Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Шилової Т.С.,

суддів:
Марчук Н.О., Зубара В.В.,

за участю прокурора
Голюги В.В.,

захисника
ОСОБА_1,

засудженого ОСОБА_2,

розглянула в судовому засіданні 02
вересня 2014 року в м. Києві кримінальну
справу за касаційною скаргою
засудженого ОСОБА_2 на вирок
Миколаївського районного суду
Миколаївської області від 13 січня 2014
року та ухвалу колегії суддів судової
палати у кримінальних справах
Апеляційного суду Миколаївської
області від 25 березня 2014 року.

Цим вироком

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, такого, що

не має судимостей,

засуджено за ч. 1 ст. 190 КК України до
покарання у виді обмеження волі на
строк 1 рік, за ч. 3 ст. 364 КК України із
застосуванням ст. 54 КК України до
покарання у виді позбавлення волі на
строк 5 років з позбавленням права
обіймати будь-які посади в
правоохоронних органах і судах на
строк 2 роки, з конфіскацією Ѕ частини
майна, яке є його власністю, а також з
позбавленням спеціального звання
«старший лейтенант міліції».

На підставі вимог ч. 1 ст. 70 КК України за
сукупністю злочинів шляхом поглинення
менш суворого покарання більш суворим
остаточно визначено ОСОБА_2 покарання у
виді позбавлення волі на строк 5 років з
позбавленням права обіймати будь-які
посади в правоохоронних органах і
судах на строк 2 роки, з конфіскацією Ѕ
частини майна, яке є його власністю, а
також з позбавленням спеціального
звання «старший лейтенант міліції».

Ухвалою Апеляційного суду
Миколаївської області від 25 березня 2014
року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_2
змінено в частині правової
кваліфікації злочину,
перекваліфіковано його дії на ч. 1 ст. 364
КК України та призначено йому за цим
законом покарання у виді обмеження
волі на строк 3 роки, з позбавленням
права обіймати посади у правоохоронних
органах строком на 2 роки та зі штрафом
у розмірі 300 неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян, тобто 5 100
грн.

Ухвалено вважати ОСОБА_2 засудженим за
ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у виді
обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі вимог ч. 1 ст. 70 КК України за
сукупністю злочинів шляхом поглинення
менш суворого покарання більш суворим
остаточно визначено ОСОБА_2 покарання у
виді обмеження волі на строк 3 роки, з
позбавленням права обіймати посади у
правоохоронних органах строком на 2
роки та зі штрафом у розмірі 300
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян, тобто 5 100 грн.

У решті вирок місцевого суду залишено
без зміни.

За вироком суду, з урахуванням змін,
внесених ухвалою апеляційного суду,
ОСОБА_2 визнано винуватим та засуджено
за те, що він, обіймаючи посаду слідчого
СВ Очаківського МВ УМВС України в
Миколаївській області, будучи
співробітником і службовою особою
правоохоронного органу,
використовуючи своє службове
становище, всупереч інтересам служби,
діючи з метою одержання неправомірної
вигоди для себе, у порушення вимог
статей 1, 5, 10, 11 Законом України «Про
міліцію», 08 вересня 2012 року в с.
Чорноморка Очаківського району
Миколаївської області, ввівши ОСОБА_3 в
оману, відносно якого даним
відділенням міліції розслідувалась
кримінальна справа за ч. 1 ст. 122 КК
України, щодо можливого впливу на
слідчого та сприяння у прийнятті
позитивних рішень, незаконно отримав
від останнього гроші в сумі 8 000 грн., які
він привласнив і в подальшому
розпорядився на власний розсуд, тим
самим спричинивши істотну шкоду
охоронюваним законом державним і
громадським інтересам.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_2,
не погоджуючись із судовими рішеннями,
постановленими щодо нього, через
істотне порушення вимог
кримінально-процесуального закону,
неправильне застосування
кримінального закону, невідповідність
призначеного покарання ступеню
тяжкості злочину та його особі, просить
їх скасувати, а справу направити на
новий судовий розгляд. Свої вимоги
засуджений мотивує тим, що судові
рішення ґрунтуються на недопустимих
доказах. Указує на те, що суд
безпідставно відмовив стороні захисту
у задоволенні клопотання про
призначення по справі фоноскопічної
експертизи, не перевірив дійсність
записів відеокамер. Посилається на те,
що зі сторони правоохоронних органів
були вчинені відносно нього
провокативні дії. Зазначає також про
те, що його дії не містять ознак
шахрайства, оскільки свідок ОСОБА_3 сам
ініціював передачу грошей слідчому
ОСОБА_6 Звертає увагу на те, що судовими
інстанціями неправильно кваліфіковано
його дії за ст. 364 КК України. Крім того,
засуджений посилається на призначення
йому надмірно суворого покарання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
засудженого і захисника на підтримання
поданої скарги, пояснення прокурора із
запереченнями проти скарги,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи, наведені в
касаційній скарзі, колегія суддів
дійшла висновку, що вона підлягає
частковому задоволенню з огляду на
таке.

Згідно з вимогами статей 362 і 365 КПК
України (1960 року) суд апеляційної
інстанції зобов'язаний перевірити всі
доводи апеляцій, у тому числі якщо для
того є підстави - і шляхом проведення
судового слідства. Усі доводи, що
містяться в апеляціях, мають бути
ретельно вивчені, проаналізовані з
урахуванням наявних у справі та
додатково поданих матеріалів з тим, щоб
жодний довід не залишився
нерозглянутим.

Ухвала апеляційного суду - це рішення
суду стосовно законності та
обґрунтованості судового рішення, що
перевіряється в апеляційному порядку.
Тому вона повинна відповідати тим же
вимогам, що й вирок суду першої
інстанції, тобто бути законною та
обґрунтованою. Окрім додержання інших,
передбачених ст. 377 КПК України (1960
року), вимог, в ухвалі слід
проаналізувати й співставити з
наявними у справі та додатково
поданими матеріалами всі доводи,
наведені в апеляції, й дати на кожен з
них вичерпну відповідь.

Відповідно до вимог ст. 377 КПК України
(1960 року) у своїй ухвалі суд апеляційної
інстанції зобов'язаний навести
докладні мотиви прийнятого рішення, і,
якщо апеляція залишається без
задоволення, зазначити підстави, через
які її визнано необґрунтованою.

Однак судом апеляційної інстанції
справа розглянута з істотним
порушенням вимог
кримінально-процесуального закону, а
ухвала апеляційного суду не відповідає
вимогам ст. 377 КПК України (1960 року).

Як убачається з матеріалів справи, на
вирок Миколаївського районного суду
Миколаївської області від 13 січня 2014
року засудженим була подана апеляція з
доповненнями до неї.

Не погоджуючись із вироком суду,
засуджений просив його скасувати,
справу щодо нього закрити за
відсутності в його діяннях
інкримінованих складів злочинів, через
однобічність і неповноту досудового та
судового слідства, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, істотне порушення вимог
кримінально-процесуального закону,
неправильне застосування
кримінального закону, посилаючись на
істотне порушення вимог
кримінально-процесуального закону,
неправильну кваліфікацію його дій за ч.
1 ст. 190 та ч. 3 ст. 364 КК України, а також на
суворість призначеного покарання.

Апеляційний суд, хоча й розписав в
ухвалі зміст апеляції, однак належним
чином вказаних доводів в ухвалі не
проаналізував, не зазначив підстав,
через які апеляцію засудженого визнав
необґрунтованою, та не мотивував свого
рішення про призначення ОСОБА_2
найсуворішої міри покарання,
визначеної санкціями ч. 1 ст. 364 та ч. 1 ст.
190 КК України.

Крім того, суд апеляційної інстанції,
змінюючи вирок місцевого суду щодо
ОСОБА_2 в частині правової кваліфікації
злочину та перекваліфіковуючи дії
засудженого на ч. 1 ст. 364 КК України, не
сформулював обвинувачення за цим
законом, визнане судом доведеним, не
вказав, у чому полягає істотна шкода,
яка є кваліфікуючою ознакою
інкримінованого діяння.

А також, суд апеляційної інстанції, у
порушення ст. 335 КПК України (1960 року), в
резолютивній частині ухвали не вказав
про визнання ОСОБА_2 винуватим за
кримінальним законом, за яким
призначив покарання, та не зазначив
його редакції.

За таких обставин ухвалу суду
апеляційної інстанції не можна визнати
законною та обґрунтованою.

Ураховуючи викладене, колегія суддів
уважає, що ухвала апеляційного суду на
підставі п. 1 ч. 1 ст. 398 КПК України (1960
року) щодо ОСОБА_2 підлягає скасуванню,
а справа - направленню на новий
апеляційний розгляд, під час якого
необхідно врахувати вищезазначене, з
використанням усіх процесуальних
можливостей, у тому числі й шляхом
проведення судового слідства, належно
перевірити всі доводи апеляції та
доповнень до неї, а також інші доводи
касаційної скарги засудженого та
прийняти обґрунтоване й законне
рішення.

Керуючись статтями 395, 396 КПК України (1960
року), пунктами 11, 15 розділу XI
«Перехідні положення» Кримінального
процесуального кодексу України,
колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_2
задовольнити частково.

Ухвалу колегії суддів судової палати у
кримінальних справах Апеляційного
суду Миколаївської області від 25
березня 2014 року щодо ОСОБА_2 скасувати,
а справу направити на новий
апеляційний розгляд.

С у д д і:

Т.С. Шилова Н.О. Марчук В.В. Зубар