Справа № 357/1236/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/470/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 35 27.04.2015

УХВАЛА
Іменем України
27 квітня 2015 року Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

1)
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
з участю прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора прокуратури м. Біла Церква Київської області ОСОБА_9 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24.02.2015 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Київ, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

засуджено: за ч. 1 ст. 289 КК України і призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 289 КК України і призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_7 визначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, без конфіскації майна.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 від відбування покарання у виді позбавлення волі звільнено з випробуванням, з встановленням іспитового строку 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених п. 2-4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Міру запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу ОСОБА_7 залишено без змін у вигляді застави.

Вирішено питання про речові докази та судові витрати.

Згідно вироку суду ОСОБА_7 засуджено за скоєння кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 289 КК України та вчинених за наступних обставин.

17 грудня 2014 року близько 03 години 15 хвилин ОСОБА_7 , знаходячись біля будинку № 36 по вул. Грибоєдова в м. Біла Церква Київської області, маючи умисел на незаконне заволодіння транспортними засобами з метою його тимчасового використання, діючи умисно, таємно, шляхом віджиму скла пасажирських дверей автомобіля марки «HYUNDAI EXCEL SEDAN» державний номерний знак НОМЕР_1 проник в салон вищевказаного автомобіля за допомогою металевого дроту, яким в подальшому скористався для заведення двигуна, та поїхав з місця скоєння злочину, тим самим незаконно заволодів автомобілем марки «HYUNDAI EXCEL SEDAN» державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 , чим завдав останньому майнової шкоди на суму 37 876 грн. 76 коп.

Крім того, 21 грудня 2014 року близько 11 години 30 хвилин ОСОБА_7 , продовжуючи свою злочинну діяльність, знаходячись біля будинку № 17-а по бульвару Комсомольському в м. Біла Церква Київської області, маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом з метою його тимчасового використання, діючи умисно, таємно, повторно, відчинив передні двері зі сторони пасажира шляхом підбору ключа, проник до салону автомобіля марки «Mazda 626» державний номерний знак НОМЕР_2 , та за допомогою якого завів двигун і поїхав з місця скоєння злочину, тим самим повторно незаконно заволодів автомобілем марки «Mazda 626» державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_11 , чим завдав останньому майнової шкоди на суму 38 373 грн. 35 коп.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК України, яка не підлягає застосуванню, та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість. Ухвалити новий вирок, призначивши ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України покарання у виді 4 років позбавлення волі; за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна. Відповідно до ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна. В іншому вирок залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом, в порушення вимог ст. 65 КК України, при визначенні міри покарання ОСОБА_7 не в повній мірі надана оцінка даним про особу обвинуваченого та його ставленню до вчинених кримінальних правопорушень. Зокрема, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_7 скоїв два злочини, один з яких відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії середньої тяжкості, а інший до тяжких. Тобто ОСОБА_7 будучи фізично здоровим і працездатним, не маючи місця роботи, усвідомлюючи протиправність своїх дій після скоєного 17.12.2014 кримінального правопорушення, повторно незаконно заволодів транспортним засобом, що свідчить про його небажання вести законослухняний спосіб життя, а той факт, що ОСОБА_7 зізнався правоохоронним органам у вчиненому 17.12.2014 злочині після свого затримання не говорить про його каяття, адже після скоєного кримінального правопорушення минуло більше трьох діб, однак за цей час ОСОБА_7 добровільно не було повернуто транспортний засіб його власнику та не здійснено з`явлення із зізнанням. Те, що ОСОБА_7 вказав про вчинений ним злочин свідчить про неналежне здійснення слідчих дій посадовими особами Білоцерківського МВ ГУ МВС України в Київській області та схвильованість ОСОБА_7 у зв`язку з викриттям його злочинної діяльності.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора на підтримку поданої апеляційної скарги, думку обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 про необґрунтованість апеляційної скарги прокурора, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.ч. 1, 2 ст. 289 КК України підтверджується матеріалами кримінального провадження та учасниками процесу не оспорюється.

Згідно положень ст. 65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд першої інстанції, згідно положень п. 2, 3 ч. 1 ст. 65 КК України та п.п. 1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7, при призначенні покарання в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У відповідності до ст.12 КК України, вчинені ОСОБА_7 кримінальні правопорушення передбачені ч.ч. 1, 2 ст. 289 КК України, віднесені до категорії середньої тяжкості та тяжких відповідно.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 відповідно до ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття, добровільне відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди.

Обставин, передбачених ст. 67 КК України, що обтяжують покарання обвинуваченому, судом першої та апеляційної інстанції не встановлено.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , міськрайонний суд врахував те, що він раніше не судимий, характеризується за місцем проживання позитивно, активно сприяв розкриттю злочину при затриманні за вчинення незаконного заволодіння автомобілем 21.12.2014 року, особисто, добровільно зізнався у незаконному заволодінні автомобілем 17.12.2014 року, вказавши при цьому місце знаходження автомобіля, а тому суд першої інстанції вважав, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства, а також вважав недоцільним застосування конфіскації майна ОСОБА_7 .

Доводи прокурора у апеляційній скарзі про те, що зізнання ОСОБА_7 правоохоронним органам у вчиненні кримінального правопорушення 17.12.2014 не говорить про його каяття, адже після скоєного кримінального правопорушення минуло більше трьох діб, однак за цей час ОСОБА_7 добровільно не було повернуто транспортний засіб його власнику та не здійснено з`явлення із зізнанням, а судом першої інстанції не надано цьому належної оцінки, колегія суддів вважає такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження. Адже, суд першої інстанції розцінив зізнання ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення 17.12.2014, як активне сприяння розкриттю злочину.

Окрім того, слід зазначити, що наявність таких пом`якшуючих обставин покарання ОСОБА_7 відповідно до ст. 66 КК України, як щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів та добровільне відшкодування збитків, вказувалась прокурором в обвинувальному акті, під час судового розгляду не оспорювалась, також він просив їх врахувати при винесенні вироку під час судових дебатів.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому покарання в повній мірі відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, є необхідним та достатнім для його виправлення, попередження нових злочинів і домірне скоєному.

Таким чином доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора щодо м`якості призначеного покарання є необґрунтованими та безпідставними, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора прокуратури м. Біла Церква Київської області ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24.02.2015 року відносно ОСОБА_7 без зміни.

.
Головуючий /підпис/
Судді /підписи/
Копія вірна: суддя Апеляційного суду
Київської області ОСОБА_2