Справа № 157/917/13-к Провадження №11-кп/773/132/15 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК УкраїниДоповідач: ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 березня 2015 року місто Луцьк
Апеляційний суд Волинської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

виправданого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, на вирок Любешівського районного суду від 17 січня 2015 року, яким ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та житель АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, неодружений, непрацюючий, з базовою загальною середньою освітою, раніше судимий вироком Луцького міськрайонного суду від 04.08.2009 року за ч. 1 ст. 187 КК України на 3 роки позбавлення волі і звільнений від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку на 3 роки,
- виправданий за ч. 2 ст. 186 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, а за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України;

Запобіжний захід ОСОБА_11 до набрання вироком законної сили залишено попередній особисту поруку.

Судові витрати в розмірі 294 грн., які пов`язані з проведенням судової експертизи віднесено на рахунок держави.

Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_11 обвинувачувався в тому, що він:

- 01 липня 2012 року приблизно о 16 годині, перебуваючи в приміщенні літньої кухні житлового будинку АДРЕСА_1 , повторно відкрито викрав належні ОСОБА_8 продукти харчування а саме: 1,6 кг. домашнього масла, 1,6 кг. домашнього сиру, 3,1 кг. мяса свинини, 0,5 кг. грибів лисичок, а всього на загальну суму 322 грн.;
- повторно 31 липня 2012 року біля 20 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, з метою заволодіння чужим майном, шляхом пошкодження вікна проник у житловий будинок АДРЕСА_1 , звідки намагався таємно викрасти належні ОСОБА_9 електродвигун потужністю 3,2 квт. та радіоприймач марки «МАСОН» а всього майна на загальну суму 425 грн., однак з причин, що не залежали від його волі не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, оскільки на місці події був помічений та затриманий власником житла.
Вищезазначені дії ОСОБА_11 органами досудового розслідування були кваліфіковані відповідно за ч. 2 ст. 186 та ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України.

Вироком Любешівського районного суду від 17 січня 2015 року ОСОБА_11 за вказаними обвинуваченнями виправданий на підставі п. п. 3 та 1 ч. 1 ст. 373 КПК України.
Таке рішення суд мотивував тим, що стороною обвинувачення не доведено, що вчинено кримінальні правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_11 , а також, що обвинувачення ґрунтується на припущеннях і недопустимих доказах.

Прокурор у кримінальному провадженні, не погоджуючись з виправдувальним вироком щодо ОСОБА_11 , вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що потягло за собою безпідставне виправдання винної у скоєнні злочинів особи. В обгрунтування зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги показання потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та потерпілого ОСОБА_9 , а також визнав недопустимими доказами акти та протоколи виїмки продуктів харчування і огляду предметів, якими обґрунтовувалось обвинувачення.

Просить вирок скасувати, ухвалити новий, яким ОСОБА_11 визнати винним у вчиненні злочинів передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 та ч. 2 ст. 186 КК України на підставі яких призначити йому покарання за ч. 2 ст. 186 КК України 4 роки позбавлення волі, за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України 3 роки 6 місяців позбавлення волі. Остаточне покарання обвинуваченому визначити на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання за даним вироком частково приєднати невідбуте покарання за вироком Луцького міськрайонного суду від 04.08.2009 року і визначити ОСОБА_11 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

В запереченні на апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_10 посилається на її безпідставність та просить останню залишити без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку та доводи апеляційної скарги, прокурорів та потерпілих, які її підтримали та просили задовольнити, обвинуваченого та його захисника, які заперечили останню та просили залишити вирок суду без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження за доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що:
1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа;
2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим;
3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження суд повно і всебічно дослідив всі надані стороною обвинувачення докази.

Твердження прокурора про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону при постановленні вироку, апеляційний суд вважає безпідставними.

Висновки суду про те, що наданими стороною обвинувачення доказами, в тому числі показаннями потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , неможливо беззаперечно ствердити, що обвинувачений ОСОБА_11 , перебуваючи 01.07.2012 року близько о 16 год. в приміщенні літньої кухні ОСОБА_12 в його присутності, викрав з холодильника продукти харчування, є обгрунтованими.
Так, потерпілі ОСОБА_8 та свідок ОСОБА_13 , не були безпосередніми очевидцями вчинення крадіжки продуктів харчування, а із досліджених в суді показань свідка ОСОБА_12 , вбачається, що останній дав суперечливі показання з приводу перебування ОСОБА_11 в його літній кухні. Його думка про можливе вчинення останнім крадіжки продуктів харчування з холодильника грунтується на припущеннях.
Показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_13 щодо виявлення на подвір`ї ОСОБА_15 заморожених продуктів харчування, які в подальшому ОСОБА_13 забрав до себе додому не можуть бути беззаперечним доказом винуватості ОСОБА_11 у відкритому їх викраденні при відсутності інших доказів.
Щодо інших доказів, на які посилалася сторона обвинувачення: актів та протоколів видачі, зважування, огляду продуктів харчування, довідки щодо кількості та вартості продуктів харчування, визнавальних показання ОСОБА_11 , то суд першої інстанції обґрунтовано визнав їх недопустимими, оскільки вони були отримані з порушенням кримінально процесуального закону, про що зазначалось і в ухвалі апеляційного суду Волинської області від 02.11.2012 року.
Показання же свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , суд першої інстанції підставно визнав такими, що не можуть слугувати належними доказами обвинувачення ОСОБА_11 у вчиненні грабежу, оскільки вони засвідчують лише обставини грубого порушення працівниками міліції вимог КПК України під час отримання доказів, які були визнані судом недопустимими.
З огляду на вищенаведене суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про недоведеність в діянні ОСОБА_11 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, а тому підставно виправдав його у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України.
Обґрунтованим є і висновок суду першої інстанції про недоведеність вчинення ОСОБА_11 інкримінованого йому незакінченого замаху на повторне таємне викрадення майна ОСОБА_9 шляхом проникнення в його будинок.
Так, обвинувачення у вказаному злочині обгрунтовувалось лише на показаннях потерпілого ОСОБА_9 про виявлення в своєму будинку ОСОБА_11 , а на дворі поряд з витягнутою шибкою, належного йому електродвигуна та радіоприймача.
Однак, як встановлено судом, між ОСОБА_9 та ОСОБА_11 існують особисті неприязні стосунки. Окрім цього потерпілий ОСОБА_9 має психічні розлади, є інвалідом 2 групи з дитинства, і згідно довідки лікаря його хвороба проявляється у вигляді зниження пам`яті, а також порушення мислення, нестійкості уваги.
Показання ж свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_23 про намагання ОСОБА_11 викрасти з будинку ОСОБА_9 електродвигун та радіоприймач, є похідними від показань потерпілого, і вони підтверджують не сам факт вчинення злочину, а лише висловлені з приводу нього припущення потерпілого.
Згідно протоколу огляду місця події, в ході даної слідчої дії були вилучені електродвигун, радіоприймач та шибка вікна. При цьому, в протоколі відсутні відомості щодо можливого способу проникнення в будинок та щодо інших слідів злочину, на які вказував потерпілий ОСОБА_9 .
Окрім цього, як вбачається із матеріалів кримінального провадження на вилучених з місця події предметах будь - яких слідів, які б вказували на те, що їх намагався викрасти саме ОСОБА_11 не виявлено.
Не підтверджують дану обставину і показання свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 .
Оскільки доказів того, що ОСОБА_11 міг проникнути в будинок ОСОБА_9 через вікно не здобуто, тому показання ОСОБА_11 про те, що він зайшов в будинок останнього через відкриті двері з метою поговорити з потерпілим, обвинуваченням не спростовано.
Саме по собі перебування ОСОБА_11 в будинку ОСОБА_9 не може слугувати єдиною підставою для визнання його винуватим у вчиненні незакінченого замаху на повторну крадіжку майна потерпілого, яка була поєднана з проникненням в житло.
Оскільки стороною обвинувачення не доведено, що вчинено злочин в якому обвинувачується ОСОБА_11 , то суд першої інстанції обґрунтовано виправдав останнього за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд не знаходить підстав для скасування виправдувального вироку з мотивів наведених в апеляційній скарзі прокурора.

Керуючись ч. 2 ст. 376, ст. ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, залишити без задоволення, а вирок Любешівського районного суду від 17 січня 2015 року щодо ОСОБА_11 без зміни.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: