ухвала іменем україни 10 червня 2014 року м. Київ Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_5,

суддів ОСОБА_6, ОСОБА_7

з участю прокурора ОСОБА_8,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 липня 2014 року.

Вироком Фастівського районного суду Київської області від 15 травня 2014 року

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, не судимого в силу п. 11 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень КК України в редакції 2001 року і ст. 55 КК України 1960 року,

засуджено за ч. 3 ст. 189 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК України його звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки і покладено обов'язки згідно з пунктами 3,4 ст. 76 КК України.

За ч. 2 ст. 187 КК України ОСОБА_1 виправдано за недоведеністю вини.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України, раніше не судимого,

засуджено за ч. 3 ст. 189 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК України його звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки і покладено обов'язки згідно пунктів 3,4 ст. 76 КК України.

Зазначеним вироком ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнані винними у тому, що вони 29 вересня 2007 року приблизно о 04:00 год. неподалік від автозаправної станції, розташованої на вул. Столичне шосе у м. Києві, за обставин, встановлених судом і наведених у вироку, за попередньою змовою між собою і двома особами, матеріали справи щодо яких виділено окреме провадження, а ОСОБА_1 - ще й повторно, з корисливих мотивів, використовуючи надуманий привід, із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров'я потерпілого ОСОБА_3, завдаючи ударів ногами і руками в голову й тулуб, заподіяли останньому середньої тяжкості тілесні ушкодження, вимагали у потерпілого гроші у сумі 500 доларів США. Потерпілий ОСОБА_3, перебуваючи під фізичним тиском, відчуваючи фізичні страждання та побоюючись подальшого побиття і заподіяння шкоди здоров'ю та життю, погодився на ці вимоги.

Зваживши, що така сума є замалою, засуджені й інші особи продовжили побиття потерпілого, потім помістили його до багажного відділення автомобіля, створивши потерпілому у такий спосіб перешкоди у вільному пересуванні, вивезли до розташованого впродовж траси «Митниця-Фастів» села Оленівка Фастівського району Київської області та звільнили.

Цього ж дня близько 05:00 год. вони, діючи у цьому ж складі із корисливих мотивів, приїхали до будинку АДРЕСА_1, шляхом обману викликали з будинку потерпілого ОСОБА_4 та, використовуючи надуманий привід (наявність цивільно-правових відносин), застосовуючи насильство і погрожуючи застосувати насильство, яке є небезпечним для життя та здоров'я потерпілого і його близьких, що ним сприймалось реально, заподіяли тому легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров'я, перевезли на кладовище, де ОСОБА_1 вимагав передати йому гроші у сумі 10 000 доларів США та автомобіль марки «Мерседес У200» вартістю 13 000 доларів США.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на порушення апеляційним судом вимог ст. 377 КПК України, просить ухвалу цього суду скасувати, а справу направити на новий апеляційний розгляд. Стверджує, що викладені в апеляції прокурора доводи щодо безпідставного виправдання засудженого ОСОБА_1 за ст. 187 КК України і порушення місцевим судом вимог кримінально-процесуального закону стосовно оцінки доказів у справі та відповідності вироку вимогам ст. 323 КПК України 1960 року не були належним чином проаналізовані і на них не дано ґрунтовної відповіді. Зазначає, що апеляційний суд, погоджуючись із висновками суду першої інстанції про достовірність показань потерпілого ОСОБА_3 в суді про обставини розбійного нападу на нього, які, на думку прокурора, суттєво відрізнялись від тих, які були надані ним на досудовому слідстві, без належної перевірки обґрунтував їх твердженнями потерпілого про тиск з боку працівників міліції, які змусили його дати показання проти ОСОБА_1 Вважає, що належним чином не були спростовані й доводи прокурора щодо м'якості призначеного ОСОБА_1 покарання як за розміром, так і через безпідставне застосування ст. 75 КК України. Наголошує на порушенні місцевим судом вимог статей 374, 399 КПК України 1960 року.

Заслухавши доповідача, доводи прокурора, який частково підтримав касаційної скарги і просив скасувати ухвалу суду щодо ОСОБА_1, а справу у цій частини направити на новий апеляційний розгляд через істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що ця касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до статей 362 і 365 КПК України 1960 року суд апеляційної інстанції зобов'язаний перевірити всі доводи апеляцій, у тому числі, за необхідності, і шляхом проведення судового слідства. Згідно зі ст. 377 КПК України у своїй ухвалі суд апеляційної інстанції зобов'язаний навести докладні мотиви прийнятого рішення і, якщо апеляції залишаються без задоволення, зазначити підстави, через які вони визнані необґрунтованими.

Ці вимоги закону суд апеляційної інстанції належним чином не виконав.

Зокрема, прокурор у своїй апеляції стверджував, що суд, постановляючи вирок щодо ОСОБА_1, не дотримався вимог ст. 334 КПК України 1960 року як в частині викладення обвинувачення щодо обох засуджених, визнаного доведеним, так і в частині виправдання ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 187 КК України. Зазначав, що в обвинуваченні за ст. 189 ч. 3 КК України повною мірою не було розкрито його об'єктивної сторони. В частині ж виправдання ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 187 КК України, за твердженням прокурора, вирок не містив обвинувачення, яке останньому було пред'явлено. Наголошував на невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи за епізодом розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_3 Стверджуючи про безпідставне виправдання ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 187 КК України, зазначав, що суд у обґрунтування своїх висновків послався лише на останні за часом показання потерпілого, які у сукупності з його іншими показаннями були суперечливі, й оцінку таким змінам не дав. Проте без належної перевірки вказав на застосування щодо потерпілого тиску з боку працівників міліції з метою надання свічень проти ОСОБА_1 Стверджував, що за цим епізодом обвинувачення поза увагою суду залишені й інші докази, зокрема, показання засудженого ОСОБА_2 про обставини вилучення майна у потерпілого ОСОБА_3 та про подальші дії засудженого щодо цього майна, показання свідків, а також дані протоколу відтворення обстановки та обставин події за цим епізодом за участю обох засуджених. При цьому наголошував про невідповідність призначеного ОСОБА_1 покарання, як за розміром, так і у безпідставному застосуванні ст. 75 КК України.

Викладені в апеляціях доводи суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив і не дав на них ґрунтовної відповіді. У своїй ухвалі апеляційний суд проаналізував показання потерпілого ОСОБА_3, дані ним у судових засіданнях, про обставини розбійного нападу на нього і зазначив, що вони практично ідентичні. Разом із тим не проаналізовано показання ОСОБА_3 на досудовому слідстві. Це стосується і показань засудженого ОСОБА_2 на усіх стадіях досудового та судового слідства. При цьому, беручи до уваги його останні показання (на користь засудженого ОСОБА_1), апеляційний суд обґрунтував це, без відповідної перевірки, заявою засудженого ОСОБА_2 щодо зміни ним свої показань про обставини заволодіння майном потерпілого ОСОБА_3, застосуванням щодо нього примусу з боку працівників міліції.

Відповідно до ст. 65 КК України при призначенні покарання суд має враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного й обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене необхідне для її виправлення та попередження нових злочинів покарання.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, який при призначенні ОСОБА_1 покарання із застосуванням ст. 75 КК України врахував дані про його особу, зокрема, сімейний стан та стан здоров'я і тривалість його позитивної посткримінальної поведінки після попередньої судимості , а також після вчинення нових злочинів до постановлення цього вироку.

Проте, наголошуючи на суб'єктивному ставленні засудженого ОСОБА_1 до вчиненого, а саме те, що він під час апеляційного розгляду справи щиро розкаявся, апеляційний суд не дослідив зміну власної позиції засудженого щодо цього, оскільки, як свідчать матеріали справи, на стадії досудового та судового слідства він фактично свою вину не визнавав.

Не було дано належної оцінки і обставинам відшкодування потерпілим завданої шкоди.

Незважаючи на тяжкість вчинених ОСОБА_1 злочинів, кількість епізодів злочинної діяльності, апеляційний суд не навів переконливих аргументів щодо надання при призначенні йому покарання переваги саме даним про особу засудженого.

Таким чином, при розгляді і вирішенні справи в апеляційному порядку апеляційним судом були істотно порушені вимоги кримінально-процесуального закону, у зв'язку з чим ухвала щодо ОСОБА_1 підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий апеляційний розгляд.

Під час нового апеляційного розгляду суду слід виконати всі вимоги чинного законодавства, перевірити усі доводи, на які посилається прокурор, у тому числі і в касаційній скарзі, і винести законне та обґрунтоване рішення.

Колегія суддів вважає, що за умови підтвердження встановленого судом обсягу обвинувачення ОСОБА_1 та відсутності інших обставин, які відповідно до вимог закону можуть істотно вплинути на висновок суду щодо виду та розміру покарання, призначене останньому покарання із застосуванням ст. 75 КК України слід вважати м'яким.

Враховуючи викладене, керуючись статями 394 - 396 КПК України 1960 року, пунктами 11, 15 розділу Х1 «Перехідні положення» КПК України 2012 року, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково, ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 липня 2014 року щодо ОСОБА_1 скасувати і справу у цій частині направити на новий апеляційний розгляд.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_7 ОСОБА_5 ОСОБА_6