфікації в частині «значного розміру». Не є коректним посилання прокурора на ч.7 ст. 5 КПК України, де передбачено, що «якщо особа не подала заяву про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяву про залучення її до провадження як потерпілого, то слідчий, прокурор, суд має право визнати особу потерпілою лише за її письмовою згодою. За відсутності такої згоди особа в разі необхідності може бути залучена до кримінального провадження як свідок». Проте, оскільки, як вже зазначалось вище, обвинуваченому інкримінується скоєння кваліфікованого виду шахрайства, що характеризується завданням значної шкоди потерпілому, відповідно відсутність у обвинувальному акті у формулюванні обвинувачення вказівки на особу, якій заподіяно шкоду ( навіть за умови ненадання їй статусу потерпілого) та її розмір, є грубим порушенням вимог КПК.

Фактично, як вбачається з обвинувального акта, дії, які органи досудового розслідування визнають кримінально караними, вчинені обвинуваченим у березні 2008 року і були спрямовані на досягнення одного результату неправомірного отримання коштів. І ці дії кваліфікуються як вчинення чотирьох взаємопов`язаних злочинів.

Таким чином, в обвинувальному акті при зазначенні обставин вчинення злочинів відсутнє розмежування дій обвинуваченого щодо вчинення зловживання службовим становищем, шахрайства, одержання неправомірної вигоди, їх наслідків, що вказує на істотну неконкретність обвинувачення та позбавляє суд визначити межі судового розгляду стосовного кожного обвинувачення та прийняти об`єктивне рішення по справі з огляду на ч.1 ст. 337 КПК України, відповідно до якої судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Крім того, при формулюванні обвинувачення ОСОБА_6 виклад фактичних обставин злочину, передбаченого ст.364 ч.2 КК України, які прокурор вважає встановленими, обвинувальний акт не містить.

У підготовчому судовому засіданні прокурор не зміг вказати ні розмірів шкоди за інкримінованими обвинуваченому статтями, ні вказати місце в обвинувальному акті, де сформульовано обвинувачення за ч.2 ст. 364 КК. І це незважаючи на те, що провадження у даній справі триває з березня 2008 року.

Вказані вище недоліки свідчать про неконкретність пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення, що, як наслідок, є порушенням права особи на захист.

Згідно ч.1 ст.20 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений має право на захист, яке полягає у можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.

При цьому суд враховує, що згідно вимог п.1 ч.3 ст.42 КПК України підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують.

Отже, не наведення обставин, які підлягають доказуванню відповідно до ст.91 КПК України тягне за собою неконкретність та суперечливість пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення, оскільки формулювання обвинувачення, яке наведене в обвинувальному акті викладене не конкретно, не зрозуміло, які саме дії передбачені диспозиціями ст.190, 364 КК України ставляться у вину ОСОБА_6 , наслідки, заподіяні кожним із злочинів, не визначено межі обвинувачення, що порушує його право на захист, ще на стадії повідомлення про підозру, у зв`язку з чим останній фактично не мав можливості підготуватись до захисту.

Згідно вимог п.6 ч.1 ст.277 КПК України повідомлення про підозру і, враховуючи вимоги п.5 ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт, мають містити стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється та обвинувачується особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру. Як вбачається з викладеного вище, в обвинувальному акті відсутній цілий ряд суттєвих обставин, які впливають на кваліфікацію діянь.

Так, Європейський суд з прав людини (далі-Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 9 жовтня 2008 р., зазначив, що у тексті підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «Обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австралії», № 9783/82, п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» [ВП], № 25444/94, п.52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», № 23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», № 42780/98, п.34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п.47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п.3 ст.6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п.54, а також «Даллос проти Угорщини», п.47).

Згідно з ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право, в тому числі, прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи викладене вище, проаналізувавши обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_6 , суд погоджується з доводами сторони захисту щодо його неконкретності та вважає, що в обвинувальному акті відсутні належний виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, обґрунтування виду та розміру завданої матеріальної шкоди, тяжкості наслідків, тож обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України, що, у свою чергу, не дає стороні захисту можливості ефективної реалізації гарантованого права на захист від пред`явленого обвинувачення, права збирати та подавати докази чи оспорювати належність та допустимість доказів сторони обвинувачення, тому на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України підлягає поверненню Іванківському міжрайпрокурору Київської області.

Керуючись п.6 ч.1 ст.277, п.5 ч.2 ст.291, п.3 ч.3, ч.4 ст.314, ст.392, ст.395 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000015 по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.364, ч.2 ст. 368, ч.2 ст. 190, ч.1 ст. 366 КК України, повернути прокурору.

На ухвалу суду може бути подана апеляцiя до апеляцiйного суду Київської областi через Іванківський районний суд протягом семи днів з дня її проголошення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя Іванківського

районного суду ОСОБА_1