Ухвала

іменем україни

29 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого ОСОБА_9,
суддів ОСОБА_10, ОСОБА_11,

розглянувши в судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Інгулецького районного суду

м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 9 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 лютого

2015 року, -

встановила:

Вироком Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 9 грудня 2014 року

ОСОБА_4,

ІНФОРМАЦІЯ_1, українця, громадянина України, раніше не судимого,

засуджено за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік, з покладенням на нього обов'язків передбачених п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76

КК України. Цивільний позов потерпілого про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_5 855 грн 68 коп в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 4 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 лютого 2015 року вирок районного суду щодо ОСОБА_4 залишено без зміни, а апеляційну скаргу засудженого - без задоволення.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він

9 вересня 2013 року приблизно о 10 год. 30 хв. перебуваючи біля свого гаражу АДРЕСА_1, в ході словесної сварки із сусідом по гаражу ОСОБА_5 наніс останньому 1 удар кулаком в область носу, а також близько 6 ударів рукою в область потилиці, після чого вони розійшлись. В подальшому, ОСОБА_4 повернувся в гараж потерпілого ОСОБА_5 та наніс йому принесеним з собою невстановленим предметом приблизно 4 удари в область грудної клітини та приблизно 4 удари ногою в область пахової ділянки. Своїми діями ОСОБА_4 заподіяв потерпілому ОСОБА_5 тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

У касаційній скарзі засуджений посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону просить скасувати судові рішення та закрити кримінальне провадження. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що судом першої інстанції було допитано у якості свідків близьких родичів потерпілого, які є зацікавленими особами, а тому їх показання не можуть бути прийняті як докази його винуватості. Крім того, судом не було взято до уваги, що потерпілий ОСОБА_5 знаходився на лікуванні в травматологічному відділенні менше ніж 21 добу, що підтверджується довідкою, а тому його дії невірно кваліфіковано за ч. 1 ст. 122 КК України. Також, відповідно до висновку експерта, після отриманих ушкоджень потерпілий не міг самостійно пересуватись та покинути гараж. Однак на місце події швидку допомогу викликано не було і ОСОБА_5 звернувся за медичною допомогою лише через два дні, а тому вказані ушкодження він міг отримати від будь-якої особи. Судом не було витребувано історію хвороби потерпілого, висновком експерта не було конкретно встановлено час отримання ним тілесних ушкоджень. Вказує, що 9 вересня 2013 року він весь день знаходився у гаражі, лежав, оскільки погано себе почував. Двері в гаражі були зачинені, він нікого не бачив. Тілесні ушкодження потерпілому він не наносив та й не зміг би нанести у зв'язку із похилим віком та поганим станом здоров'я. Суд апеляційної інстанції вказані порушення районного суду не виправив.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії оскаржуваних судових рішень, колегією суддів не встановлено підстав для відкриття касаційного провадження та витребування справи з метою її перевірки в касаційному порядку, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Як вбачається з вироку, він постановлений з дотриманням вимог

ст. ст. 370, 373, 374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим. Суд на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджуються доказами, оціненими відповідно до ст. 94 КПК України, встановив вину ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального правопорушення.

Так, в судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_4 не визнав свою вину у вчиненні злочину. На спростування позиції ОСОБА_4 про його невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення суд у вироку послався на показання потерпілого ОСОБА_5, який в судовому засіданні пояснив, що 9 вересня 2013 року біля його гаражу між ним та засудженим відбулась сварка, в ході якої ОСОБА_4 вимагав повернення боргу в сумі 100 грн та наніс йому 1 удар правою рукою в ніс. Від удару він схилився, носом у нього пішла кров, а засуджений вдарив його по потилиці. В подальшому ОСОБА_4 взяв у себе в гаражі ломик, повернувся та наніс ним 4 удари потерпілому. ОСОБА_5 схопився за лом, а ОСОБА_4 вдарив його ногою. Свідком цих подій був

ОСОБА_6

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 підтвердив, що він бачив, як потерпілий і засуджений сварились. ОСОБА_5 дав

ОСОБА_4 ляпас, а той у відповідь почав бити потерпілого куди попало та наніс йому 8-10 ударів в голову і груди. Потерпілий від ударів нахилився, а ОСОБА_4 продовжував з ненавистю кричати і ображати його. Також, засуджений хотів взяти в своєму гаражі ломик, але ОСОБА_6 зупинив його. Він бачив, що засуджений взяв в своєму гаражі предмет, схожий на металевий «уголок» та потім кинув його. Свідок не бачив того, щоб ОСОБА_4 бив цим, або іншим предметом потерпілого, проте приблизно через 40 хв. ОСОБА_5 скаржився на те, що у нього болять груди, ребра і живіт та він не може сидіти за кермом автомобіля.

Свідок ОСОБА_7, яка є дружиною потерпілого, в судовому засіданні показала, що коли ОСОБА_5 9 вересня 2013 року повернувся додому, вона помітила, що він волочить ноги та у нього під носом була кров, однак він сказав, що нічого не сталося та пішов спати. Вранці на обличчі, руках, ребрах, животі та в паху потерпілого з'явилися синці та гематоми. Потерпілий сказав, що ОСОБА_4 тикав його чимось в живіт. Наступного дня стан здоров'я чоловіка значно погіршився, оскільки він не міг вдихнути повітря, та вона викликала швидку допомогу. В період з 9 по 11 вересня 2013 року чоловік знаходився вдома.

Вказані вище докази, за висновками суду першої інстанції, є послідовними, логічно узгоджуються між собою, не містять протиріч, а також повністю підтверджують винуватість засудженого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122

КК України.

Як вбачається з ухвали апеляційного суду, за результатами перевірки матеріалів кримінального провадження, суд обґрунтовано відкинув доводи скарги засудженого ОСОБА_4, в тому числі про невизнання ним своєї вини, як безпідставні, зазначивши, що рішення про його засудження є законним і ухвалене на підставі встановлених в ході судового розгляду фактичних обставин справи, тому ухвалу можна вважати законною та обґрунтованою, тобто такою, що відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Крім того, суд апеляційної інстанції в своєму рішенні зазначив, що відповідно до постанови слідчого Нагаєць В.А. він 22 квітня 2014 року

Т. 2 а.к.п. 64) було доручено Дніпропетровському обласному центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги призначити адвоката для здійснення захисту за призначенням прав та інтересів ОСОБА_4 Також ОСОБА_4 та адвокату ОСОБА_8 надавались для ознайомлення матеріали досудового розслідування (Т. 2 а.к.п. 73-74).

Таким чином, доводи касаційної скарги засудженого, щодо порушення його права на захист є безпідставними.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування кримінального закону, які б тягнули скасування чи зміну судових рішень, судами у кримінальному провадженні не допущено.

З мотивів, наведених у касаційній скарзі, наданих до неї судових рішень вбачається, що підстави для задоволення касаційної скарги засудженого відсутні, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України підстав для відкриття касаційного провадження немає.

Керуючись ст. 428 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 9 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 лютого 2015 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11