Провадження № 11-кп/792/62/15
Справа № 686/8658/14-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.ч.1, 2 ст.186, ч.3 ст.357 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 січня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Хмельницького області в складі :

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмельницькому кримінальне провадження 0001369 за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та його захисника адвоката ОСОБА_11 на вирок Хмельницького міськрайонного суду від 10 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:
Цим вироком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, неодруженого, з середньою освітою, не працюючого, раніше судимого:
- 19 грудня 1996 року Хмельницьким міським судом - за ч.3 ст.101 КК України (в редакції 1960 року) до позбавлення волі на строк 9 років;
- 19 червня 2011 року Хмельницьким міськрайонним судом - за ч.2 ст.121 КК України до позбавлення волі на строк 9 років, 28 жовтня 2013 року ухвалою Хмельницького міськрайонного суду звільненого умовно-достроково від відбування покарання, не відбутий строк 6 місяців 2 дні,
визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частинами 1, 2 ст.186, ч.3 ст.357 КК України, та призначено йому покарання:
1)
за ч.1 ст.186 КК України - у виді позбавлення волі на строк 3 роки;
2) за ч.2 ст.186 КК України - у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців;
3) за ч.3 ст.357 КК України - у виді арешту на строк 2 місяці.
Відповідно до ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно визначено його у виді позбавлення волі строком на 5 років.
В силу ст.71 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання, визначеного вироком Хмельницького міськрайонного суду від 19 червня 2006 року, остаточно ОСОБА_9 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці.
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_2 , громадянина України, неодруженого, з середньою освітою, не працюючого, раніше судимого Хмельницьким міським судом:
- 21 червня 2001 року - за ч.2 ст.141, ч.2 ст.140, ст.42 КК України (в редакції 1960 року) до позбавлення волі строком на 3 роки;
- 14 травня 2003 року - за ч.2 ст.185 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць;
- 04 квітня 2006 року - за ч.1 ст.263, ч.1 ст.309, ч.1 ст.70 КК України до позбавлення волі строком на 4 роки;
- 28 квітня 2011 року - за ч.1 ст.122 КК України до позбавлення волі строком на 2 роки,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 3 місяці.
До набрання вироком законної сили, запобіжний захід обвинуваченим залишено попередній - тримання під вартою.
Строк відбуття покарання ОСОБА_9 та ОСОБА_8 постановлено обчислювати з 10 листопада 2014 року, зарахувавши в цей строк час їх перебування під вартою з 30 березня 2014 року (дата фактичного затримання) по 09 листопада 2014 року включно.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави 235,87грн. процесуальних витрат.
Вирішено речові докази:
- паспорт громадянина України, три банківські картки «Приватбанк» - залишити потерпілому ОСОБА_7 ;
- майно, передане на зберігання потерпілому ОСОБА_12 , йому залишити.
За вироком суду 29 березня 2014 року близько 12 год. ОСОБА_9 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в квартирі АДРЕСА_3 , діючи з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном, відкрито викрав майно ОСОБА_12 , а саме: телевізор «Соні» вартістю 890 грн., радіоприймач вартістю 80 грн., дублянку вартістю 100 грн., літню куртку вартістю 150 грн., килим настінний вартістю 50 грн., килим настінний вартістю 300 грн., металеве відро вартістю 45,82 грн., дев`ять тарілок вартістю 10 грн. за одну, чашку вартістю 7,50 грн., чашку вартістю 10 грн., сахарницю вартістю 25 грн., дві ложки вартістю 9,50 грн. за одну, виделку вартістю 9,50 грн., черпак вартістю 12,50 грн., кришку від каструлі вартістю 10 грн., каструлю вартістю 15,71 грн., пляшку засобу «ХІГІЯ» вартістю 15 грн., шампунь «NIVЕА» вартістю 17 грн., зубну пасту «SANІNО» вартістю 15 грн., пляшку дихлофосу вартістю 10 грн., упаковку з ватними дисками вартістю 5 грн., щітку для одягу вартістю 5 грн., кухонний ніж вартістю 10 грн. та кухонний ніж вартістю 7,50 грн., а всього заволодів майном потерпілого ОСОБА_12 на загальну суму 1899 грн. 53 коп.
30 березня 2014 року близько 20 години неподалік автостанції №3, що по вул. Примакова м. Хмельницького ОСОБА_9 з ОСОБА_8 , за попередньою змовою між собою, із застосуванням фізичного насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, що виразилось в умисному нанесенні кулаками рук ударів в обличчя ОСОБА_7 , відкрито викрали у нього мобільний телефон «Самсунг Гелексі», вартістю 700 грн., зі стартовим пакетом оператора мобільного зв`язку «Київстар», вартістю 10 грн., гроші в сумі 800 грн. та три банківські картки, які матеріальної цінності не представляють, а всього відкрито викрали у потерпілого ОСОБА_7 майна на загальну суму 1510 грн. Крім того, за вказаних обставин ОСОБА_9 заволодів паспортом потерпілого ОСОБА_7 .
В апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення кримінального процесуального закону, просять вирок в частині засудження ОСОБА_9 за ч.ч.1, 2 ст.186 КК України скасувати та закрити кримінальне провадження в цій частині на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу цих злочинів, уважати ОСОБА_9 засудженим за ч.3 ст.357 КК України до 2 місяців арешту, на підставі ст.71 КК України призначити йому остаточне покарання у виді 1 року позбавлення волі, зарахувати в строк відбуття покарання час перебування під вартою з 30 березня 2014 року по день набрання вироком чинності.

При цьому зазначають, що свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні факт огляд його квартири та вилучення з неї майна потерпілого ОСОБА_12 заперечив, повідомив, що підпис на протоколі огляду не його, нікого з присутніх в залі судових засідань він не впізнав, і ці його показання стороною обвинувачення не спростовані. Вказують на те, що дозволу слідчого судді та згоди ОСОБА_13 на огляд його житла в кримінальному провадженні немає, але суд не вирішив клопотання захисника про визнання цього доказу недопустимим і послався на нього у вироку в обґрунтування своїх висновків. Стверджують, що ОСОБА_12 впустив в свою квартиру ОСОБА_9 добровільно, останній ніякого майна там не викрадав. Вважають, що обвинувачення ОСОБА_9 у застосуванні насильства щодо ОСОБА_12 не висувалося. За їх твердженнями злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, щодо потерпілого ОСОБА_7 . ОСОБА_9 не вчиняв, його паспорт взяв тоді, коли він випав з кишені потерпілого після нанесеного йому удару ліктем в обличчя, а про наявність банківських карток дізнався під час огляду паспорта працівниками міліції. На їх думку, висновки суду про злагодженість дій та попередню змову обвинувачених щодо потерпілого ОСОБА_7 є лише припущенням, яке нічим не підтверджується.

За змістом апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, він просить у ній вирок щодо нього змінити, перекваліфікувати його дії з ч.2 на ч.1 ст.186 КК України та пом`якшити покарання. При цьому стверджує, що попередньої змови на вчинення злочину щодо ОСОБА_7 у них з ОСОБА_9 не було, оскільки він підбіг уже після виникнення конфлікту між ОСОБА_9 і потерпілим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинувачених та їх захисників на підтримку апеляційних скарг з посиланням на зазначені у них доводи, думку прокурора про законність та обґрунтованість вироку, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів уважає, що вони задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинувачених у вчиненні злочинів за вказаних у вироку обставин та кваліфікація дій ОСОБА_9 за частинами першою і другою ст.186, частиною третьою ст.357 КК України, а дій ОСОБА_8 за частиною другою ст.186 КК України ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні доказах.
Зокрема, винуватість ОСОБА_9 у відкритому викраденні майна ОСОБА_12 підтверджується показаннями останнього та свідка ОСОБА_14 про те, що саме ОСОБА_9 в присутності потерпілого виніс з його квартири перелічене майно, показаннями свідка ОСОБА_14 про те, що за вказівкою ОСОБА_9 вони разом з ним та ОСОБА_15 на таксі перевезли це майно до його, ОСОБА_9 , знайомого, даними протоколу огляду квартири потерпілого від 29.03.2013 року, у якому зафіксовано обстановку вчиненого, а також частково показаннями самого обвинуваченого ОСОБА_9 , у яких він підтвердив, що 29.03.2014 близько 12 години разом з ОСОБА_14 та ОСОБА_15 дійсно був у квартирі ОСОБА_12 , з яким у нього там виник конфлікт.
Оскільки наведені показання потерпілого та свідка в деталях співпадають між собою і узгоджуються із зазначеними показаннями обвинуваченого ОСОБА_9 та даними протоколу огляду квартири ОСОБА_12 , у суду не було підстав піддавати сумніву їх достовірність. До того ж, як видно з матеріалів справи та технічного запису зокрема, потерпілий та свідок давали аналогічні показання в різних судових засіданнях з інтервалом у чотири місяці, і кожен з них, попри те, що ОСОБА_16 заперечував свою причетність до злочину, наполягали на тому, що саме він відкрито заволодів майном ОСОБА_12 .
Враховуючи, що зазначені докази в сукупності з достатністю вказують на те, що саме ОСОБА_9 відкрито викрав майно ОСОБА_12 , колегія суддів уважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав його винуватість у цьому злочині доведеною.
Винуватість ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у відкритому викраденні майна потерпілого підтверджується показаннями ОСОБА_7 про те, що, коли він відмовився дати ОСОБА_9 цигарку, останній наніс йому удар в обличчя, в цей час до нього підбіг ОСОБА_8 та наніс ще два удари кулаком в обличчя, від яких він впав на землю, після чого ОСОБА_17 з кишені його куртки забрав мобільний телефон та 800 грн., а ОСОБА_16 дістав паспорт, у якому були банківські картки, і запитував їх коди; аналогічними показаннями ОСОБА_14 та показаннями самих обвинувачених ОСОБА_9 і ОСОБА_8 , у яких вони не заперечили, що спочатку ОСОБА_9 наніс ОСОБА_7 удар ліктем в обличчя, потім ОСОБА_8 також наніс йому 2-3 удари в обличчя, при цьому ОСОБА_9 визнав, що взяв паспорт потерпілого; даними протоколу огляду місця події, з якого видно, що злочин вчинено за вказаною у вироку адресою, з місця події було вилучено паспорт ОСОБА_7 та його банківські картки, а також даними висновку судово-медичної експертизи про виявлення у ОСОБА_7 наведених тілесних ушкоджень, які могли утворитися 30 березня 2014 року.
Не вірити наведеним показанням потерпілого та свідка у суду також підстав не було, адже вони в подробицях співпадають між собою і узгоджуються з даними протоколу огляду місця події, висновку судово-медичної експертизи та із зазначеними показаннями обвинувачених.
За таких обставин суд дав правильну оцінку дослідженим доказам в сукупності і обґрунтовано кваліфікував злагоджені дії обвинувачених за ч.2 ст.186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я, вчинене за попередньою змовою групою осіб.
Навів суд у вироку й докладні мотиви, з яких відкинув твердження обвинувачених про відсутність у них попередньої змови на заволодіння майном ОСОБА_7 , а також показання ОСОБА_8 про те, що телефон та гроші у потерпілого викрала ОСОБА_18 . При цьому суд послався на те, що такі показання обвинувачених спростовуються злагодженістю їх дій, показаннями потерпілого, свідків ОСОБА_14 та самої ОСОБА_18 .
Як видно з технічного запису, допитаний в якості свідка ОСОБА_13 в суді заявив, що з приводу огляду його квартири та вилучення з неї викраденого у ОСОБА_12 майна він нічого не знає, чий підпис міститься напроти його прізвища у протоколі огляду його квартири пояснити не може через поганий зір, що спростовує твердження ОСОБА_19 та його захисника про категоричне твердження вказаного свідка з цього приводу.
У зв`язку з цим, враховуючи відсутність у кримінальному провадженні дозволу слідчого судді та письмової згоди ОСОБА_13 на огляд його квартири та виходячи з положень ст.ст.233, 237 КПК України, допустимість протоколу огляду як доказу викликає обґрунтовані сумніви.
Відтак такими, що викликають сумніви, є й інші докази, зібрані на підставі даних протоколу огляду квартири ОСОБА_13 .
Разом з тим, визнання цих доказів недопустимими не спростовує висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у відкритому викраденні майна ОСОБА_12 і на їх правильність впливає, оскільки вони з достатністю підтверджуються сукупністю інших наведених належних доказів, які не викликають сумнівів у їх достовірності і допустимості.
Не впливає на правильність висновків суду з цього приводу і те, що свідок ОСОБА_13 заявив в судовому засіданні, що нікого з присутніх в залі судових засідань не впізнає. Адже така його заява нічого не спростовує і не підтверджує, а правильність висновків суду в цій частині підтверджується сукупністю інших доказів.
Сам же по собі факт не вирішення клопотання захисника про визнання доказу недопустимим, за наявності інших достатніх доказів на підтвердження вини ОСОБА_9 , не дає підстав для скасування вироку щодо нього та закриття кримінального провадження у цій частині за відсутності у його діях складу злочину.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника з посиланням на те, що ОСОБА_12 добровільно впустив ОСОБА_9 в свою квартиру спростовуються даними технічного запису, з якого видно, що потерпілий у своїх показаннях суду стверджував, що відкрив йому двері всупереч своєї волі.
Твердження обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника, що ОСОБА_9 обвинувачення у застосуванні насильства до ОСОБА_12 досудовим слідством не висувалося, по-перше, не відповідають дійсності, оскільки, як видно з обвинувального акту, йому було висунуте обвинувачення саме у розбійному нападі на ОСОБА_12 , під час якого ОСОБА_9 наносив потерпілому удари в різні частини тіла, різав його ножем по лобі і шиї та ставив на коліна, по-друге, їх посилання на цю обставину як на довід в обґрунтування апеляційної скарги є безпідставними, оскільки суд не визнав ОСОБА_9 винним у розбійному нападі та застосуванні насильства до потерпілого ОСОБА_12 .
Доводи апелянтів з посиланням на відсутність в обвинувачених попередньої змови щодо відкритого викрадення майна ОСОБА_7 , крім показань потерпілого та свідків, достовірність яких сумнівів не викликає, спростовуються і злагодженістю, і послідовністю їх дій щодо нанесення ОСОБА_7 ударів та заволодіння його майном і паспортом. А те, що обвинувачений ОСОБА_8 , за змістом його апеляційної скарги, не заперечує відкритого викрадення майна ОСОБА_7 , лише підтверджує правильність висновків суду з цього приводу.
Отже, колегія суддів уважає доводи апелянтів необґрунтованими і підстав для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції в межах апеляційних скарг не убачає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:
Вирок Хмельницького міськрайонного суду від 10 листопада 2014 року щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залишити без зміни, а апеляційні скарги обвинувачених та захисника ОСОБА_11 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення, а обвинуваченими, які тримаються під вартою, - в той самий строк з дня вручення їм копії ухвали.

Судді /підпис/

Згідно з оригіналом:

Суддя апеляційного суду
Хмельницької області ОСОБА_2