"22" липня 2015 р. Справа № 363/2821/15-к
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2015 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника адвоката ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у залі суду в м. Вишгород обвинувальний акт по кримінальному провадженню №0000379 від 23.06.2015 року відносно ОСОБА_5 , який обвинувачується у скоєнні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.364, ч.2 ст.366 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
30 червня 2015 року до Вишгородського районного суду Київської області надійшов з Генеральної прокуратури України обвинуваний акт з угодою про визнання винуватості по кримінальному провадженню за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч.2 ст.364, ч.2 ст.366 КК України.

Так, 26.06.2015 року було укладено угоду про визнання винуватості між старшим прокурором першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення Генеральної прокуратури України старшим радником юстиції ОСОБА_6 та підозрюваним ОСОБА_5 , за участі захисника ОСОБА_4 у кримінальному провадженні №0000379 від 23.06.2015 року.

Згідно вказаної угоди ОСОБА_5 беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень за ч.2 ст.364, ч.2 ст.366 КК України та зобов`язався сприяти органам досудового розслідування у проведенні розслідування даного кримінального провадження та щодо викриття незаконної діяльності інших осіб.

Також, вказаною угодою, сторони погодили покарання ОСОБА_5 за ч.2 ст.364 КК України у виді 4 років позбавлення волі з позбавлення права обіймати посади пов`язанні із організаційно-розпорядчими функціями строком на 1 рік 6 місяців, зі штрафом у розмірі 10000 гривень, за ч.2 ст.366 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права обіймати посади пов`язані з організаційно-розпорядчими функціями строком на один рік, зі штрафом в розмірі 4500 гривень. Відповідно до ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, за сукупністю злочинів, визначили остаточне покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавлення права обіймати посади пов`язанні із організаційно-розпорядчими функціями строком на 1 рік 6 місяців, зі штрафом у розмірі 10000 гривень.

На підставі ст.75 КК України просили звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 2 роки. У відповідності до ст.76 КК України, покласти на нього обов`язки у виді - зобов`язати ОСОБА_5 , повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну проживання, навчання та роботи; періодично з`являтися для реєстрації до кримінально-виконавчої інспекції.

Прокурор в підготовчому судовому засіданні просив затвердити угоду про визнання винуватості. У судовому засіданні пояснив, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 було складено та затверджено 25.06.2015 року, та 26.06.2015 року було вручено підозрюваному ОСОБА_5 , після укладання угоди про визнання винуватості, яка також була укладена 26.06.2015 року.

Захисник ОСОБА_4 та обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні підтримали надану до суду угоду про визнання винуватості, зокрема обвинувачений пояснив, що він беззастережно визнав провину у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.364 та ч.2 ст.366 КК України, зобов`язався сприяти органам досудового розслідування у проведенні розслідування даного кримінального провадження та щодо викриття незаконної діяльності інших осіб, у відповідності до вимог ст.75 КК України запропонував і дає свою згоду на звільнення його від відбування покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавлення права обіймати посади пов`язанні із організаційно-розпорядчими функціями строком на 1 рік 6 місяців, зі штрафом у розмірі 10000 гривень із встановленням випробування у вигляді іспитового строку тривалістю 2 роки, з застосуванням обов`язків передбачених ст.76 КК України.

В подальшому захисником було заявлено клопотання про повернення обвинувального акту та угоди про визнання винуватості прокурору, яке підтримав обвинувачений.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення даного клопотання.

Суд заслухавши думку прокурора, обвинуваченого, захисника та дослідивши надані до суду документи, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно ст. 469 ч. 4 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів.

Відповідно до ст.12 КК України кримінальне правопорушення передбачене ч.2 ст.364 КК України відноситься до тяжких злочинів, за ч.2 ст.366 КК України до злочинів середньої тяжкості.

Таким чином, кримінальні правопорушення, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 відносяться до тих з приводу яких може бути укладено угоду про визнання винуватості.

Статтею 472 КПК України передбачено, що в угоді про визнання винуватості зазначаються її сторони, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація з зазначенням статті закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, беззастережне визнання підозрюваним чи обвинуваченим своє винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, обов`язки підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою, умови часткового звільнення підозрюваного, обвинуваченого від цивільної відповідальності, узгоджене покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, наслідки укладання та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди.

Суд, дослідивши надану до суду угоду про визнання винуватості, вважає, що вона не відповідає вимогам ст.472 КПК України, з наступних підстав.

Так, у наданій угоді, як і складеному обвинувальному акті, підозру та обвинувачення, відповідно, стосовно ОСОБА_5 не викладено за кожним епізодом окремо з повним зазначенням усіх обставин предмету доказування, з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, а зазначені одним текстом, без їх кваліфікації за Кримінальним Кодексом України окремо.

Із угоди про визнання винуватості вбачається, що сторони узгодили покарання ОСОБА_5 за ч.2 ст364, ч.2 ст.366 КК України у виді 4 років позбавлення волі з позбавлення права обіймати посади пов`язанні із організаційно-розпорядчими функціями строком на 1 рік 6 місяців, зі штрафом у розмірі 10000 гривень із встановленням випробуванням у вигляді іспитового строку, у відповідності до вимог ст.75 КК України, тривалістю 2 роки, з застосуванням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Статтею 75 частиною 2 КК України передбачено,що суд приймає рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку затвердження угоди про примирення або про визнання вини, якщо сторонами угоди узгоджене покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, позбавлення волі на строк не більше п`яти років, а також узгоджене звільнення від відбування покарання з випробуванням. Згідно статті 77 КК України у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначенні додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

Аналіз даних статей дає можливість зробити висновок про те, що звільнення від відбування покарання з випробуванням стосується тільки визначеної основної міри покарання, у даному випадку позбавлення волі, додаткові покарання, у виді позбавлення права обіймати посади пов`язанні із організаційно-розпорядчими функціями строком на 1 рік 6 місяців, зі штрафом у розмірі 10000 гривень підлягають реальному і самостійному виконанню.

Дана позиція міститься також у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року, якою передбачено, що необхідно мати на увазі, що частиною 1 статті 75 КК України передбачено звільнення від відбування лише щодо основного покарання, звільнення від відбування додаткового покарання за цією нормою закону не допускається.

Крім того, покладання на засуджених, у разі їх звільнення від відбування покарання з випробуванням обов`язків передбачених ст.76 КК України, є виключно правом суду, а не сторін угоди, тому вимога угоди щодо покладання на ОСОБА_7 обов`язків передбачених ст.76 КК України, протирічить законодавству, оскільки вона застосовується виключно судом.

Згідно частини 7 статті 474 КПК України суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або Закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, зокрема, якщо - умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або Закону; умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб.

Також, із наданих до суду документів, зокрема обвинувального акту вбачається, що він був складений та узгоджений 25.06.2015 року, та вручений під розписку підозрюваному ОСОБА_7 , але у наданому до суду реєстру матеріалів досудового розслідування відсутні відомості, щодо складання обвинувального акту та його вручення, у відповідності до вимог ст.283 КПК України, згідно якої відомості про закінчення досудового розслідування вносяться прокурором до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Крім того, в наданих до суду документах вбачаються розбіжності та протиріччя, які суд не має змоги усунути під час підготовчого судового засідання при розгляду угоди про визнання винуватості, зокрема у обвинувальному акті вказано, що відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені 23.06.2015 року, але із реєстру вбачається, що ще 15.06.2015 року ОСОБА_5 було вручено підозру та допитано у якості підозрюваного, то б то до внесення відомостей в ЄРДР.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчій, інші службові особи органів державної влади зобов`язанні неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, вимог інших актів законодавства.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України, при прийнятті рішення у підготовчому судовому засіданні суд має право відмовити в затверджені угоди та повернути кримінальне провадження прокурору, для провадження досудового розслідування в порядку передбаченому статтями 468 475 КПК України.

З врахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що в затверджені угоди про визнання винуватості між прокурором і обвинуваченим слід відмовити у зв`язку з невідповідністю угоди вимогам процесуального закону, кримінальне провадження повернути прокурору для продовження досудового розслідування у відповідності до вимог п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України.

Керуючись ст.ст. 314-315,368-372,395, 468-475 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В затверджені угоди про визнання винуватості від 26.06.2015 року укладеної між старшим прокурором першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення Генеральної прокуратури України старшим радником юстиції ОСОБА_6 та підозрюваним ОСОБА_5 , за участі захисника ОСОБА_4 - відмовити.

Кримінальне провадження за №0000379 від 23.06.2015 року повернути прокурору для продовження досудового розслідування в порядку ст.ст. 468-475 КПК України.

Повторне звернення з угодою в одному кримінальному провадженні не допускається.

Ухвала оскарженню не підлягає і набирає законної сили з моменту її оголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1