Справа №484/5034/14-к 11.06.2015 11.06.2015 11.06.2015
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 червня 2015 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
за апеляційною скаргою заступника прокурора Миколаївської області на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 грудня 2014 року у відношенні
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Первомайськ Миколаївської області, зареєстрованого за проживаючого адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
21.08.2014 року Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області за ст. 185 ч. 1 КК України до 100 годин громадських робіт,
- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 185 ч. 2, 389 ч. 2 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_6
обвинувачений ОСОБА_5 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Прокурор просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_5 визнати винним:
- за ч.1 ст. 185 КК України (за епізодом у період з 26.05.2014 року по 10.06.2014 року) та призначити покарання у виді 1 року позбавлення волі.
Виключити з мотивувальної частини вироку за цим епізодом посилання на вчинення крадіжки особою, яка раніше судима за вчинення крадіжки.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, передбачених ч.1 ст. 185 КК України (за епізодом з 26.05.2014 року по 10.06.2014 року) та за вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21.08.2014 року, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити покарання у виді 1 року позбавлення волі.
За ч. 2 ст. 185 КК України (за епізодом з 20.06.2014 року по 03.11.2014 року) призначити покарання у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі.
За ч.2 ст. 389 КК України вважати засудженим до 2 років обмеження волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, передбачених ч.2 ст. 185 КК України та ч.2 ст. 389 КК України шляхом часткового складання призначених покарань призначити покарання у виді 2 років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 71, ст. 72 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21.08.2014 року та остаточно призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 5 днів.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 грудня 2014 року ОСОБА_5 засуджений:

- за ст. 185 ч.2 КК України до 3 років обмеження волі;

- за ст. 389 ч.2 КК України до 2 років обмеження волі.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 призначено покарання у виді 3 років обмеження волі.

На підставі ст. 71 ч. 1 КК України до призначеного покарання повністю приєднано невідбуте покарання за вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21.08.2014 року та остаточно до відбуття відповідно до ст. 72 КК України ОСОБА_5 призначено покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки 44 дні.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки.

На підставі п. п. 2-4 ст. 76 ч.1 КК України на ОСОБА_5 покладені обов`язки: періодично з`являтися до кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання або роботи та не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт вважає вирок незаконним та таким, що підлягає скасуванню в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, яке за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість, та в частині кваліфікації дій обвинуваченого за епізодом крадіжки за період з 26.05.2014 року по 10.06.2014 року за ч. 2 ст. 185 КК України, не застосування при призначенні покарання ч. 4 ст. 70 КК України та неправильного застосування ст. 72 КК України.

Вказує, що кваліфікація дій ОСОБА_5 за епізодом крадіжки за період з 26.05.2014 року по 10.06.2014 року за ч.2 ст. 185 ч.2 КК України є неправильною, оскільки обвинувачений вчинив цей злочин, не будучи судимим за вчинення крадіжки, тобто до постановлення вироку від 21.08.2014 року.

В зв`язку з чим дії обвинуваченого за цим епізодом слід кваліфікувати за ч.1 ст. 185 КК України та виключити з мотивувальної частини вироку за вказаним епізодом посилання на вчинення крадіжки особою, яка раніше судима за вчинення крадіжки.

Оскільки ОСОБА_5 вчинив злочин за даним епізодом до ухвалення вироку від 21.08.2014 року, то, на думку прокурора, покарання йому необхідно призначати із застосуванням ст. 70 ч.4 КК України, що судом не зроблено.

Зазначає, що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання на підставі ст. 72 КК України. Посилаючись на те, що невідбута частина покарання за вироком від 21.08.2014 року відповідає 88 годинам громадських робіт, що згідно вимогам ст. 72 КК України становить 11 днів обмеження волі, апелянт зазначив, що суд при призначенні покарання неправильно повністю приєднав невідбуте покарання за вироком суду у виді 44 днів обмеження волі.

На думку апелянта, судом неправильно звільнено ОСОБА_5 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, та належним чином не вмотивовано своє рішення.

Вважає, що, приймаючи таке рішення, суд недостатньо врахував дані про особу винного, який за вироком від 21.08.2014 року засуджений до відбування покарання у виді громадських робіт, від чого ухилився без поважних причин, що свідчить по його небажання стати на шлях виправлення. На думку апелянта, призначення покарання за попереднім вироком не досягло мети перевиховання та виправлення ОСОБА_5 , а тому рішення суду про його звільнення від відбування покарання унеможливлює досягнення зазначеної мети.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
У грудні 2013 року ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_7 належну їй неактивовану накопичувальну карту «Універсальна» ПАТ КБ «ПриватБанк» для того, щоб покласти на неї свої гроші. В середині травня 2014 року, точну дату слідством не встановлено, ОСОБА_5 активував зазначену банківську картку, встановив власний пін-код та замовив послугу про отримання інформації про рух коштів на картці на свій номер мобільного телефону. З цього часу вся інформація з кредитного рахунку ОСОБА_7 та з зарплатного рахунку надходила на номер мобільного телефону ОСОБА_5

22 травня 2014 року на рахунок зарплатної картки ОСОБА_7 була нарахована стипендія в сумі 295 грн., про що надійшло смс-повідомлення на телефон ОСОБА_5 . В цей час у нього виник умисел на таємне викрадення грошей ОСОБА_7 з її рахунку. Виконуючи задумане, будучи раніше судимим за вчинення крадіжки, ОСОБА_5 повторно, у період з 26.05.2014 року по 10.06.2014 року за декілька разів переводив гроші різними сумами із зарплатної картки ОСОБА_7 на її накопичувальну картку «Універсальна», і через банкомат з цієї картки поповнював рахунок свого мобільного телефону. У такій спосіб ОСОБА_5 повторно таємно викрав гроші ОСОБА_7 в загальній сумі 295 грн.

20.06.2014 року на мобільний телефон ОСОБА_5 надійшло смс-повідомлення про надходження грошей в сумі 295 грн. на рахунок зарплатної картки ОСОБА_7 і він вирішив надалі викрадати з цієї картки гроші, поки ОСОБА_7 про це не дізнається та не заблокує свою накопичувальну карту «Універсальна».

Виконуючи задумане, діючи повторно, ОСОБА_5 у період часу з 20.06.2014 року по 03.11.2014 року через банкомат переводив гроші із зарплатної картки ОСОБА_7 на її кредитну картку «Універсальна» і вже з цієї картки через банкомат переводив належні ОСОБА_7 гроші на номер свого мобільного телефону.

У такий спосіб ОСОБА_8 заволодів грошима ОСОБА_7 на загальну суму 1468 грн.

Крім того, 21.08.2014 року ОСОБА_5 засуджений Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області за ст. 185 ч.1 КК України до 100 годин громадських робіт. 24.09.2014 року копія вироку надійшла до кримінально-виконавчої інспекції м. Первомайська, і була прийнята до виконання. 03.10.2014 року ОСОБА_5 роз`яснено відповідальність за невиконання покарання у вигляді громадських робіт. Цього ж дня, на підставі розпорядження міського голови № 286-р про направлення засудженого на громадські роботи, ОСОБА_5 повинен був приступити до роботи на території м. Первомайська за графіком, складеним відповідно до розпорядження на жовтень-листопад 2014 року. Він мав відпрацювати по 4 години на добу з 08:00 до 12:00 з понеділка по п`ятницю.

З цим графіком ОСОБА_5 був ознайомлений під підпис, однак відпрацював лише 12 годин. Після чого, не повідомивши у встановленому порядку кримінально-виконавчу інспекцію, умисно ухиляючись від виконання покарання, залишив територію м. Первомайська, виїхав до іншої області, без поважних причин не виходив на роботу, тобто ухилявся від відбування покарання, допустив прогули в обсязі 88 годин.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідь судді, прокурора на підтримку апеляційної скарги, заперечення обвинуваченого, який просив залишити вирок без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційній суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_5 у вчинені таємного викрадення чужого майна, повторно, є обґрунтованими та відповідають дослідженим судом доказам.

Дії обвинуваченого в цій частині вірно кваліфіковані за ст. 185 ч. 2 КК України. Доводи апелянта про неправильність кваліфікації дій ОСОБА_5 в цій частині є хибними.

За епізодом крадіжки майна суд вірно виходив з меж пред`явленого ОСОБА_5 обвинувачення, згідно якому з 26.05.2014 року по 10.06.2014 року, та з 20.06.2014 року по 03.11.2014 року, одним і тим же способом, з використанням отриманої від потерпілої ОСОБА_7 її карти «Універсальна», ОСОБА_5 активував картку, встановив власний пін-код, замовив послугу про отримання інформації про рух коштів на свій номер мобільного телефону, та після надходження смс-повідомлень про нарахування стипендії, декілька разів переводив гроші різними сумами із зарплатної картки ОСОБА_7 на її картку «Універсальна», а потім через банкомат з цієї картки поповнював рахунок свого мобільного телефону.

В такий спосіб ОСОБА_5 таємно викрав спочатку 295 грн (в період з 26.05.2014 року по 10.06.2014 року), а потім 1468 грн (в період з 20.06.2014 року по 03.11.2014 року), та, як зазначено в обвинувальному акті, всього викрав належні потерпілій кошти загальною сумою 1763 грн.

Згідно роз`ясненням п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 4 червня 2010 року «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки», від повторності злочинів необхідно відрізняти продовжуваний злочин, який відповідно до частини другої статті 32 КК складається з двох або більше тотожних діянь, об`єднаних єдиним злочинним наміром. Об`єднання тотожних діянь єдиним злочинним наміром означає, що до вчинення першого з низки тотожних діянь особа усвідомлює, що для реалізації її злочинного наміру необхідно вчинити декілька таких діянь, кожне з яких спрямовано на реалізацію цього наміру. Такі діяння не утворюють повторності, оскільки кожне з них стає елементом одиничного (єдиного) злочину і окремим (самостійним) злочином щодо будь-якого іншого з цих діянь бути не може, а при повторності тотожних злочинів кожен із них має свою суб`єктивну сторону, зокрема самостійний умисел, який виникає щоразу перед вчиненням окремого злочину.

Отже, вимоги апелянта про те, що дії ОСОБА_5 за епізодом крадіжки за період з 26.05.2014 року по 10.06.2014 року слід кваліфікувати за ч.1 ст. 185 КК України, а за епізодом від 20.06.2014 року по 03.11.2014 року - за ч.2 ст. 185 КК України, є невірними, оскільки фактично він вчинив крадіжку майна потерпілої в період з 26.05.2014 року по 03.11.2014 року, неодноразове незаконне заволодіння чужим майном складається із тотожних діянь ОСОБА_5 , які мали загальну мету та із самого початку охоплювалися єдиним злочинним наміром на заволодіння конкретним майном. Тому ці дії слід розглядати як один продовжуваний злочин.

Разом з тим, згідно обвинуваченню, яке визнано судом доведеним, ОСОБА_5 , у період з 26.05.2014 року по 10.06.2014 року за декілька разів переводив гроші різними сумами із зарплатної картки ОСОБА_7 на її накопичувальну картку, вчинивши злочин, будучи раніше судимим за вчинення крадіжки. Проте посилання суду на вказану обставину не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки ОСОБА_5 засуджений вироком від 21.08.2014 року за вчинення крадіжки, яка мала місце 15.07.2014 року.

Тому в цій частині доводи апелянта є обґрунтованими, та з мотивувальної частини вироку слід виключити посилання суду про вчинення ОСОБА_5 в зазначений період крадіжки особою, яка раніше судима за вчинення крадіжки.

З урахуванням того, що за вироком від 21.08.2014 року ОСОБА_5 визнаний винним у вчиненні 15.07.2014 року злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, його дії за епізодом крадіжки майна потерпілої ОСОБА_7 судом вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 185 КК України як крадіжка, вчинена повторно.

Апелянт не оспорює висновки суду в частині доведеності вини ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 389 КК України, тобто за ухилення від відбування громадських робіт особою, засудженою до цього покарання.

Проте, апеляційний суд вважає за необхідне відповідно до вимог ч. 2 ст. 404 КПК України вийти за межі апеляційних вимог, оскільки розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь обвинуваченого, в інтересах якого апеляційна скарга не надійшла, з огляду на наступне.

Прокурор просить вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 2 ст. 389 КК України до 2 років обмеження волі, потім визначити покарання з застосуванням вимог ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України (за епізодом від 20.06.2014 року по 03.11.2014 року) та ч. 2 ст. 389 КК України, а остаточне покарання визначити на підставі ч. 1 ст. 71, ст. 72 КК України, посилаючись на те, що ОСОБА_5 вчинив злочини, в тому числі за ч.2 ст. 389 КК України (за ухилення від відбування громадських робіт), в період невідбутого покарання у виді громадських робіт.

Отже, висловлена в апеляційній скарзі позиція прокурора штучно створює умови для погіршення становища обвинуваченого, оскільки прокурор пропонує засудження обвинуваченого за ч.2 ст. 389 КК України - ухилення від відбування громадських робіт, потім про призначення покарання за сукупністю злочинів відповідно до вимог ч.4 ст. 70 КК України, а також вимог ч.1 ст. 70 КК України, в тому числі з урахуванням злочину, передбаченого ч.2 ст. 389 КК України за ухилення від відбування громадських робіт, і призначення остаточного покарання згідно вимогам ч.1 ст. 71 КК України, оскільки злочини, в тому числі за ч.2 ст. 389 КК України, вчинені в період відбування невідбутого покарання до громадських робіт.

Разом з тим, апеляційним судом встановлено, що 21.08.2014 року ОСОБА_5 засуджений за ст. 185 ч.1 КК України до 100 годин громадських робіт. 24.09.2014 року копія вироку надійшла до кримінально-виконавчої інспекції м. Первомайська. 03.10.2014 року ОСОБА_5 роз`яснено відповідальність за невиконання покарання у виді громадських робіт, 06.10.2014 року він ознайомлений з графіком його відбування, приступив до роботи на території м. Первомайська за графіком, та станом на 06.11.2014 року відпрацював лише 12 годин.

Подання кримінально-виконавчої інспекції про притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності за ухилення від відбування покарання датовано 07.11.2014 року (а.п. 23-29).

Суд дійшов висновку, що ОСОБА_5 , не повідомивши у встановленому порядку кримінально-виконавчу інспекцію, умисно ухиляючись від виконання покарання, залишив територію м. Первомайська, виїхав до іншої області, без поважних причин не виходив на роботу, тобто ухилявся від відбування покарання, допустив прогули в обсязі 88 годин.

Проте, як органом досудового розслідування, так і судом не враховані положення ч.1 ст. 40 КВК України, яка передбачає, що за порушення порядку та умов відбування покарання у виді громадських робіт, до засудженого кримінально-виконавчою інспекцією може бути застосоване застереження у виді письмового попередження про притягнення до кримінальної відповідальності.

В матеріалах кримінального провадження містяться дані, що засуджений з 06.10.2014 року приступив до відбування покарання, відбувши його частково, але немає даних, з якого часу ОСОБА_5 ухилився від відбування покарання у виді громадських робіт, не надано інспектором КВІ даних про те, чи встановлювалися причини не виходу на роботу засудженого, а також після встановлення порушення порядку та умов відбування покарання засуджений не попереджений про правові наслідки ухилення від відбування покарання.

Отже, кримінально-виконавча інспекція після встановлення, що засуджений не дотримується встановленого графіку відбування покарання, письмово не попередила про притягнення до кримінальної відповідальності, та в порушення вимог ч. 1 ст. 37 КВК України не з`ясувала причини неявки засудженого до кримінально-виконавчої інспекції.

Крім того, ч.3 ст. 40 КВК України передбачає, що ухиленням від відбування покарання у виді громадських робіт є, зокрема, невихід більше двох разів протягом місяця на громадські роботи без поважних причин.

В той же час, подання КВІ про притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності за ухилення від відбування покарання було подано вже 07.11.2014 року, тобто через незначний час (протягом 1 місяця) після постановки засудженого на облік, хоча він частково відбув покарання.

Тобто, КВІ звернулося з поданням передчасно, без належного його обґрунтування про умисне ухилення ОСОБА_5 від відбування покарання.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що в частині засудження ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 389 КК України вирок підлягає скасуванню, з закриттям кримінального провадження за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Призначаючи ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст.185 КК України у виді обмеження волі, в межах санкції цієї статті, судом достатньо враховано ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відноситься до злочинів середньої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, характеризується позитивно. Судом враховано щире каяття та часткове відшкодування заподіяної майнової шкоди як обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_5 , а обставини, які обтяжують покарання, не встановлено.

Покарання призначено відповідно до вимог ст. ст. 65-67 КК України, до обмеження волі в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України, є необхідне й достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Отже, відсутні підстави для призначення ОСОБА_5 більш суворого покарання у виді позбавлення волі за ч. 2 ст. 185 КК України, про що просить прокурор. При цьому, апеляційний суд враховує, що прокурор, який просить призначити покарання у виді позбавлення волі, не навів жодних підстав для цього.

Оскільки ОСОБА_5 вчинив крадіжку майна потерпілої ОСОБА_7 в період невідбутого покарання за вироком від 21.08.2014 року, остаточне покарання йому слід визначити на підставі ст. 71 КК України.

Є обґрунтованими доводи апелянта стосовно недотримання судом першої інстанції вимог п. 4 ч.2 ст. 72 КК України, яка передбачає, що одному дню обмеження волі відповідають вісім годин громадських робіт.

Отже, призначаючи покарання на підставі ст. 71 КК України, суд, всупереч вимогам п. 4 ч.2 ст. 72 КК України, невірно перевів менш суворий вид покарання у виді 88 годин громадських робіт в більш суворий вид покарання у виді обмеження волі, визначивши його строком на 44 дні, хоча невідбуте покарання відповідає 11 дням обмеження волі.

Остаточне покарання підлягає визначенню на підставі ст. 71 КК України, з урахуванням вимог ст. 72 КК України, та апеляційний суд вважає за необхідне при визначенні остаточного покарання застосувати принцип часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Доводи апелянта про невірне застосування судом закону, який не підлягав застосуванню, а саме в частині звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, є обгрунтованими.

Оскільки ОСОБА_5 вчинив злочин в період невідбутого покарання, суд першої інстанції дійшов невірного висновку про можливість його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

За таких обставин, вирок суду у відношенні ОСОБА_5 підлягає скасуванню в частині засудження за ч. 2 ст. 389 КК України з закриттям кримінального провадження, а також з підстав неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність (щодо невірного визначення покарання на підставі ст.72 КК України та невірного звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України), з ухваленням нового вироку відповідно до п.3 ч. 1 ст. 407, п. 4 ч. 1 ст. 409, п. п.1, 2 ч.1 ст. 413 КПК України.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 409, 413, 420 КПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :
Апеляційну скаргу заступника прокурора Миколаївської області ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 грудня 2014 року у відношенні ОСОБА_5 скасувати: в частині засудження за ч.2 ст. 389 КК України, а провадження в цій частині закрити за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення на підставі п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України; в частині звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а також в частині визначення покарання на підставі ст. 71 КК України.

Ухвалити новий вирок, яким вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 2 ст. 185 КК України до обмеження волі строком на 3 роки.

На підставі ст. 71 ч. 1 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуте покарання за вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21.08.2014 року та остаточно ОСОБА_5 визначити покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки 3 дні.

З мотивувальної частини вироку виключити посилання на вчинення ОСОБА_5 крадіжки (у період з 26.05.2014 року по 10.06.2014 року) особою, яка раніше судима за вчинення крадіжки.

Строк відбування покарання ОСОБА_5 за даним вироком рахувати з дати його проголошення, тобто з 11 червня 2015 року.

В решті зазначений вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, та може бути оскаржений в касаційному порядку в колегію суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: