Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_10,

суддів: ОСОБА_11, ОСОБА_12,

за участю прокурора ОСОБА_13,

засудженого ОСОБА_1,

потерпілого ОСОБА_2

розглянула в судовому засіданні 13 травня 2015 року в м. Києві кримінальну справу за касаційними скаргами захисників ОСОБА_3, ОСОБА_4 та засудженого ОСОБА_1 на вирок Волноваського районного суду Донецької області від 17 червня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Донецької області від 11 листопада 2014 року.

Цим вироком, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду,

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, такого, що

не має судимості,

засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь:

- ОСОБА_5 - 50 081 грн 40 коп в рахунок відшкодування матеріальної шкоди;

- ОСОБА_6 - на відшкодування моральної шкоди 500 000 грн та 2 950 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди;

- ОСОБА_2 - на відшкодування моральної шкоди 100 000 грн.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим та засуджено за те, що він 22 серпня 2009 року, повертаючись з полювання в районі промислового майданчика м. Докучаєвська, маючи при собі заряджену мисливську рушницю, виявивши відсутність належного йому автомобіля та рухаючись по автодорозі «Докучаєвськ-Стила», побачивши свій автомобіль та раніше йому невідомого неповнолітнього ОСОБА_2 біля нього, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, з помсти за незаконне заволодіння останнім його транспортним засобом, маючи умисел на вбивство, здійснив постріл в область грудної клітини неповнолітнього ОСОБА_2, від якого, отримавши тяжкі тілесні ушкодження, останній помер на місці. З метою приховання вчиненого злочину ОСОБА_1 завантажив труп в автомобіль, відвіз з місця події та закопав під водопровідною трубою.

У касаційній скарзі з доповненнями до неї засуджений, не погоджуючись із судовими рішеннями, ухваленими щодо нього, через істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, просить їх змінити та перекваліфікувати його дії на ч. 1 ст. 119 КК України. Свої вимоги засуджений мотивує тим, що суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, неправильно кваліфікував його дії, оскільки умислу на вбивство потерпілого у нього не було. Крім того, засуджений просить застосувати до нього Закон України «Про амністію у 2014 році» та звільнити його з-під варти.

У касаційній скарзі захисники ОСОБА_3 та ОСОБА_4, не погоджуючись із судовими рішеннями, ухваленими щодо ОСОБА_1, через істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, просять їх змінити та перекваліфікувати дії засудженого ОСОБА_1 на ч. 1 ст. 119 КК України, наводячи доводи, аналогічні до тих, які зазначені в касаційній скарзі засудженого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого, який підтримав касаційні скарги, потерпілого та прокурора із запереченнями проти скарг, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи, наведені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що вони підлягають задоволенню з огляду на таке.

Суб'єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 115 КК України, характеризується виною у формі прямого умислу. При цьому питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного та потерпілого, що передували події, їх стосунки.

Визнаючи ОСОБА_1 винним в умисному вбивстві, як видно з мотивувальної частини вироку та ухвали, суди виходили в першу чергу зі знаряддя злочину, кількості та локалізації виявлених на трупі ОСОБА_2 поранень, а також того, що ОСОБА_1 не поставив рушницю на запобіжник, постріл здійснив майже впритул, після злочину приховав тіло.

Разом із тим, одні тільки ці обставини не свідчать про наявність у ОСОБА_1 умислу саме на вбивство ОСОБА_2

Засуджений протягом усього досудового та судового слідства наполягав на тому, що коли він підійшов до ОСОБА_2, той смикнув за рушницю, від чого він випадково натиснув на спусковий гачок. Мотиву для вбивства потерпілого він не мав, так як раніше з ОСОБА_2 знайомий не був, неприязних стосунків між ними не було.

На місці події, крім ОСОБА_1, інших безпосередніх очевидців, які би змогли підтвердити чи спростувати його версію, не було.

Натомість, проведені по справі судові експертизи, зокрема, комплексна медико-балістична експертиза від 18 серпня 2010 року, не виключають можливості отримання ОСОБА_2 тілесних ушкоджень за обставин, про які розповідав ОСОБА_1 на допитах, а також під час відтворення обстановки та обставин події 22 грудня 2009 року.

Доказів виникнення в ОСОБА_1 до ОСОБА_2 почуття помсти за викрадений автомобіль у вироку суду не наведено та не проаналізовано, тобто висновок суду про цей мотив для вбивства ґрунтується лише на припущеннях, що є неприпустимим.

Крім того, суд всупереч вимогам ст. 275 КПК України (1960 року ) вийшов за межі пред'явленого обвинувачення, обґрунтовуючи свій висновок про умисний характер діяння ОСОБА_1 тим, що при виявленні тіла ОСОБА_2 на ньому була відсутня шкіряна куртка, металевий браслет годинника був розірваний, пошкоджено ніс, вибиті зуби, зламана малоберцова кістка, частина якої була відсутня. Хоча вказані обставини не були пред'явлені ОСОБА_1 як частина обвинувачення.

Тобто суд, з достатньою повнотою встановивши фактичні обставини справи, дав неправильну юридичну оцінку діям засудженого.

Проаналізувавши зібрані докази, колегія суддів дійшла висновку, що в даному конкретному випадку ОСОБА_1 не мав умислу на вбивство ОСОБА_2, а щодо смерті потерпілого в його діях убачається необережна вина. Тому його дії необхідно перекваліфікувати з ч. 1 ст. 115 на ч. 1 ст. 119 КК України.

Зазначений висновок узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною, зокрема, в рішеннях №№ 5-8кс13, 5-4кс15.

При призначенні ОСОБА_1 покарання колегія суддів, відповідно до вимог ч. 1 ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, наявність пом'якшуючої обставини - з'явлення з зізнанням, відсутність обтяжуючих обставин, а також дані про особу засудженого ( вперше притягується до кримінальної відповідальності, має на утриманні неповнолітню дитину, позитивно характеризується), та приходить до висновку про те, що покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 1 ст. 119 КК України є необхідним для досягнення його мети та попередження нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які б давали підстави для скасування судових рішень, не встановлено.

Крім того, засуджений ОСОБА_1 заявив клопотання про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2014 році» та звільнення його від призначеного покарання.

Відповідно до положень п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2014 році» звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов'язаних з позбавленням волі, засуджених за умисні злочини, які не є тяжкими або особливо тяжкими відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, та за злочини, вчинені з необережності, які не є особливо тяжкими відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України підлягають, зокрема, особи, не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.

Враховуючи, що ОСОБА_1 вчинив злочин з необережності, до набрання чинності Законом «Про амністію у 2014 році», має неповнолітню доньку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, на яку не позбавлений батьківських прав, перешкод для застосування амністії, передбачених ст. 8 указаного Закону та ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні», не встановлено, колегія суддів вважає за необхідне звільнити засудженого від відбування покарання у виді позбавлення волі на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році», задовольнивши його заяву.

Керуючись статтями 395, 396 КПК України (1960 року), пунктами 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційні скарги засудженого та захисників ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити.

Вирок Волноваського районного суду Донецької області від 17 червня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Донецької області від 11 листопада 2014 року змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_1 з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України та призначити йому за цим законом покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Звільнити ОСОБА_1 від відбування покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році».

Звільнити ОСОБА_1 з-під варти в залі суду.

С у д д і:

ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12