АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів при секретарі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
з участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора прокуратури м. Черкаси ОСОБА_8 та обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 листопада 2014 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українка, громадянка України, уродженка с. Великий Хутір Драбівського району Черкаської області, проживаюча в АДРЕСА_1 , раніше не судима, -

засуджена за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, на 2 місяці арешту.

Вирішено питання про долю речових доказів по справі відповідно до вимог ст. 100 КПК України, -

в с т а н о в и л а :
Вироком Соснівського районного суду м. Черкаси ОСОБА_7 визнана винною та засуджена за те, що вона в період часу з 24.01.2014 року по 01.02.2014 року, знаходячись в кабінеті старшої медичної сестри офтальмологічного відділення Черкаської обласної лікарні в м. Черкаси по вул. Менделєєва, 3, де проходила стажування, таємно, умисно, з корисливих мотивів, зі столу службового кабінету ОСОБА_9 викрала мобільний телефон марки «Iphone-5»,вартістю 5000 грн, в якому зберігалася сім-картка оператора МТС вартістю 50 грн., на рахунку якого були грошові кошти в сумі 50 грн, чим спричинила потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 5100 грн.

На вказаний вирок прокурор подав апеляційну скаргу в якій просив вирок суду скасувати через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винною за ч. 1 ст. 185 КК України і призначити покарання у виді 2 років позбавлення волі. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд при призначенні покарання не в достатній мірі врахував підвищену суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення, корисливу спрямованість злочину, а також те, що ОСОБА_7 вину не визнала.

Обвинувачена ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просила вирок суду скасувати та винести виправдувальний вирок, посилаючись на те, що злочин вона не вчиняла, її вина у скоєному не доведена.

Заслухавши суддю-доповідача, думку обвинуваченої, яка підтримала власну апеляцію, просила закрити кримінальне провадження щодо неї за відсутності в її діях складу інкримінованого їй злочину, заперечила проти апеляції прокурора; думку прокурора, який частково підтримав апеляцію прокурора та просив призначити обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі з застосуванням вимог ст. 75 КК України, при цьому заперечив проти апеляції обвинуваченої; вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляцій, колегія суддів вважає, що вони підлягають до часткового задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом, згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення по даній справі вказані вимоги закону були належним чином дотримані.

Висновок районного суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні нею кримінального правопорушення, а саме: у таємному викраденні чужого майна при обставинах, наведених у вироку, відповідає матеріалам справи та ґрунтується на доказах, досліджених в судовому засіданні, яким суд дав належну правову оцінку.

Не дивлячись на те, що ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого їй злочину не визнала, її вина підтверджується безпосередньо дослідженими в судовому засіданні , перевіреними судом першої інстанції та наведеними у вироку доказами.

Так, з показів потерпілого ОСОБА_10 , даних ним в ході судового слідства по кримінальному провадженню, вбачається, що на початку лютого 2014 року старша медична сестра ОСОБА_9 йому повідомила, що з її столу в кабінеті зник мобільний телефон, що належить його дружині ОСОБА_11 , в зв`язку з чим він звернувся до правоохоронних органів з відповідною заявою, а через деякий час телефон знайшли та повернули. Після чого до нього приходила обвинувачена ОСОБА_7 відшкодувала збитки за викрадення телефону, просила не псувати їй життя та стверджувала, що вказаний телефон взяв в кабінеті старшої медичної сестри її колишній чоловік.

Свідок ОСОБА_9 , в судовому засіданні показала, що дійсно обвинувачена ОСОБА_7 до 31.01.2014 року проходила стажування у відділенні лікарні, де вона працює. Мобільний телефон, що належить ОСОБА_12 , знаходився у неї в столі і обвинувачена могла знати, що він там знаходиться. Після скоєння крадіжки та виявлення телефону, обвинувачена приходила до відділення, свою вину визнала та розрахувалася з потерпілим, при цьому просила не псувати їй життя.

Свідок ОСОБА_13 (колишній чоловік ОСОБА_7 ) в судовому засіданні спростував твердження обвинуваченої про те, що він разом з нею купив у невідомого чоловіка мобільний телефон «IPhone-5», та пояснив, що вказаний мобільний телефон він вперше побачив у ОСОБА_7 наприкінці зими, коли вона ним вже користувалася, звідки він у неї з`явився - остання не пояснювала.

З протоколу прийняття заяви від ОСОБА_10 про вчинене кримінальне правопорушення вбачається, що зі столу в кабінеті старшої медичної сестри офтальмологічного відділення було викрадено мобільний телефон, що належить його дружині ОСОБА_11 (а.м.к.п. 5)

Відповідно до даних рапорту о/у СКР ОСОБА_14 , під час проведення слідчо-оперативних заходів було встановлено, що після викрадення, мобільний телефон 01.02.2014 р. був увімкнений ОСОБА_7 , яка користувалася ним до дня його добровільної видачі працівникам міліції (а.м.к.п. 24).

Згідно даних заяви ОСОБА_7 від 22.07.2014 року, вона добровільно надала мобільний телефон марки «IPhone-5» для приєднання до матеріалів кримінального провадження в якості речового доказу (а.м.к.п.26)

З даних довідки Черкаської обласної лікарні вбачається, що лікар-інтерн ОСОБА_7 проходила навчання згідно графіка на базі КЗ «Черкаська обласна лікарня ЧОР» з 01.03.2013 року по 31.01.2014 року. (а.м.к.п. 45).

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що покази потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_13 , які вони безпосередньо давали в судовому засіданні є чіткими, послідовними, узгоджуються між собою та з іншими доказами кримінального провадження, є об`єктивними та достовірними і викривають злочинні дії обвинуваченої, тому обґрунтовано поклав їх в основу вироку.

Аналіз наведених доказів в їх сукупності з доказами, на які маються посилання у вироку суду, свідчить про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за який вона засуджена і її дії за 1 ст. 185 КК України кваліфіковано правильно.

Посилання обвинуваченої в апеляції щодо невчинення нею даного кримінального правопорушення, об`єктивно не підтверджені та спростовуються доказами наявними в матеріалах кримінального провадження та дослідженими в судовому засіданні, які є послідовними, узгоджуються між собою та спростовують доводи обвинуваченої ОСОБА_7 , а тому розцінюються колегією суддів як обраний нею спосіб захисту.

Аналізуючи поведінку обвинуваченої ОСОБА_7 під час проведення досудового слідства, яка зверталася до свідка ОСОБА_9 та інших працівників лікарні ( ОСОБА_15 ) з проханням не давати викривальних показів проти неї, щоб не псувати їй життя, та добровільно відшкодувала потерпілому шкоду, завдану крадіжкою телефону в сумі 7000 грн.( хоча він на той час був йому повернутий), колегія суддів вважає, що вказана поведінка обвинуваченої також свідчить про її причетність до вчиненого злочину.

Твердження обвинуваченої про те, що її колишній чоловік свідок ОСОБА_13 та свідок ОСОБА_9 її обмовили колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказані свідки безпосередньо були допитані в суді першої інстанції та попереджувалися про кримінальну відповідальність за дачу суду завідомо неправдивих показів. Крім того, як пояснила обвинувачена в апеляційному суді вона до відповідних органів з заявою про притягнення вказаних свідків до кримінальної відповідальності за дачу завідомо неправдивих показів не зверталася.

При призначенні покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції хоча й призначив їй покарання в межах санкції ч. 1 ст. 185 КК України 2 місяці арешту, але воно на думку колегії суддів є занадто тяжким, крім того, як з`ясувалося після ухвалення вироку - обвинувачена є вагітною , а відповідно до ч. 3 ст. 60 КК України, арешт до вагітних жінок не застосовується. Також на думку колегії суддів судом першої інстанції взагалі не враховано ряд обставин, які пом`якшують обвинуваченій покарання .

27.11.2014 року, після проголошення вироку по даному провадженню, на адресу Соснівського районного суду м. Черкаси надійшла заява з додатками від обвинуваченої ОСОБА_7 , згідно яких вона перебуває на 8 тижні вагітності, при цьому вона просила змінити запобіжний захід обраний вироком суду, що і було зроблено ухвалою суду від 28.11.2014 р. змінено обвинуваченій запобіжний захід до набуття вироком чинності із тримання під вартою на особисте зобов`язання.

Колегія суддів, вважає, що оскільки обвинувачена ОСОБА_7 на час проголошення вироку перебувала на 8 тижні вагітності (а.м. 130) , а відповідно до вимог ч. 3 ст. 60 КК України арешт до вагітних жінок не може бути застосовано, з врахуванням ступеня суспільної небезпечності вчиненого злочину, особи обвинуваченої, яка характеризується виключно позитивно, обвинуваченій ОСОБА_7 слід змінити призначене покарання з арешту на більш м`яке штраф.

При цьому, враховуючи те, що обвинувачена ОСОБА_7 перебуває на 18 тижні вагітності (довідка КЗ Черкаський міський пологовий будинок «Центр матері та дитини» від 09.02.2015р.), повністю відшкодувала збитки завдані потерпілому ОСОБА_10 , який не має до обвинуваченої претензій (розписка від 24.07.2014 р. а.с. 63), раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, має постійне місце роботи працює лікарем Чорнобаївської ЦРЛ, по місцю проживання та роботи характеризується виключно позитивно, колегія суддів вважає, що за наявності вищезазначених обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, та за відсутності обставин, що обтяжують покарання, слід призначити ОСОБА_7 покарання у виді штрафу із застосуванням ст. 69 КК України, тобто нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 1 ст. 185 КК України, а саме в мінімальному його розмірі - 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В решті вирок суду слід залишити без змін.

Доводи прокурора, про те, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання не врахував те, що вона свою вину у вчиненні інкримінованого їй злочину не визнала, вчинила кримінальне правопорушення, що має корисливу спрямованість та призначив їй занадто м`яке покарання, на думку колегії є безпідставними, оскільки вказані обставини судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання були в достатній мірі враховані.

З врахуванням викладеного, керуючись ст. 405, п.2 ч.1 ст. 407, ст. 408 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :
Апеляційні скарги прокурора та обвинуваченої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 листопада 2014 року відносно ОСОБА_7 змінити.

Пом`якшити призначене за ч.1 ст. 185 КК України ОСОБА_7 покарання з 2 місяців арешту на штраф, із застосуванням ст. 69 КК України, в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 510 грн.

В решті - вирок суду залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції вступає в законну силу з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий :

Судді :