Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_6,

суддів ОСОБА_7, ОСОБА_8,

прокурора ОСОБА_9

розглянула в судовому засіданні у м. Києві 26 лютого 2015 року кримінальну справу за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 травня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 15 вересня 2014 року щодо ОСОБА_1

Вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 травня 2014 року

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця м. Мелітополя Запорізької області, засудженого за вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від

16 квітня 2010 року за ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 289 КК України із застосуванням ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк

3 роки, звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки,

засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 121 КК

України - на строк 8 років, за ч. 2 ст. 185 КК України - на строк 3 роки.

На підставі ст. 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_1 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Також цим вироком засуджено ОСОБА_2 та ОСОБА_3, судові рішення щодо яких не оскаржуються.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 15 вересня

2014 року цей вирок районного суду щодо ОСОБА_1 змінено: виключено із мотивувальної частини вироку вказівку суду про умисне вбивство

ОСОБА_4 В іншій частині вирок залишено без зміни.

Згідно із зазначеними судовими рішеннями ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів за таких обставин.

22 березня 2012 року приблизно о 08.30 год. біля саморобної будівлі, розташованої на відстані 1 км у південно-східному напрямку від с. Лісорозсадник Мелітопольського району Запорізької області, ОСОБА_1 під час сварки з ОСОБА_4, на ґрунті неприязних відносин 5 разів вдарив його по голові руками та ногами та 1 раз ногою в груди, завдавши йому тяжких тілесних ушкоджень, від яких ОСОБА_4 помер.

Цього ж дня приблизно о 09.30 год., на тій же земельній ділянці, де проживав ОСОБА_4, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за попередньою змовою між собою повторно таємно викрали лом чорного металу вагою 450 кг, заподіявши ОСОБА_5 матеріальну шкоду на суму 1125 грн.

Також цього дня приблизно о 15.00 годин звідти ж ОСОБА_1 за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повторно таємно викрали металічну бочку. Вартістю 1500 грн, завдавши ОСОБА_5 матеріальної шкоди на вказану суму.

Крім того, 23 березня 2012 року приблизно о 10.00 год., з території тієї ж ділянки ОСОБА_1 за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повторно таємно викрали металічну бочку, вартістю 5000 грн, завдавши потерпілій ОСОБА_5 матеріальної шкоди на зазначену суму.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині кваліфікації дій ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 121 КК України через неправильне застосування кримінального закону, істотні порушення кримінально-процесуального закону, що потягло за собою невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого унаслідок м'якості. При цьому прокурор стверджує, що протиправні дії ОСОБА_1 щодо ОСОБА_4 необхідно кваліфікувати за ст. 115 КК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав касаційну скаргу, перевіривши матеріали кримінальної справи та обговоривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні касаційної скарги слід відмовити на таких підставах.

Виходячи з положень кримінального закону для відмежування умисного вбивства (ч. 1 ст. 115 КК України) від умисного тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, необхідно ретельно досліджувати докази, що мають значення для з'ясування змісту та спрямованості умислу винного. Питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час та після злочину, його взаємини з потерпілою особою, що передували події. Також необхідно брати до уваги характер та динамічність дій засудженого.

Крім того, при визначенні умислу на вчинення протиправного діяння та виду такого умислу визначальним є суб'єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій, яке простежується у його поведінці одразу після вчинення протиправного діяння, у аналізі підстав та причин з яких винна особа вважала, що довела свій злочинний умисел до кінця чи, з яких вона припинила свої злочинні дії, а також у спрямованості її дій на усунення шкідливих наслідків, які настали чи можуть настати у результаті вчиненого протиправного діяння.

Як видно з матеріалів справи, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність перекваліфікації протиправного діяння, вчиненого ОСОБА_1 щодо ОСОБА_4 з ч. 1 ст. 115 на ч. 2 ст. 121 КК України, встановивши, що ні в ході досудового слідства, ні в ході судового розгляду справи не було здобуто доказів, що при нанесенні ударів потерпілому умисел винного був спрямований саме на його вбивство.

При цьому, як було встановлено судом у ході судового розгляду справи, під час суперечки щодо ціни металу на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків ОСОБА_1 після того як ОСОБА_4 показав йому револьвер, двічі вдарив його по голові, а коли той упав, ОСОБА_1 один раз наступив ногою йому на груди та ще кілька разів ударив його по голові.

Крім того, як видно з показань самого ОСОБА_1, які він давав у ході досудового слідства та які суд визнав достовірними, після отримання потерпілим ряду зазначених ударів по голові та грудях, останній почав хрипіти і ОСОБА_1 заніс його до будинку та залишив його там. При цьому він усвідомлював, що потерпілий ще живий, але без свідомості, оскільки у той момент, коли винний залишав його в будинку, той хрипів.

Також ОСОБА_1 після інциденту з ОСОБА_4 повідомляв іншим співучасникам крадіжки майна потерпілого про спричинення йому тілесних ушкоджень та знаходження останнього у будинку.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 на момент припинення протиправних дій ОСОБА_1 був ще живий, при цьому обставин, які би перешкодили останньому довести свій злочинний умисел на вбивство до кінця за умови наявності такого, в ході судового розгляду справи встановлено не було, а даних, які би свідчили про наявність у засудженого мотиву для позбавлення потерпілого життя, матеріали справи не містять.

Таким чином, з огляду на наведене та з урахуванням положень ст. 62 Конституції України, відповідно до якої обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь, висновок суду про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_1 за

ч. 2 ст. 121 КК України, а не за ч. 1 ст. 115 цього ж Кодексу, як на цьому наполягає обвинувачення, є правильним.

Крім того, доводи, аналогічні доводам у касаційній скарзі прокурора про неправильну кваліфікацію дій засудженого ОСОБА_1, він наводив у своїй апеляції. Ці доводи перевірялися судом апеляційної інстанції та були визнані безпідставними. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам

ст. 377 КПК України 1960 року.

Що стосується покарання, призначеного ОСОБА_1, то воно за своїм видом та розміром з огляду на тяжкість вчинених злочинів та дані, що характеризують особу засудженого, відповідає положенням ст. 65 КПК України щодо мети покарання, оскільки за своїм видом та розміром сприятиме виправленню засудженого й попередженню вчинення ним нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути справу і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення,

у справі не встановлено.

Керуючись статтями 394-396 КПК України 1960 року та п. 15

розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області

від 16 травня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 15 вересня 2014 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, - без задоволення.

Судді:

ОСОБА_6ОСОБА_7ОСОБА_8