Справа №11
-3920 2006 p. Головуючий у 1 інстанції Заруцька Г.М. Доповідач
УХВАЛА

Іменем України

9 січня 2007 року

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого Самойленка А.І. суддів Яременка А.Ф., Свіягіної І.М.

з участю прокурора Ільченка С.В. потерпілих
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 цивільного відповідача ОСОБА_5 засудженого
ОСОБА_6 розглянув у відкритому
судовому засіданні в
місті Донецьку справу
за апеляціями прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої
інстанції, і засудженого ОСОБА_6
на вирок Красноармійського міськрайонного суду
Донецької області від 21
вересня 2006 року,
яким

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 року

народження, уродженця с.Колхозівка

Царичанського
району Дніпропетровської
області, мешканця М.Дніпропетровська, не судимого засуджено за ст.286 ч.2 КК
України на 5 років
позбавлення волі з позбавленням його права керувати транспортними засобами
строком на 3 роки.

Постановлено стягнути із ОСОБА_6 та ОСОБА_5 солідарно:
на користь ОСОБА_1 - 216
гривень 28 копійок
за проїзд, по 1170 гривень 81 копійці
щомісячно, починаючи з 1
березня 2006 року
довічно або до зміни порядку розрахунку і 50000
гривень - на
відшкодування моральної шкоди;

на користь
ОСОБА_3 - 799 гривень 20 копійок на
відшкодування матеріальної шкоди, 5000
гривень на відшкодування моральної шкоди, а всього 5799 гривень 20 копійок;

на користь
ОСОБА_4 - 327 гривень 22 копійки на
відшкодування матеріальної шкоди, 5000
гривень на відшкодування моральної шкоди, а всього 5327 гривень 22 копійки;

на користь
ОСОБА_2 - 30215 гривень 72 копійки на
відшкодування матеріальної шкоди, 5000
гривень на відшкодування моральної шкоди, а всього 353215 гривень 72 копійки;

на користь
Селидівської центральної міської лікарні Донецької області -2767 гривень 47 копійок;

на користь
Донецького обласного територіального лікувального об'єднання - 801 гривню 71 копійку за
лікування ОСОБА_7.

Постановлено
стягнути із ОСОБА_6 судові витрати за проведення автотехнічної експертизи у
сумі 174 гривні 36 копійок.

ОСОБА_6 визнано
винним у тому, що він 27
лютого 2006 року о
20-й годині 50 хвилин,
керуючи автомобілем МАЗ-6303 державний номер НОМЕР_1 з
причепом державний номер НОМЕР_2, які належать
ОСОБА_8, і рухаючись по автодорозі Київ -
Луганськ - Ізварино,
на 690-му кілометрі цієї дороги в Красноармійському районі Донецької області, в
порушення п.п.2.9 і 12.1
Правил дорожнього руху України керував зазначеним транспортним засобом у
стані алкогольного сп'яніння, не вибрав правильного швидкісного режиму руху з
урахуванням ожеледиці на дорозі, який би дозволив йому безпечно керувати
автомобілем у цих дорожніх умовах, через що допустив занос автомобіля і
причепа. Внаслідок цього причеп автомобіля МАЗ-6303 контактував із задньою
частиною автомобіля ВАЗ-21099 державний номер НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_3, який рухався попереду, а автомобіль МАЗ-6303 під керуванням ОСОБА_6 виїхав
за межі проїжджої частини дороги і вчинив наїзд на дерево. При цьому,
пасажир автомобіля ВАЗ-21099 ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження від яких
настала його смерть, водій цього автомобіля ОСОБА_3, а також інші пасажири - ОСОБА_4 і
ОСОБА_2 отримали середньої тяжкості тілесні ушкодження, пасажир автомобіля
МАЗ-6303 - ОСОБА_9
отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження.

В апеляціях:

прокурор просить
змінити вирок і пом'якшити засудженому основне покарання до 4 років
позбавлення волі, посилаючись на те, що суд першої інстанції не врахував у
повній мірі те, що ОСОБА_6 раніше не судимий, позитивно характеризується,
розкаявся у вчиненому, через що призначив засудженому надмірно суворе
покарання;

засуджений
ОСОБА_6 просить скасувати вирок, а справу щодо нього закрити за відсутністю в
його діях складу злочину. В обгрунтування доводів апеляції посилається на те,
що він не перебував у стані алкогольного сп'яніння під час керування
автомобілем і не вчиняв наїзд причепом на автомобіль ВАЗ-21099 під керуванням
ОСОБА_3. Суд першої інстанції не перевірив належним чином його доводи, не
призначив транспортно-трасологічну та хімічну експертизи, через що безпідставно
дійшов висновку про його винуватість. Крім цього, вважає неправильним вирішення
цивільних позовів потерпілих.

Заслухавши
доповідача, прокурора, який висловився про необхідність відхилення апеляцій
прокурора та засудженого і залишення вироку без зміни, засудженого ОСОБА_6,
який підтримав свою апеляцію, потерпілих, які просили відхилити апеляції і
залишити вирок без зміни, цивільного відповідача ОСОБА_5, який висловився про
необхідність задоволення апеляції засудженого, перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляцій, апеляційний суд вважає, що апеляція прокурора не
підлягає задоволенню, а апеляція
засудженого підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Винуватість
ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за який його засуджено, підтверджена сукупністю
доказів у справі, які були досліджені судом першої інстанції і яки суд дав
належну оцінку у вироку.

Доводи апеляції
засудженого про те, що він не вчиняв наїзду причепом автомобіля МАЗ на
автомобіль ВАЗ-21099 і що цей автомобіль був пошкоджений до заносу автомобіля
МАЗ під його керуванням, суперечать наявним у справі доказам.

Так, потерпілий
ОСОБА_3 пояснив, що 27 лютого 2006 року після 21-ї години він
керував автомобілем ВАЗ-21099 і рухався з невеликою швидкістю 30-40 км/год, оскільки
на дорозі була ожеледиця. Попереду нього на такій же швидкості рухались інші
автомобілі. Також він бачив світло фар автомобіля, який наближався позаду.
Раптово відчув сильний удар у задню частину автомобіля від якого його
автомобіль кинуло вліво. Впоравшись з керуванням, він з'їхав на праве узбіччя і
зупинився. Відразу після удару в його автомобіль він почув звук ще одного
удару. Вийшовши з автомобіля він побачив автомобіль МАЗ з причепом, який наїхав
на дерево. Від удару був пошкоджений його автомобіль, він, а також пасажири ОСОБА_7, ОСОБА_2 і
ОСОБА_4 отримали тілесні ушкодження. Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_7
помер у лікарні. Будь-якого іншого автомобіля позаду нього не було і наїзд на
його автомобіль міг вчинити тільки автомобіль МАЗ з причепом під керуванням
ОСОБА_6.

Аналогічні показання дали потерпілі ОСОБА_2 і ОСОБА_4

Свідки ОСОБА_10
і ОСОБА_11 пояснили, що вони у вказаний час їхали по цій же дорозі у
зустрічному напрямку і бачили колону автомобілів, останнім у якій був
автомобіль ВАЗ-21099. Усі автомобілі через ожеледицю рухались з невеликою
швидкістю. У цей же час вони побачили автомобіль МАЗ з причепом, який також
рухався їм назустріч і наздоганяв зазначену колону автомобілів. Їх увагу
привернуло те, що цей автомобіль рухався на неприпустимо високій швидкості для
тих дорожніх умов, через що у них виникла
підозра про можливість зіткнення цього автомобіля з автомобілем ВАЗ-21099. Загальмувавши,
вони стали стежити за розвитком подій і побачили, що автомобіль МАЗ став
приймати вправо, а його причеп став розвертатись поперек дороги. Потім
відбулося зіткнення причепа автомобіля МАЗ з задньою частиною автомобіля
ВАЗ-21099, а після цього МАЗ зіткнувся з деревом.

Таким чином,
показання названих свідків узгоджуються з показаннями потерпілих про обставини
ДТП і спростовують доводи засудженого про те, що автомобіль ВАЗ був пошкоджений
раніше і стояв на дорозі, що змусило його змінити напрямок руху і прийняти
вправо щоб запобігти зіткненню з цим автомобілем.

Підстави для
сумніву у правдивості показань зазначених свідків відсутні, оскільки вони не
знайомі з будь-ким із учасників ДТП, їх показання узгоджуються з іншими
доказами у справі.

Так, згідно
протоколу огляду місця події автомобіль ВАЗ-21099 після ДТП був розташований не
на проїжджій частині дороги, як про це стверджував засуджений, а на узбіччі, на
відстані 2 метрів
до заднього лівого колеса і 2,9
метрів до заднього правого колеса від краю проїжджої частини дороги, що
також спростовує вищенаведені доводи ОСОБА_6.

Крім цього, на
слідах, залишених автомобілем МАЗ і причепом, яким керував ОСОБА_6, від
передніх коліс причепа до проїжджої частини дороги виявлені фрагменти і осколки
заднього блоку ліхтарів і частин автомобіля ВАЗ, що також свідчить про
контактування причепа з автомобілем ВАЗ-21099, на якому виявлені пошкодження
задньої його частини, в тому числі, блоку ліхтарів.

Згідно висновків
судово-автотехнічної експертизи під час ДТП мало місце контактування лівого
переднього кута причепа автомобіля МАЗ, на якому виявлена вм'ятина, з задньою
частиною автомобіля ВАЗ-21099. Причиною даного ДТП є недодержання водієм
ОСОБА_6ем вимог п.12.1 Правил дорожнього руху України про необхідність вибору
водієм безпечної швидкості руху з урахуванням дорожніх умов, стану
транспортного засобу і особливостей вантажу, щоб мати можливість постійно
контролювати рух і безпечно керувати транспортним засобом.

Доводи апеляції
засудженого про те, що суд безпідставно відхилив клопотання ОСОБА_6 і його
захисника і не призначив у справі транспортно-трасологічну і хімічну експертизу
не можуть бути визнані обгрунтованими.

Згідно вимог
ст.75 КПК України експертиза призначається у випадках, коли для вирішення
певних питань при провадженні у справі потрібні наукові, технічні або інші
спеціальні знання.

При провадженні
у даній справі була призначена судово-автотехнічна експертиза, якою
встановлений механізм і причини ДТП. Висновки цієї експертизи узгоджуються з
іншими обставинами, встановленими у справі, через що відсутні підстави вважати
її неправильною. Конкретних обставин для визнання неправильними висновків цієї
експертизи в апеляції засудженого не наведено. Не наводилось таких обставин
засудженим і його захисником і в судовому засіданні.

Обставини події
ДТП з достатньою повнотою встановлені наявними у справі доказами, тому підстави
для призначення транспортно-трасологічної та хімічної експертиз судом першої
інстанції були відсутні.

Таким чином,
сукупністю наведених доказів достовірно встановлена вина ОСОБА_6 у порушенні
правил безпеки дорожнього руху, які спричинили встановлені вироком суду
наслідки. Тому дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ст.286 ч.2 КК України.

Призначаючи
покарання ОСОБА_6, суд першої інстанції врахував конкретні обставини вчинення
злочину, тяжкість наслідків від дій засудженого, вчинення злочину у стані
алкогольного сп'яніння. Також судом були враховані обставини, на які
посилається прокурор в своїй апеляції, зокрема те, що ОСОБА_6 раніше не
судимий, позитивно характеризується. У той же час, доводи апеляції прокурора про каяття засудженого не відповідає
фактичним обставинам справи.

Тому покарання,
призначене ОСОБА_6, відповідає вимогам ст.65 КК України, а доводи апеляції
прокурора про його надмірну суворість не можуть бути визнані обгрунтованими.

Разом з тим,
вирок суду в частині вирішення цивільних позовів прокурора і потерпілих не
відповідає вимогам чинного законодавства.

Згідно вимог
ст.ст.93-1, 93 ч.2 і З
КПК України витрати на стаціонарне лікування потерпілих від злочину стягуються
лише з особи, яка визнана винною у вчиненні злочину. Задовольняючи позов
прокурора, суд постановив стягнути витрати на стаціонарне лікування потерпілого
ОСОБА_7 у сумі 801 гривня 71 копійка і потерпілих ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 у
сумі 2767 гривень 47 копійок не тільки з засудженого ОСОБА_6, а й з цивільного
відповідача у справі ОСОБА_5 у солідарному порядку, що не відповідає
вищезазначеним вимогам закону. Тому вирок у цій частині підлягає зміні і
зазначені суми підлягають стягненню лише з засудженого ОСОБА_6.

Крім цього,
згідно вимог ст.1190 ЦК
України солідарну відповідальність перед потерпілим за завдання шкоди несуть
особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано цієї шкоди.

Вироком суду
встановлено, що шкода, заподіяна потерпілим, не була наслідком спільних дій або
бездіяльності володільця автомобіля МАЗ і причепа ОСОБА_5, притягнутого
до участі у справі в якості цивільного відповідача, і засудженого ОСОБА_6, який
керував цим автомобілем і вчинив злочин.

Тому рішення
суду у вироку про солідарну відповідальність зазначених осіб за завдання
матеріальної і моральної шкоди потерпілим суперечить вищевказаним вимогам
закону.

Оскільки позовні
заяви потерпілих-позивачів також суперечать зазначеним нормам закону,
апеляційний суд позбавлений можливості прийняти законне і обгрунтоване рішення
в межах вимог, заявлених ними. Тому вирок суду першої інстанції в частині
вирішення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_1, ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_2 і
стягнення на їх користь сум, зазначених у вироку, із ОСОБА_6 та ОСОБА_5
солідарно, підлягає скасуванню з поверненням справи у цій частині на новий судовий
розгляд в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи
наведене, керуючись вимогами ст.ст.365, 366
КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Вирок
Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21 вересня 2006 року щодо
ОСОБА_6 в частині кваліфікації дій засудженого і міри покарання залишити без
зміни, а апеляцію прокурора -
без задоволення.

Цей же вирок в
частині стягнення із ОСОБА_6 і ОСОБА_5 солідарно 2767 гривень 47
копійок на користь Селидівської центральної міської лікарні Донецької
області і 801 гривні 71 копійки на
користь Донецького обласного територіального лікувального об'єднання на
відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілих змінити: виключити з
вироку вказівку про солідарне стягнення цих сум з засудженого ОСОБА_6 і ОСОБА_5
і постановити, що зазначені суми підлягають стягненню з засудженого ОСОБА_6.

Цей же вирок в
частині задоволення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_1, ОСОБА_3 ОСОБА_4
ОСОБА_2 і стягнення на їх користь сум, зазначених у вироку, із ОСОБА_6 та
ОСОБА_5 солідарно, скасувати, а справу у цій частині направити на
новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства у той же суд в іншому
складі суддів.

В решті цей
вирок щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.