Справа №577/4014/14-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/151/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Вбивство через необережність
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 квітня 2015 року колегія суддів з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5

з участю прокурора - ОСОБА_6

потерпілого - ОСОБА_7

обвинуваченого - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Суми матеріали кримінального провадження № 0000059 від 22 листопада 2012 року за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника обвинуваченого - ОСОБА_9 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_7 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 30 грудня 2014 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Попівка Конотопського району Сумської області, який мешкає по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
До апеляційного суду Сумської області надійшли апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника обвинуваченого - ОСОБА_9 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_7 .

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок районного суду скасувати, а справу провадженням закрити, визнавши, що в його діях була необхідна оборона без її перевищення.

В поданій апеляції захисник обвинуваченого - ОСОБА_9 просить вирок районного суду скасувати, а справу провадженням закрити, визнавши, що в діях ОСОБА_8 була необхідна оборона без її перевищення.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_10 просить вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області скасувати в зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. Постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним за ч. 1 ст. 119 КК України та призначити йому покарання за цим законом у виді 5 років позбавлення волі. Змінити запобіжний захід ОСОБА_8 на тримання під вартою, взяти його під варту в залі суду.

В поданій апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 просить вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області скасувати в зв`язку з неправильним застосуванням закону та невідповідністю призначеного судом покарання, та призначити винному справедливе покарання.

За вироком суду ОСОБА_8 обвинувачується в тому, 29 серпня 2012 року приблизно о 19 годині перебував на АЗС «Сигмус» в м.Конотоп вул.Вирівській,7А, де також знаходився і ОСОБА_11 . При цьому, ОСОБА_8 перебував біля свого автомобіля, який знаходився відносно заправної будки зліва від заправної колонки бензину А-92, а ОСОБА_11 перебував біля свого автомобіля, який знаходився відносно заправної будки зправа від заправної колонки ДТ. Вони стали спілкуватися між собою і під час спілкування у них виникла сварка, в ході якої вони висловлювали один одному словесну неприязнь і між ними виникли неприязні відносини. ОСОБА_11 в цей час підійшов до віконця оператора заправної станції, а потім направився до ОСОБА_8 і коли впритул наблизився до нього, то ОСОБА_8 , не передбачаючи настання тяжких наслідків або смерті ОСОБА_11 , хоча, з урахуванням того, що вони знаходилися на асфальтно-бетонному покриттю та поряд знаходяться споруди з елементами бетонних та металевих виступів, повинен був передбачати настання таких наслідків, одночасно кулаками обох рук різко зробив рух в сторону ОСОБА_11 в область його обличчя. Від даного контакту ОСОБА_11 не втримався на ногах та, впавши назад, з великою силою вдарився правою частиною голови об виступ асфальтобетонного покриття території АЗС «Сигмус» і в результаті даного падіння отримав тяжкі тілесні ушкодження, які є небезпечними для життя та здоров`я, в зв`язку з якими, незважаючи на надання кваліфікованої медичної допомоги - помер.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст.119 КК України і призначено йому покарання в виді позбавлення волі строком 3 роки 6 місяців.

Запобіжний захід ОСОБА_8 залишено раніше встановлений - домашній арешт. В строк відбування покарання зазначено зарахувати час його утримання під вартою з 12 вересня 2012 року до 10 липня 2013 року та з 12 вересня 2013 року по 12 грудня 2013 року, а також з часу обрання йому запобіжного заходу у виді домашнього арешту 22 серпня 2014 року до вступу вироку в законну силу.

Постановлено стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 по 80 000 грн. кожному моральної шкоди.

Цивільний позов ОСОБА_7 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 до ОСОБА_8 про стягнення 23 212 грн.24 коп. матеріальної шкоди залишено без розгляду.

Питання речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

Вимоги своєї апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_8 мотивує тим, що:

-обвинувачення за ч.1 ст.119 КК України є безпідставним і таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки він раніше ОСОБА_11 не знав, ніколи не бажав з ним конфлікту, а тим більше спричинення йому тілесних ушкоджень, від яких настала смерть;

-вказує, що в той день на заправці він захищався від дій ОСОБА_11 , який з невідомих причин почав сварку, а потім вдарив його;

-зазначає, що після того, як дізнався про смерть потерпілого одразу з`явився в міліцію і все розповів, а також він співчуває родині потерпілого, просив у них пробачення, він чесна і добросовісна людина і не бажав, щоб таке трапилось;

-під час досудового слідства та в судовому засіданні він щиро розкаявся, сприяв розкриттю істини;

-просить, в разі визнання його вини за ч.1 ст.119 КК України, з урахуванням того, що конфлікт розпочав потерпілий, при призначенні покарання, застосувати ст. 69 КК України або 75 КК України.

Вимоги своєї апеляційної скарги захисник обвинуваченого ОСОБА_9 мотивує тим, що:

-висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а обвинувачення ОСОБА_8 у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.119 КК України безпідставним, так як мала місце необхідна оборона, оскільки саме потерпілий ОСОБА_11 розпочав сварку з ОСОБА_8 , ображав його, ніяк не міг заспокоїтись не припиняв конфлікт та бажав його продовження, що підтверджено показами свідка ОСОБА_14 ,

- ОСОБА_8 не бажав цього конфлікту, намагався відступити від ОСОБА_11 , коли останній наступав на нього з погрозами, а потім вдарив ОСОБА_8 кулаком в обличчя;

- ОСОБА_11 , з показів його батька ОСОБА_7 , був кріпкої статури, не високий, але міцний, тобто, мав значну перевагу перед ОСОБА_8 , який має невисокий зріст, худорлявий, і, відповідно, він злякався дій потерпілого, був в стані необхідної оборони і мав право на захист, оскільки ОСОБА_11 створив реальну загрозу для нього;

-вказані обставини та механізм спричинення тілесних ушкоджень потерпілому були підтверджені свідками ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , що узгоджується з висновками проведених експертиз, а даних які б свідчили, що ОСОБА_8 міг передбачити чи повинен був передбачити падіння потерпілого та отримання тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило смерть немає,

-зазначає, що матеріалами кримінального провадження підтверджується перебування ОСОБА_8 в стані необхідної оборони.

Не оспорюючи доведеності вини та кваліфікацію дій ОСОБА_8 , прокурор вимоги своєї апеляційної скарги мотивує тим, що:

-призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд невірно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості;

-врахувавши пом`якшуючі покарання обставини, суд не в повній мірі врахував те, що вказаний злочин відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості проти життя та здоров`я людини, від якого настала смерть потерпілого ОСОБА_16 , характер та спосіб заподіяння тілесних ушкоджень, малозначний привід для суперечки, а також те, що обвинувачений у скоєному не розкаявся, вину не визнавав, намагався оговорити потерпілого ОСОБА_11 , вказуючи, що той перший розпочав конфлікт, а він захищався;

-суд зарахував обвинуваченому ОСОБА_17 в строк відбування покарання час обрання йому запобіжного заходу у виді домашнього арешту, проте як кримінальним так і кримінальним процесуальним законодавством не передбачена норма, яка б прямо зазначала про те, що строк перебування під домашнім арештом є попереднім ув`язненням та зараховується у строк тримання під вартою.

Вимоги своєї апеляційної скарги потерпілий ОСОБА_7 мотивує тим, що:

- йому не зрозуміло, чому дії ОСОБА_8 не кваліфіковані за ч.2 ст. 121 та ст. 296 КК України, оскільки з прокуратури йому повідомили, що його сина вбили за те, що він відмовився заплатити циганам за бензин;

-судом не взято до уваги те, що його син нікого не бив, жоден свідок не вказав на це;

-цигани побудували свій захист на тому, що вони захищались від його сина, про те свідок ОСОБА_15 давав показання про те коли його син вже лежав на бетонній плиті, вони били його ногами;

-експерт ОСОБА_18 в суді пояснював, що його син падав без свідомості, а тому і отримав таку тяжку травму, проте суд у вироку зазначив, що ОСОБА_8 зробив різкий рух в сторону його сина, при цьому сам ОСОБА_8 казав, що він наніс удар ОСОБА_11

- він не згоден з тим, що ОСОБА_17 обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, який буде йому зараховано як відбуття покарання.

Заслухавши доповідь судді про обставини кримінального провадження та суть апеляційних скарг, обвинуваченого ОСОБА_8 який підтримав подані ним та його захисником апеляційні скарги та заперечував щодо задоволення апеляційних скарг прокурора і потерпілого, думку потерпілого та прокурора, які підтримали подані ними апеляційні скарги та заперечували щодо задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника обвинуваченого - ОСОБА_9 не підлягають задоволенню, а апеляційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_7 підлягають частковому задоволенню.

У судовому засіданні прокурор не підтримала зазначене у апеляційній скарзі клопотання щодо дослідження встановлених у кримінальному провадженні доказів. Щодо обрання запобіжного заходу покладається на розсуд суду.

Колегією суддів відмовлено потерпілому у задоволенні клопотання щодо дослідження доказів у кримінальному провадженні з урахуванням того, що заявлене ним клопотання не узгоджується з положеннями ч.3 ст. 404 КПК України, в яких передбачено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду у суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується. Потерпілий не зміг пояснити які саме докази він вважає за необхідне дослідити, у чому полягали неповнота чи порушення дослідження доказів, або ж у дослідженні яких доказів йому було відмовлено, чи які докази стали йому відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються матеріалами, належним чином дослідженими судом. Дії ОСОБА_8 за ч.1 ст. 119 КК України кваліфіковані вірно.

Доводи обвинуваченого та його захисника про те, що обвинувачення за ч.1 ст.119 КК України є безпідставним і таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки ОСОБА_8 раніше ОСОБА_11 не знав, ніколи не бажав з ним конфлікту, а тим більше спричинення йому тілесних ушкоджень, від яких настала смерть. Він захищався від дій ОСОБА_11 , який з невідомих причин почав сварку, а потім вдарив його колегія суддів не може прийняти до уваги, виходячи з наступного.

Так, посилання ОСОБА_8 на те, що раніше він ОСОБА_11 не знав, ніколи не бажав з ним конфлікту, а тим більше спричинення йому тілесних ушкоджень, від яких настала смерть, в цілому не спростовують наявність конфліктної ситуації яка виникла за обставин зазначених у вироку, а сам ОСОБА_8 не заперечує того, що він кулаками обох рук штовхнув ОСОБА_11 в область обличчя, від чого той впав на спину та втратив свідомість, в той час як у самого ОСОБА_8 відсутні будь-які тілесні ушкодження. А те, що він не бажав спричинення йому тілесних ушкоджень, від яких настала смерть, то зазначені обставини і не охоплюються обсягом пред`явленого обвинувачення, оскільки ч.1 ст. 119 КК України передбачено вчинення вбивства саме через необережність, що виключає прямий умисел.

Той факт, що ОСОБА_11 першим звернувся до обвинуваченого, ще не свідчить про те, що ОСОБА_11 посягав на життя чи здоров`я ОСОБА_8 у зв`язку з чим, судом першої інстанції при винесенні вироку, з урахуванням добутих по справі доказів, обґрунтовано було зроблено висновок про відсутність доказів по справі, які б підтверджували факт нанесення потерпілим удару в обличчя ОСОБА_8 .

Жоден з допитаних свідків не вказав про наявність таких обставин за яких потерпілий наносив би удари ОСОБА_8 . Із висновків судово-медичної експертизи не вбачається, що ОСОБА_8 після конфлікту мав тілесні ушкодження (т.1 а.п.82). Колегією суддів також враховується, що ОСОБА_8 не звертався із відповідною заявою до правоохоронних органів щодо заподіяння йому потерпілим тілесних ушкоджень.

При цьому, судом першої інстанції надано належну оцінку показанням ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_11 його вдарив та обгрунтовано враховано такі його показання, як обраний ним спосіб захисту з метою уникнення справедливого покарання. Крім цього, показання ОСОБА_19 (яка є дружиною обвинуваченого) про те, що ОСОБА_8 29 серпня 2012 року в вечірній час мав почервоніння в області щоки, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги при винесенні вироку, зазначивши про те, що вони не відповідають дійсності та надані заінтересованою особою з метою виправдання обвинуваченого.

За таких обставин, посилання ОСОБА_8 та його захисника на те, що мала місце необхідна оборона, не ґрунтуються на добутих по справі доказах, а тому цілком правомірно не були враховані судом першої інстанції при винесенні вироку.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого про те, що потерпілий був кріпкої статури, не високий, але міцний, тобто, мав значну перевагу перед ОСОБА_8 , який має невисокий зріст, худорлявий, і, відповідно, він злякався дій потерпілого, був в стані необхідної оборони і мав право на захист, оскільки ОСОБА_11 створив реальну загрозу для нього, на думку колегії суддів ніяким чином не впливають на вирішення справи по суті, оскільки дані обставини жодним чином не перешкодили ОСОБА_8 заподіяти потерпілому ряд тілесних ушкоджень, хоча у самого ОСОБА_8 жодного тілесного ушкодження не виявлено.

Посилання захисника обвинуваченого на те, що не має даних про те, що ОСОБА_8 міг передбачити чи повинен був передбачити падіння потерпілого та отримання тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило смерть, не спростовують тих обставин що саме від дій ОСОБА_8 настала смерть потерпілого, а сам ОСОБА_8 хоч і не передбачав настання тяжких наслідків, про те повинен був і міг їх передбачити, оскільки події відбувались на місці розташування бетонних плит.

Посилання ОСОБА_8 на те, що після того, як він дізнався про смерть потерпілого одразу з`явився до працівників міліції і все розповів, а під час досудового слідства та в судовому засіданні він щиро розкаявся, сприяв розкриттю істини, на думку колегії суддів, суд першої інстанції також обґрунтовано не прийняв до уваги при винесенні вироку та призначив покарання без застосування ст. 69 КК України або 75 КК України. Оскільки, як вбачається з матеріалів кримінального провадження після зазначених подій правоохоронні органи не могли встановити місце перебування ОСОБА_8 , так як він певний час взагалі був відсутній за місцем проживання. А сам ОСОБА_8 фактично будучи викритим, за номером автомобіля, яким він керував, не відразу звернувся до правоохоронних органів. Крім цього, під час розгляду справи в суді ОСОБА_8 не визнавав своєї вини у вчиненні вбивства через необережність, що свідчить про відсутність щирого каяття та відсутність сприяння у розкриття кримінального правопорушення.

При винесенні вироку суд першої інстанції також прийнявши до уваги ряд пом`якшуючих обставини, обґрунтовано врахував, що обвинуваченим не вжито жодних заходів щодо відшкодування завданої моральної шкоди, у зв`язку з чим було вирішено питання щодо стягнення моральної шкоди з обвинуваченого на користь потерпілих. Врахувавши тяжкість злочину та наслідки які настали, виходячи з принципу індивідуалізації і співмірності обгрунтовано призначив покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі, у зв`язку з чим, на думку колегії суддів, відсутні підстави для задоволення апеляційних вимог обвинуваченого та його захисника і закриття провадження з підстав зазначених у їх апеляційних скаргах.

Також, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.119 КК України, судом враховано ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який, згідно ст.12 КК України відноситься до злочинів середньої тяжкості, а також наслідки, що настали внаслідок вказаного злочину смерть потерпілого, характеризуючі особу обвинуваченого дані, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем мешкання, на час скоєння злочину мав неповнолітню дитину. Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено. При цьому, судом цілком обґрунтовано враховано не зовсім правомірну поведінку потерпілого ОСОБА_11 , який першим розпочав конфлікт, що підтверджується показаннями свідка ОСОБА_14 , допитаного під час судового розгляду даного кримінального правопорушення.

Таким чином, при винесенні вироку судом першої інстанції дотримано загальні засади призначення покарання передбачені ст. 65 КК України, у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора в цій частині не підлягає задоволенню.

Що стосується доводів апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_7 з приводу кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч.2 ст. 121 та ст. 296 КК України, оскільки з прокуратури йому повідомили, що його сина вбили за те, що він відмовився заплатити циганам за бензин, то на думку колегії суддів вказані доводи є необгрунтованими і такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки зібраними по справі доказами, яким суд дав належну оцінку, не підтверджується наявність в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 121 та ст. 296 КК України та відсутні докази на підтвердження обставин, на які посилається потерпілий.

Доводи потерпілого про те, що судом не взято до уваги те, що його син нікого не бив є безпідставними, оскільки при винесенні вироку судом враховано, що доказів, того що ОСОБА_11 посягав на життя та здоров`я ОСОБА_8 ні органом досудового слідства, ні судом не було добуто.

Посилання потерпілого ОСОБА_7 в апеляційній скарзі на показання свідка ОСОБА_15 , який під час відтворення обстановки та обставин подій пояснював, що після падіння ОСОБА_11 , ОСОБА_8 з іншою особою наносили удари ногами по потерпілому, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки під час розгляду даного кримінального провадження в суді в своїх поясненнях свідок ОСОБА_15 вказував на те, що ОСОБА_8 , який стояв до нього спиною, зробив рух руками в сторону ОСОБА_11 , який стояв до нього обличчям, і той впав назад. При цьому, він не бачив щоб після падіння ОСОБА_11 йому наносилися удари ногами. Крім того, згідно висновків проведених судово-медичних експертиз, в тому числі і висновку експертної комісії від 24.05.2013 року № 37/2013 (т.3 а.п. 109-124) будь яких тілесних ушкоджень в ділянці грудної клітки справа, які б могли утворитися при вказаному ОСОБА_15 нанесенні ударів ногою в праву половину грудної клітки, немає.

При винесенні вироку судом першої інстанції також було дано належну оцінку вказаним обставинам та враховано, що доказів того, що обвинувачений ОСОБА_8 разом з іншою не встановленою особою умисно наносив удари ногами ОСОБА_11 в різні частини тіла і від цих заподіяних тілесних ушкоджень настала смерть ОСОБА_11 , як це стверджує потерпілий, не встановлено, так як це твердження спростовується показаннями обвинуваченого ОСОБА_8 , показаннями свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_20 та ОСОБА_14 , показаннями експерта ОСОБА_18 , висновками судово-медичних експертиз (т.2 а.п. 47-50, 54-56,60-62,66-68, т.3 а.п. 109-124,149-154). Так, із висновків судово-медичних експертиз та із показань експерта ОСОБА_18 вбачається, що тяжкі тілесні ушкодження, які знаходяться в причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_11 він отримав при одноразовому контакті з твердою поверхнею і настання таких тілесних ушкоджень при ударах руками чи ногами виключається. Тому, при винесенні вироку суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку про те, що всі зазначені докази узгоджуються між собою, є правдивими і відсутні підстави не довіряти ним.

Поряд з цим, з урахуванням вищевказаного, показання ОСОБА_15 дані ним під час проведення відтворення обстановки та обставин події 27.09.2012 року (т.1 а.п. 210-213) про те, що один з циганів, який стояв до нього ( ОСОБА_15 ) спиною, приобняв ОСОБА_11 і виставив ногу вперед від чого ОСОБА_11 впав. Після цього, циган що був з вусами ногами почав наносити удари з лівого боку тіла ОСОБА_11 , лівою ногою удар в області правого боку, правою ногою в область голови суперечать його ж показанням, даним під час розгляду справи в суді, показанням ОСОБА_8 , та висновкам судово-медичних експертиз, у зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку про їх неправдивість.

Посилання потерпілого на те, що експерт ОСОБА_18 в суді пояснював, що його син падав без свідомості, а тому і отримав таку тяжку травму, проте суд у вироку зазначив, що ОСОБА_8 зробив різкий рух в сторону його сина, а сам ОСОБА_8 казав, що він наніс удар ОСОБА_11 , на думку колегії суддів в цілому не впливає на законність судового рішення, оскільки ніким не спростовується наявність конфліктної ситуації між ОСОБА_11 та ОСОБА_8 .. Також, ніким не заперечується та не спростовується ті обставини, що саме від дій ОСОБА_8 настала смерть ОСОБА_11 , що і було враховано судом при винесенні вироку.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_7 щодо незаконного зарахування обвинуваченому ОСОБА_17 в строк відбування покарання час обрання йому запобіжного заходу у виді домашнього арешту з 22 серпня 2014 року до вступу вироку в законну силу, колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу.

При цьому, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про те, що відповідно до ч.5 ст. 72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами передбаченими у частині першій ст. 72 КК України. Нормами кримінального та кримінального процесуального законодавства не передбачено, що строк перебування під домашнім арештом є попереднім ув`язненням та зараховується у строк тримання під вартою. Тому, з урахуванням зазначеного, доводи апеляційних скарг потерпілого ОСОБА_7 та прокурора в цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню, а вирок суду зміні шляхом виключення з резолютивної частини вироку посилання на те, що в строк відбування покарання зараховується час обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді домашнього арешту з 22 серпня 2014 року до вступу вироку в законну силу, оскільки при винесенні вироку в цій частині судом першої інстанції було допущено порушення передбачене п.2 ч.1 ст. 413 КПК України, а саме застосувано закон який не підлягає застосуванню, що відповідно до п.4 ч.1 ст.409 КПК України є підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника обвинуваченого - ОСОБА_9 залишити без задоволення, апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 30 грудня 2014 року відносно ОСОБА_8 у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність змінити.

Виключити з резолютивної частини вироку посилання на те, що в строк відбування покарання зараховується час обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді домашнього арешту з 22 серпня 2014 року до вступу вироку в законну силу.

В іншій частині вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 30 грудня 2014 року відносно ОСОБА_8 залишити без змін.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 3-х місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4