Ухвала

іменем України 20 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_3,

суддів ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2015 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0003515,

встановила:

вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2014 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця м. Одеси, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1,

засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України на 5 років позбавлення волі.

Вирішені питання щодо цивільних позовів у провадженні.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2015 року вирок залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_1 визнаний винним у тому, що він 28 липня 2014 року, приблизно о 17 год. 30 хв., знаходячись по АДРЕСА_2, розпивав спиртні напої з ОСОБА_2 Між ними виник словесний конфлікт, який переріс у бійку, під час якої ОСОБА_1 дістав із кишені брюк розкладний ніж та умисно спричинив ОСОБА_2 тяжкі тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення передньої черевної стінки з пораненнями великого сальника.

Як убачається зі змісту касаційної скарги засуджений просить перекваліфікувати його дії з ч. 1 ст. 121 на ст. 124 КК України та призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК України. Вказує, що вину визнав, щиро розкаявся, сприяв слідству у розкритті злочину, страждає на тяжкі захворювання, має батьків похилого віку та брата інваліда другої групи.

Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.

Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з'ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз'яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Із судових рішень вбачається, що при розгляді справи в межах пред'явленого обвинувачення, ОСОБА_1 повністю визнав себе винним у вчиненні інкримінованого правопорушення, а також він і інші учасники судового провадження, не заперечували, щоб суд розглянув кримінальне провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

Свої висновки про винуватість ОСОБА_1, за викладених у вироку обставин, суд першої інстанції обґрунтував дослідивши і проаналізувавши показання самого засудженого, який вину у вчиненому правопорушенні визнав, погодився із обставинами викладеними в обвинувальному висновку, просив суворо не карати.

Як убачається з ухвали апеляційного суду, на вирок засуджений подавав апеляційну скаргу, в якій не оспорював фактичні обставини справи та кваліфікацію інкримінованих дій, ставив лише питання про пом'якшення призначеного покарання через наявність тяжких захворювань.

Залишаючи без зміни вирок суду, апеляційний суд зазначив, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 розглянуто відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України та учасники процесу позбавлені права оскаржувати фактичні обставини справи, а тому апеляційний суд переглядає вирок лише в межах апеляційної скарги.

Викладене спростовує доводи скарги засудженого про те, що судами допущено неправильне застосування кримінального закону в частині кваліфікації його дій.

Що стосується призначеного ОСОБА_1 покарання, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суду необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом'якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вказані вимоги закону судом дотримані.

Призначаючи покарання суд, урахував обставини і ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, дані про особу ОСОБА_1, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, характеризується за місцем реєстрації - задовільно, а сусідами за місцем проживання - негативно.

Суд обґрунтовано визнав обставиною, що пом'якшує покарання, - щире каяття, та такою, що його обтяжує, - вчинення злочину у стані алкогольного сп'яніння.

З урахуванням всіх зазначених обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_1 лише в умовах ізоляції від суспільства, призначив мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 121 КК України.

Таким чином, рішення про призначення ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі належним чином умотивовано, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових правопорушень. Підстав для його пом'якшення та застосування ст. 69 КК України колегія суддів не вбачає.

Апеляційний розгляд проведений з дотримання вимог кримінального процесуального закону. Колегія суддів апеляційної інстанції, перевіривши усі доводи апеляції засудженого, не знайшла підстав для її задоволення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги засудженого та вважає, що у відкритті провадження за його касаційною скаргою на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2015 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5