УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дембовського С.
Г.,суддів Наставного В. В. і Слинька С.
С., за участю прокурора захисника при
секретарі Чупринської Є. М.,
Матросова Є. О., Мельник Г.
А.,

розглянувши в судовому засіданні 11
грудня 2014 року в м. Києві кримінальне
провадження за касаційними скаргами
засудженого ОСОБА_7 та його захисника
ОСОБА_5 на вирок Василівського
районного суду Запорізької області від
22 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного
суду Запорізької області від 2 липня 2014
року щодо засудженого,

в с т а н о в и в:

Зазначеним вироком

ОСОБА_7,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, в
силу ст. 89 КК України такого, що немає
судимості,

засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до
покарання у виді позбавлення волі на
строк 7 років.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 визнано
винним та засуджено за те, що він 4
серпня 2013 року близько 23 години 30
хвилин, будучи у стані алкогольного
сп'яніння, у квартирі АДРЕСА_1, на ґрунті
раптово виниклих неприязних відносин,
під час сварки із ОСОБА_8, маючи умисел
на позбавлення життя останньої, завдав
їй один удар ножем в область шиї та
грудної клітини. Від отриманих тяжких
тілесних ушкоджень потерпіла померла.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької
області від 2 липня 2014 року вирок щодо
засудженого залишено без зміни.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5, що
діє в інтересах засудженого ОСОБА_7,
просить рішення судів першої та
апеляційної інстанцій змінити у
зв'язку з неправильним застосуванням
закону України про кримінальну
відповідальність. Зазначає, що умислу в
ОСОБА_7 на позбавлення життя ОСОБА_8 не
було, оскільки засуджений діяв при
перевищенні меж необхідної оборони. У
зв'язку з цим, вважає, що дії його
підзахисного необхідно
перекваліфікувати з ч. 1 ст. 115 КК
України на ст. 118 КК України.

Засуджений у своїй касаційній скарзі
висловлює доводи й прохання аналогічні
тим, що викладенні його захисником.

Заслухавши доповідача, думку захисника
на підтримання поданих скарг,
пояснення прокурора про відсутність
підстав для задоволення скарг,
перевіривши кримінальне провадження,
обговоривши наведені у скаргах доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що вони
не підлягають задоволенню.

Висновки суду щодо доведеності
винуватості ОСОБА_7 у вчиненні
кримінального правопорушення,
підтверджуються детально наведеними у
вироку доказами, які суд всебічно,
повно і об'єктивно дослідив, правильно
оцінив.

Посилання в касаційних скаргах, що
умислу в ОСОБА_7 на позбавлення життя
ОСОБА_8 не було, оскільки засуджений
діяв при перевищенні меж необхідної
оборони, ретельно перевірялися судами
першої та апеляційної інстанцій і
свого об'єктивного підтвердження не
знайшли. З цими висновками
погоджується і колегія суддів.

За змістом статті 36 КК необхідна
оборона - це правомірний захист
охоронюваних законом прав та інтересів
особи, суспільства або держави від
суспільно небезпечного посягання
шляхом заподіяння тому, хто посягає,
необхідної і достатньої в даній
обстановці шкоди, що відповідає
небезпеці посягання й обстановці
захисту.

Право на необхідну оборону виникає
лише за наявності для цього певних
умов, визначених законом. Такими,
відповідно до частини першої статті 36
КК, є будь-які дії особи, які
безпосередньо спрямовані на
заподіяння негайної і невідворотної
істотної шкоди охоронюваним законом
правам та інтересам особи, яка
захищається, та у зв'язку з цим
вимагають свого негайного відвернення
або припинення. А така необхідність
виникає тоді, коли зволікання з боку
того, хто обороняється, в заподіянні
шкоди тому, хто посягає, загрожує
негайною і невідворотною шкодою для
охоронюваних законом прав та
інтересів.

В основі розмежування умисного
вбивства (частина перша статті 115 КК) та
умисного вбивства при перевищенні меж
необхідної оборони (стаття 118 КК)
перебуває мотив діяння - захист винною
особою охоронюваних законом прав та
інтересів від суспільно небезпечного
посягання.

Як убачається з кримінального
провадження, що між засудженим та
потерпілою виникла сварка, в ході якої
ОСОБА_7 із мотиву особистої неприязні
завдав ОСОБА_8 удар кухонним ножем в
область шиї та у грудну клітину,
внаслідок чого ОСОБА_8 від отриманих
тяжких тілесних ушкоджень померла на
місці.

Так суд, кваліфікуючи дії ОСОБА_7 за
вчинення ним умисного вбивства,
правильно врахував поведінку
засудженого, характер, послідовність,
рішучість і динамічність його дій,
локалізацію ножового поранення,
механізм його спричинення.

Також установлені судом фактичні
обставини справи свідчать, що дії
потерпілої за своїми об'єктивними
ознаками не могли створити реальну та
безпосередню загрозу заподіяння шкоди
для ОСОБА_7, які б у зв'язку з цим
викликали невідкладну необхідність у
заподіянні тілесних ушкоджень ОСОБА_8
А отже, вважати, що засуджений, завдаючи
потерпілій удару ножем, перебував у
стані необхідної оборони, про що
йдеться у скаргах засудженого та його
захисника, немає підстав.

Із огляду на зазначені обставини дії
ОСОБА_7 обґрунтовано кваліфіковано за
ч. 1 ст. 115 КК України.

Призначаючи покарання ОСОБА_7, суд
урахував ступінь тяжкості
кримінального правопорушення, дані про
його особу, пом'якшуючі та обтяжуючі
покарання обставини. На думку колегії
суддів, рішення суду в частині
призначеного ОСОБА_7 покарання
мотивовано відповідно до вимог ст. 65 КК
України і є правильним. Воно є
необхідним і достатнім для його
виправлення та попередження вчинення
ним нових злочинів.

Апеляційним судом при перевірці даного
кримінального провадження в
апеляційному порядку прийнято
правильне рішення. Свої висновки суд
належним чином умотивував. Вони
підтверджені доказами, які суд
апеляційної інстанції ретельно
перевірив і належним чином оцінив.

Істотних порушень вимог кримінального
процесуального закону, не встановлено.

Керуючись статями 433, 436, 438 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та
захисника ОСОБА_5 залишити без
задоволення, а вирок Василівського
районного суду Запорізької області від
22 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного
суду Запорізької області від 2 липня 2014
року щодо ОСОБА_7 - без
зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

С. Г. Дембовський В. В. Наставний С. С.
Слинько