П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2015 року м. Київ

Судова палата у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючогосудді ОСОБА_2,
суддів: при секретарях:ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_13, ОСОБА_12, ОСОБА_14,
за участюначальника відділу участі прокурорів Генеральної прокуратури України у перегляді судових рішень у кримінальних справах ОСОБА_15,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою засудженого ОСОБА_1 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2015 року щодо ОСОБА_1,

у с т а н о в и л а:

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 лютого 2014 року ОСОБА_1 засуджено за частиною першою статті 375 Кримінального кодексу України (далі - КК) до обмеження волі на строк два роки. На підставі статті 75 КК ОСОБА_1 звільнено від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку на один рік та з покладенням на нього обов'язків, передбачених пунктами 3, 4 частини першої статті 76 цього Кодексу.

Апеляційний суд Миколаївської області ухвалою від 24 квітня 2014 року вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 лютого 2014 року щодо ОСОБА_1 залишив без змін.

Касаційний суд - колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ - за наслідками перегляду ухвалою від 10 лютого 2015 року зазначені рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо ОСОБА_1 змінив. На підставі статті 49, частини п'ятої статті 74 КК звільнив засудженого від покарання, призначеного за частиною першою статті 375 цього Кодексу, у зв'язку із закінченням строків давності.

ОСОБА_1 визнано винуватим у тому, що він, працюючи суддею Каховського міськрайонного суду Херсонської області, 1 квітня 2009 року постановив завідомо неправосудне рішення за таких обставин.

У грудні 2006 року слідчий Каховського РВ УМВС України в Херсонській області в ході розслідування кримінальної справи затримав автомобіль КАМАЗ 53212, державний номер НОМЕР_1, який належав ОСОБА_2, та поставив його на зберігання на штрафний майданчик ДПС ДАІ м. Таврійська УДАІ УМВС України в Херсонській області.

1 квітня 2009 року невстановлена особа подала до Каховського міськрайонного суду Херсонської області заяву від імені ОСОБА_3 про видачу зазначеного транспортного засобу зі штрафного майданчика, мотивуючи свою вимогу тим, що автомобіль було затримано у кримінальній справі до з'ясування обставин, але речовим доказом його не визнано.

Того ж дня суддя ОСОБА_1, діючи умисно, в інтересах особи, яка подала заяву, з метою сприяння в незаконному заволодінні транспортним засобом шляхом постановлення завідомо неправосудного рішення, всупереч вимогам пунктів 2.1, 2.7, 2.8 Інструкції з діловодства в місцевому загальному суді затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 27 червня 2006 року №68 (далі - Інструкція), отримав за невстановлених обставин зазначену заяву без відома та резолюції голови суду і прийняв її до свого провадження.

1 квітня 2009 року суддя ОСОБА_1 із надуманих підстав, без виклику у судове засідання заявника і власника транспортного засобу, не дослідивши обставин затримання слідчим автомобіля, розглянув цю заяву в порядку, передбаченому Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП).

Незважаючи на те, що ОСОБА_3 не є власником транспортного засобу, ОСОБА_1 склав та підписав завідомо неправосудне рішення, яким задовольнив заяву та зобов'язав відділ ДПС ДАІ м. Таврійська УМВС України в Херсонській області видати зі штрафного майданчика транспортний засіб КАМАЗ 53212, державний номер НОМЕР_1, без оплати за доставку і зберігання автомобіля на штрафному майданчику. На підставі завідомо неправосудного рішення невстановлена особа 3 квітня 2009 року, представившись ОСОБА_3, незаконно отримала зі штрафного майданчика зазначений транспортний засіб, місцезнаходження якого невідоме. У результаті постановлення ОСОБА_1 завідомо неправосудного рішення власнику автомобіля ОСОБА_2 було завдано матеріальних збитків на суму 66374 грн.

20 січня 2010 року апеляційний суд Херсонської області завідомо неправосудне рішення, постановлене суддею ОСОБА_1, скасував, мотивуючи тим, що заява ОСОБА_3 не підлягала розгляду в порядку, передбаченому КУпАП, оскільки затримання транспортного засобу здійснювалось за кримінально-правовою процедурою, останній не був власником транспортного засобу і обставини затримання автомобіля КАМАЗ 53212, державний номер НОМЕР_1, взагалі не досліджені.

Засуджений ОСОБА_1 звернувся із заявою про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, у якій просить ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2015 року щодо нього скасувати, а справу провадженням закрити у зв'язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого частиною першою статті 375 КК. Зазначає, що в його діях немає умислу, а в судових рішеннях не зазначено мотиву вчиненого злочину.

Як на приклад неоднакового правозастосування ОСОБА_1 посилається на ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2011 року № 5-1180к11, зі змісту якої вбачається, що вироком апеляційного суду ОСОБА_5 засуджено за: частиною першою статті 364, частиною першою статті 366, частиною другою статті 367 КК та виправдано за частиною першою статті 375 КК. Касаційний суд зазначив, що, виправдовуючи ОСОБА_5, суд дійшов правильного висновку про відсутність в його діях складу злочину, передбаченого частиною першою статті 375 КК, оскільки ні органами досудового слідства, ні судом не встановлено прямого умислу на постановлення завідомо неправосудного рішення.

У рішенні касаційного суду від 28 лютого 2013 року йдеться про те, що вироком апеляційного суду ОСОБА_1 виправдано за частиною 1 статті 364, частиною 2 статті 375 КК. В ухвалі зазначено, що суд на підставі аналізу зібраних органами досудового слідства і досліджених судом доказів дійшов висновку, що вони не підтверджують винуватість обвинуваченої особи у вчиненні інкримінованих злочинів.

Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України заслухала суддю-доповідача, пояснення прокурора про відмову в задоволенні заяви у зв'язку з відсутністю обставин, які підтверджують неоднакове застосування норми закону про кримінальну відповідальність, дослідила матеріали кримінальної справи і матеріали провадження, обговорила вимоги, зазначені в заяві, та дійшла висновку про таке.

Справа про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2015 року щодо ОСОБА_1 допущена до провадження і розглядається за наявності підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Предметом перегляду є неоднакова правова позиція суду касаційної інстанції щодо правозастосування норми статті 375 КК про кримінальну відповідальність за постановлення суддею завідомо неправосудного рішення.

Верховний Суд України (далі - Суд) у своїх рішеннях послідовно підтверджує те, що правильне застосування норми закону передбачає встановлення і юридичне закріплення точної відповідності між ознаками вчиненого діяння і ознаками складу злочину, передбаченого кримінально-правовою нормою (справа № 5-34кс13).

У рішенні (справа № 5-24кс14) Суд зазначив, що постановлення завідомо неправосудного судового акта, відповідальність за яке передбачено статтею 375 КК, є спеціальним видом службового зловживання у здійсненні правосуддя, суб'єкт якого (суддя) умисно з будь-яких мотивів свідомо і цілеспрямовано використовує своє службове становище всупереч інтересам правосуддя.

Суб'єктивна сторона злочину цього злочину характеризується прямим умислом: суддя достовірно знає, переконаний в тому, що діє всупереч вимогам закону і справедливості.

Вчинене діяння кваліфікується за статтею 375 КК незалежно від того: 1) яка судова інстанція постановила цей акт (суд першої, апеляційної чи касаційної інстанції); 2) яка галузева належність розглянутої судом справи (кримінальна, цивільна, адміністративна, господарська); 3) яким складом суду було постановлено судовий акт - судом колегіально чи суддею одноособово.

Поняття «неправосудне судове рішення» у поєднанні з вказівкою на «завідомість» його постановлення підкреслює цілеспрямований характер злочинних дій судді, його свідоме прагнення та бажання всупереч матеріальному чи процесуальному закону і (або) фактичним обставинам, встановленим у справі, постановити судове рішення, яке за своєю суттю не може бути і не є актом правосуддя.

Об'єктивна сторона злочину, передбаченого статтею 375 КК, полягає лише в активній поведінці особи - дії. Діяння належить до злочину з формальним складом, оскільки вичерпується фактом вчинення певних дій - постановлення неправосудного судового акта, і припускає: а) складання відповідного процесуального документа; б) підписання його суддею (суддями); в) проголошення судового акта (доведення його змісту до відома учасників процесу). Злочин визнається закінченим з моменту проголошення постановленого судового акта незалежно від часу набуття законної сили та наслідків, які спричинені.

У кримінальній справі щодо ОСОБА_1 установлено, що засуджений, обіймаючи посаду судді Каховського міськрайонного суду Херсонської області постановив постанову в справі про адміністративне правопорушення від 1 квітня 2009 року, яка постановою апеляційного суду Херсонської області від 20 січня 2010 року була визнана неправосудною та скасована із закриттям провадження у справі.

Фактичну основу діяння ОСОБА_1, поставленого йому в провину, становлять: а) невідповідність заяви ОСОБА_3 вимогам КУпАП і відсутність процедури розгляду її в порядку, передбаченому КУпАП; б) розгляд заяви суддею в день надходження до місцевого суду без відповідної резолюції голови суду Зубіка В.В., передбаченої Інструкцією, про доручення йому її розглянути; в) судове засідання суддя проводив без виклику заявника та власника автомобіля ОСОБА_2, чим було порушено право останнього на захист; г) не дослідження суддею обставин затримання транспортного засобу, оскільки автомобіль затримував слідчий у ході розслідування кримінальної справи, а не тимчасово у порядку статті 265-2 КУпАП; д) залишення поза увагою судді тієї обставини, що ОСОБА_3 не є власником автомобіля, а власником є ОСОБА_2 (т. 3, а.с. 69); є) про ухвалення постанови учасників процесу повідомлено не було, а вже наступного дня після прийняття цього рішення ОСОБА_1 направив його для виконання до вступу постанови в законну силу.

Судами встановлено, що суддя ОСОБА_1 розглянув заяву ОСОБА_3 без резолюції голови суду.

Наведені фактичні обставини давали підстави суду касаційної інстанції вважати, що після одержання для розгляду заяви ОСОБА_1 достеменно знав, і не міг не знати, що провадження у цій справі він розпочав безпідставно, справа за своєю правовою природою не підлягала розгляду в порядку, передбаченому КУпАП, адже заява ОСОБА_3 не відповідала вимогам зазначеного кодексу, оскільки він не був власником автомобіля та автомобіль не затримувався ДПС ДАІ м. Таврійська УМВС України в Херсонській області.

Усі ці обставини свідчать про направленість умислу ОСОБА_1 на постановлення завідомо неправосудної постанови.

Установлені у справі ознаки складу злочину співпадають з ознаками складу злочину, передбаченого частиною першою статті 375 КК, тому суд касаційної інстанції дійшов висновку про правильність застосування щодо ОСОБА_1 цієї норми закону.

У рішеннях касаційного суду від 11 жовтня 2011 року та 28 лютого 2013 року, які надано для порівняння, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про виправдання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 за частиною 1 статті 375 КК за відсутністю в їхніх діях складу передбаченого цією статтею злочину.

Фактичні обставини вчинення суспільно небезпечних діянь в оспореному рішенні і в порівнюваних рішеннях хоча за зовнішнім виявом мають спільні риси, тобто є подібними, але відрізняються за об'єктивною та суб'єктивною сторонами. І ця відмінність не вказує на неоднакове застосування норми матеріального закону.

Зважаючи на наведене, Верховний Суд України дійшов висновку, що в межах заявлених ОСОБА_1 вимог немає даних про неоднакове застосування однієї і тієї самої норми закону про кримінальну відповідальність.

Керуючись статтями 453, 454, 456 Кримінального процесуального кодексу України, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України

постановила:

Відмовити у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_1.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України.

Головуючий ОСОБА_2

Судді:
ОСОБА_3 ОСОБА_8

ОСОБА_4ОСОБА_9

ОСОБА_5ОСОБА_10

ОСОБА_6ОСОБА_11

ОСОБА_7ОСОБА_12