АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/195/2015 Суддя у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 1 ст. 121 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу прокурора прокуратури Святошинського району м. Києва ОСОБА_6 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2014 року у кримінальному провадженні № 0000108 щодо обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в

м. Києві, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий 27 січня 2004 року Святошинським районним судом м. Києва за ч. 3 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років та звільнений 24 червня 2010 року по відбуттю покарання,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2014 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та йому призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки та на нього покладені обов`язки, передбачені п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Судом вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

За вироком суду, ОСОБА_7 07 січня 2014 року приблизно о 05 годині

20 хвилин, знаходячись за місцем свого проживання в квартирі АДРЕСА_2 , в ході словесного конфлікту зі своїм вітчимом ОСОБА_9 на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, діючи умисно заподіяв останньому тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, за наступних обставин.

Так, ОСОБА_7 06 січня 2014 року приблизно о 23 годині повернувся до місця свого проживання в квартиру АДРЕСА_2 , де від своєї матері ОСОБА_11 довідався про сімейний конфлікт між нею та її чоловіком ОСОБА_9 , котрий перебував у стані алкогольного сп`яніння. З метою залагодження цього конфлікту ОСОБА_7 намагався поговорити з ОСОБА_9 , але між ними виникла сварка, яка подальшого розвитку не мала, оскільки ОСОБА_7 залишив приміщення квартири. Приблизно о 05 годині 07 січня 2014 року, повернувшись в квартиру АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 ліг відпочивати, але приблизно о 05 годині 20 хвилин ОСОБА_9 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, розбудив його та спровокував сварку, під час якої ОСОБА_7 , відчуваючи до ОСОБА_9 раптово виниклу неприязнь, схопив саморобний побутовий ніж, яким умисно наніс ОСОБА_9 удари в плече та життєво-важливий орган грудну клітину і черевну порожнину, заподіявши потерпілому тяжке тілесне ушкодження за критерієм небезпеки для життя, а саме, проникаюче колото-різане поранення грудної клітки зліва, яке ускладнилось лівобічним гемопцевмотораксом, та непроникаючу колото-різану рану передньої черевної стінки і різану рану лівого плеча, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні прокурор прокуратури Святошинського району м. Києва ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом і викладені у вироку, доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні злочину і правильність кваліфікації його діянь, просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме, положень ст. 75 КК України, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

В обґрунтування своїх доводів апелянт зазначає, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання та приймаючи рішення про звільнення від його відбування, не дав належної оцінки ступеню тяжкості вчиненого діяння, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, суспільній небезпечності цього злочину та фактичним обставинам його вчинення; недостатньо врахував особу винного, який за місцем проживання характеризується посередньо, раніше судимий за особливо тяжкий злочин і після відбуття покарання знову вчинив умисний злочин, тобто належних висновків для себе не зробив і на шлях виправлення не став, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність його особи, антисоціальну поведінку та схильність до вчинення злочинів. Таким чином, як вважає прокурор, суд безпідставно звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, тобто застосував закон про кримінальну відповідальність, який в даному випадку не підлягав застосуванню.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення обвинуваченого, захисника та потерпілого, які вважали вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим и просили його залишити без змін, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у заподіянні ОСОБА_9 умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння за обставин, викладених у вироку, про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 121 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються сукупністю наявних у ньому доказів, які досліджувалися за участю сторін провадження і ніким не оспорюються, а тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування судом закону про кримінальну відповідальність, зокрема застосування положень ст. 75 КК України, які, за твердженням апелянта, не могли бути застосовані до обвинуваченого, то колегія суддів приходить до таких висновків.

Так, за приписами ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Крім того, положеннями ст. 75 КК України передбачено звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Суд першої інстанції, як вважає колегія суддів, дотримав зазначені вимоги закону.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження та слідує з вироку, призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі за вчинений злочин та звільняючи його від відбування цього покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості скоєного злочину, конкретні обставини події, в тому числі й неправомірну поведінку потерпілого, який, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, спровокував конфлікт з ОСОБА_7 ; відношення обвинуваченого до своїх дій та їх засудження; молодий вік та дані про особу ОСОБА_7 , котрий за місцем проживання, всупереч тверджень прокурора, характеризується позитивно, що документально підтверджено, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше судимий; наявність обставини, що пом`якшує покарання - щире каяття, та обставини, що обтяжує покарання рецидив злочинів; думку потерпілого щодо призначення покарання без його реального відбування, а тому прийшов до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_7 заслуговує покарання у виді позбавлення волі в мінімальній межі санкції ч. 1 ст. 121 КК України та його виправлення можливе без реального відбування призначеного покарання.

Доводи ж прокурора про те, що судом не враховано попередню судимість ОСОБА_7 , який, відбувши покарання за вчинення особливо тяжкого злочину, знову вчинив умисний тяжкий злочин, тобто, на думку прокурора, не бажає стати на шлях виправлення, є безпідставними, оскільки судом першої інстанції було враховано, що ОСОБА_7 має непогашену судимість, водночас зазначене оцінено судом в сукупності з іншими даними про особу винного та фактичними обставинами події, в тому числі й тими, які передували її настанню, а тому в даному випадку не може бути перешкодою для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Крім того, необхідно зазначити, що після звільнення з місць позбавлення волі, відбувши покарання за попереднім вироком, ОСОБА_7 досить тривалий час, понад трьох років шести місяців, протиправних дій не вчиняв і в матеріалах провадження відсутні відомості, які б характеризували його за цей час негативно, а тому колегія суддів вважає, що твердження прокурора про схильність обвинуваченого до вчинення злочинів з вказівкою, що його поведінка була та продовжує бути антисоціальною та суспільно-небезпечною, не узгоджуються з наявними в матеріалах провадження даними про особу ОСОБА_7 , тобто є лише припущенням.

Між тим, за доводами потерпілого в суді апеляційної інстанції, який охарактеризував обвинуваченого позитивно, він стверджував, у нього завжди були з ОСОБА_7 нормальні стосунки; як до події злочину, так і після неї ніяких конфліктів між ними не було, і в тому що трапилось 06-07 січня 2014 року під час сімейної сварки є його провина; він вибачив ОСОБА_7 та немає до нього жодних претензій; а також вважав, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства.

В своїх доводах в суді апеляційної інстанції ОСОБА_7 , засуджуючи свої злочинні дії, повідомив, що він, хоч і неофіційно, бо триває строк випробування, але працює; з потерпілим примирився та останній його вибачив; жодних неправомірних дій з часу вчинення злочину не вчинив; при цьому запевнив, що твердо став на шлях виправлення і просив дати йому можливість це довести впродовж визначеного судом іспитового строку.

Враховуючи наведені обставини у своїй сукупності та, приймаючи до уваги ще й те, що ОСОБА_7 після вчинення злочину, перебуваючи на волі з моменту звільнення з-під варти протягом півроку, не вдався до жодний протиправних дій, займається суспільно-корисною працею, і зазначене свідчить, що він довів своє щире каяття у вчиненому, став на шлях виправлення та на даний час не становить підвищеної суспільної небезпеки, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, звільнивши обвинуваченого на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, правильно застосував закон про кримінальну відповідальність.

Оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, закон про кримінальну відповідальність судом першої інстанції застосовано правильно, а призначене обвинуваченому покарання відповідає вимогам ст.ст. 50, 65, 75 КК України, апеляційна скарга прокурора має бути залишена без задоволення, а вирок суду щодо ОСОБА_7 без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора прокуратури Святошинського району м. Києва ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

________________ _______________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4