АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №11кп/796/772/2015 Головуючий в суді 1інстанції ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст. 186 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві, кримінальне провадження № 0008902 за апеляційними скаргами прокурора прокуратури Святошинського району м. Києва ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Хмільна Києво-Святошинського району Київської області, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше засудженого: 31.10.2010 р. Святошинський районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 187, 75 КК України до 5 років позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки; 15.11.2010 р. Ірпінським міським судом Київської області за ч. 2 ст. 186, ст. 71 КК України до 5 років 1 місяця позбавлення волі; 02.11.2011 р. Бородянським районним судом Київської області за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до 5 років 3 місяців позбавлення волі, звільненого від подальшого відбування покарання згідно Закону України «Про амністію у 2014 році» на підставі ухвали Крижопільського районного суду Вінницької області від 10.07.2014 р.

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

встановила:

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України і призначено йому покарання у виді чотирьох років позбавлення волі. Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу обвинуваченому ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою залишено без змін.

По справі вирішено питання речових доказів.

За вироком суду, 10 жовтня 2014 року приблизно о 23.45 год., ОСОБА_7 , знаходячись разом із невстановленою особою неподалік від буд. № 4/6 по вул. Депутатській в м. Києві, побачили ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які слідували по тротуару вул. Генерала Вітрука в напрямку вул. Онискевича в м. Києві, тримаючи при собі жіночі сумки.

На виконання злочинного умислу, направленого на повторне, відкрите викрадення чужого майна, та діючи згідно досягнутої з невстановленою особою домовленості, ОСОБА_7 та невстановлена особа, наздогнали ОСОБА_10 та ОСОБА_11 навпроти буд. АДРЕСА_2 , після чого ОСОБА_7 схопив руками сумку ОСОБА_10 , яку остання тримала в лівій руці, смикнув її до себе, а невстановлена особа в свою чергу схопила руками сумку ОСОБА_11 , яка знаходилась на лівому плечі останньої, і також смикнула на себе, від чого ОСОБА_11 , втративши рівновагу, впала на землю.

Опираючись злочинним діям ОСОБА_7 , ОСОБА_10 намагалась утримати власну жіночу сумку, однак останній, подолавши опір потерпілої, вирвав з рук ОСОБА_10 належну їй жіночу сумку, дійсна (ринкова) вартість якої згідно висновку експертизи становить 229 гривень, в якій знаходився гаманець, вартість якого 156 гривень та грошові кошти в сумі 55 гривень, а всього на загальну суму 440 гривень, після чого став очікувати невстановлену слідством особу, яка в цей час намагалась вирвати з рук ОСОБА_11 , належну їй жіночу сумку, вартістю 450 гривень, в якій знаходився мобільний телефон «Самсунг ОТ-1081», IMEI НОМЕР_1 , вартістю 300 грн., з СІМ-карткою оператора «МТС», яка майнової цінності не становить, на рахунку якої знаходились 60 грн., гаманець, вартістю 270 грн., з грошима в сумі 50 грн., книга-зошит з англійської мови, вартістю 200 грн., а всього майна на загальну суму 1330 грн., після чого разом з ОСОБА_7 з місця вчинення злочину втекли, завдавши потерпілій ОСОБА_10 майнову шкоду на загальну суму 440 грн. та потерпілій ОСОБА_11 майнову шкоду на загальну суму 1330 грн.

Не погоджуючись з вироком суду його оскаржили в апеляційному порядку прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції та обвинувачений ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини і правильність кваліфікації дій обвинуваченого, просить скасувати вирок суду в зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі, обвинуваченого, та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді п`яти років шести місяців позбавлення волі.

Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції вірно оцінив зібрані у справі докази, прийняв правильне рішення про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, однак при визначенні покарання, недостатньо врахував особу обвинуваченого, фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, ступінь тяжкості кримінального правопорушення та визначив для ОСОБА_7 надто м`яке покарання, яке не відповідає особі обвинуваченого та ступеню тяжкості скоєного кримінального правопорушення. Вказує, що судом не взято до уваги те, що ОСОБА_7 будучи раніше засуджений, звільнений з місць позбавлення волі на підставі ухвали суду від 10.07.2014 року згідно Закону України «Про амністію у 2014 році», знову, повторно, скоїв умисний корисливий злочин, що свідчить про те, що обвинувачений належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став. Крім того, прокурор зазначає, що в судовому засіданні ОСОБА_7 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України не визнав та надавав показання, якими намагався ввести суд в оману з метою уникнути кримінальної відповідальності за злочин, який, за ступенем тяжкості, відноситься до категорії тяжких злочинів.

В апеляційній скарзі, обвинувачений ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, неправильне застосування кримінального закону, просить вирок суду першої інстанції скасувати та справу направити на новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції поверхнево проаналізовано надані органом досудового розслідування докази, допущено однобічність судового розгляду, оскільки в основу вироку покладено лише показання потерпілих. Крім того, вказує, що потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в своїх показання зазначили, що їх грабували дві особи, проте другу особу слідству так і не вдалося встановити, а ОСОБА_7 потерпілі не впізнали.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_7 відмовити, пояснення захисника та обвинуваченого ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого, просили її задовольнити, проти апеляційної скарги прокурора заперечували, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого ОСОБА_7 , перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора прокуратури Святошинського району м. Києва ОСОБА_6 задоволенню не підлягають.

Колегія суддів, у відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, перевіряє вирок суду в межах поданих апеляційних скарг.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у відкритому викраденні чужого майна, повторно, за попередньою змовою групою осіб, за обставин, викладених у вироку, про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ст. 186 ч. 2 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені доказами в справі в їх сукупності.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив наявність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження, мотивовано поклавши в основу вироку належні та допустимі докази, зокрема показання потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , вказавши при цьому, що зазначені показання є послідовними, логічними та підтверджуються сукупністю зібраних у кримінальному провадженні доказами, з чим погоджується колегія суддів.

Враховано судом також і показання самого ОСОБА_7 , який в суді першої інстанції зазначив, що свою вину в інкримінованому йому злочині, передбаченому ч. 2 ст. 186 КК України не визнав та показав, що 10.10.2014р. він вживав алкогольні напої та прогулювався сам поблизу станції метро «Святошин». Так, як був у стані сильного алкогольного сп`яніння, то приблизно о 20.00 год. заліз до плит та заснув. Прокинувся від того, що чоловіки тягли його за ногу, дістаючи з плит, при цьому звинуватили у вчиненні грабежу, а в подальшому його затримали працівники міліції. Наполягає на тому, що жодних дій по відношенню до потерпілих не вчиняв, показання свідків пояснити не може.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо однобічності судового розгляду та неврахування судом першої інстанції його показань, не заслуговують на увагу, оскільки, як вбачається з вироку, суд в повному обсязі оцінив зібрані органом досудового розслідування докази, врахував показання потерпілих та обвинуваченого, вірно вказавши при цьому, що показання ОСОБА_7 суд розцінює, як спосіб захисту, обраний ним з метою уникнення відповідальності за вчинене, та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Як зазначено у вироку, призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який віднесено до категорії тяжких злочинів, відношення до вчиненого, особу обвинуваченого, який раніше судимий, перебуває на обліку у лікаря-психіатра, на обліку у лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, стан його здоров`я, який страждає на органічне ураження головного мозку з легким інтелектуальним недорозвитком та емоційно-вольовими порушеннями, у період правопорушення за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними та в теперішній час за своїм психічним станом може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не потребує застосування примусових заходів медичного характеру, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, а тому обґрунтовано дійшов висновку про неможливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства.

Доводи апеляційної скарга прокурора про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого ОСОБА_7 внаслідок м`якості, є безпідставними, оскільки судом належним чином були враховані всі обставини, які згідно вимог Кримінального закону враховуються при призначенні покарання.

З урахуванням всіх зазначених обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду про призначення покарання у вигляді позбавлення волі в межах нижньої межі кримінального закону є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження нових злочинів, та в повній мірі відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Порушень вимог чинного кримінального процесуального закону, які тягнуть за собою зміну чи скасування вироку суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи викладене, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора прокуратури Святошинського району м. Києва ОСОБА_6 задоволенню не підлягають

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу прокурора прокуратури Святошинського району м. Києва ОСОБА_6 та апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України і призначено йому покарання у виді чотирьох років позбавлення волі залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим ОСОБА_7 в той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4