Справа № 357/7071/15-к
1-кп/357/536/15
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22.06.2015 Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючий суддя - ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участі прокурора ОСОБА_3

захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 в м. Біла Церква кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000074 по обвинуваченню

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Торчиця, Ставищенського району, Київської області, українця, громадянина України, не одруженого, раніше не судимого, із повною загальною середньою освітою, призваного за мобілізацією 28 березня 2014 року Ставищенсько Таращанським ОРВК Київської області, який проходив військову службу у розпорядженні командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), солдат запасу, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на утриманні неповнолітніх дітей не має

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, -

В С Т А Н О В И В:
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_1 ) від 28 березня 2014 року № 68 (по стройовій частині), солдата ОСОБА_6 , призваного відповідно до мобілізаційного плану ІНФОРМАЦІЯ_2 , зараховано до списків особового складу частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду водія роти матеріального забезпечення батальйону матеріально-технічного забезпечення, а наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 7 листопада 2014 року № 210 (по стройовій частині) зараховано у розпорядження командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 , що дислокується по АДРЕСА_2 . Під час проходження військової служби солдат ОСОБА_6 , як військовослужбовець Збройних Сил України, був повинен керуватися вимогами ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 4, 11, 16, 128 Статуту внутрішньої служби ЗС України та ст. 4 Дисциплінарного статуту ЗС України, які зобов`язували його свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим та не допускати негідних вчинків. Разом з тим, являючись військовослужбовцем Збройних Сил України і достовірно знаючи вимоги керівних документів, що регламентували його діяльність, ОСОБА_6 , діючи з прямим умислом, бажаючи тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, близько 9 години 00 хвилин 12 січня 2015 року самовільно залишив військову частину польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , вибув до місця свого постійного проживання за адресою: Київська область, Ставищенський район, с. Торчиця, де безпідставно упродовж 72 діб проводив час на власний розсуд та ухилявся від обов`язків військової служби. 25 березня 2015 року близько 15 години солдат ОСОБА_6 самостійно з`явився до військової частини польова пошта НОМЕР_1 для подальшого проходження військової служби.

Таким чином, ОСОБА_6 своїми умисними діями, які виразилися у самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби) тривалістю понад один місяць, вчинив злочин, передбачений ч. 3 ст. 407 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_6 суду показав, що дійсно 28 березня 2014 року він був призваний відповідно до мобілізаційного плану Ставищенсько-Таращанським ОРВК Київської області, зарахований у розпорядження командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 , що дислокується по АДРЕСА_2 . Вказував, що його, після прибуття до військової частини, що в АДРЕСА_2 , було направлено до Донецької області, де він був в Амросіївці, в Солнцево, в Тельманово. Є учасником АТО. В АТО він приймав участь з 01.05.2014 року по 08.08.2014 року, потім на 11 днів їхні війська вивели в м. Мелітопіль, потім знову повернувся в зону АТО. Вказував, що дійсно 12.01.2015 року самовільно залишив військову частину і не з`являвся там по 25.03.2015 року. За цей час до нього ніхто не телефонував, його не шукали. Коли в березні 2015 року до нього зателефонували і попросили з`явитися, то він відразу прибув до військової частини. Вказував, що в період часу з 12.01.2015 року по 25.03.2015 року перебував вдома за адресою: АДРЕСА_1 . В цей період часу допомагав своїй сестрі, яка займається волонтерською діяльністю, їздив водієм в зону АТО, возив допомогу бійцям. Також вказував, що вдома допомагав старенькій матері по господарству, зазначав, що проживає разом із жінкою, яка має дитину трьох років. Оскільки з листопада 2014 роки припинив отримувати заробітну плату за військову службу, то вдома допомагав своїй сім`ї.

Розкаюється в скоєному, просить суворо не карати.

Допитавши обвинуваченого та дослідивши матеріали справи, суд вважає доказаною вину обвинуваченого у вчиненні інкримінуємого йому злочину за ч. 3 ст. 407 КК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд визнав за згодою учасників судового провадження недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються та обмежив дослідження фактичних обставин справи допитом обвинуваченого, дослідженням даних, які характеризують особу винного, оскільки ці докази ніким не оспорюються, обвинувачений та інші учасники розгляду правильно розуміють зміст цих обставин, вони не викликають сумнівів у добровільності та істинності їх позицій.

При обранні міри покарання суд бере до уваги помякшуючу обставину щире каяття, активне сприяння розслідуванню злочину.

Обтяжуючих обставин по справі суд не вбачає.

Суд кваліфікує дії обвинуваченого за ч. 3 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби) тривалістю понад один місяць.

При обранні виду і міри покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, його характеристику. Обставинами, які характеризують особу обвинуваченого є те, що особа вперше притягується до кримінальної відповідальності, за місцем служби характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Суд приходить до висновку, що достатньою мірою для виправлення та упередження скоєння нових злочинів обвинуваченим є міра покарання, передбачена санкцією ч. 3 ст. 407 КК України у вигляді позбавлення волі.

Разом з тим, з огляду на викладене, суд вважає, що виправлення обвинуваченого можливе без відбування призначеного судом покарання у вигляді позбавлення волі і у відповідності до ст. 75 КК України суд вважає за можливе прийняти рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання у вигляді позбавлення волі, з випробуванням, з іспитовим строком, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, а саме: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання, періодично з`являтися для реєстрації до кримінально-виконавчої інспекції.

Цивільний позов по справі не заявлено.

Речові докази та судові витрати по справі відсутні.

Керуючись ст. ст. 371, 374 та 376 КПК України, суд,

З А С У Д И В :
ОСОБА_6 визнати винним за ч. 3 ст. 407 КК України і призначити йому покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі, з випробуванням, з іспитовим строком 1 (один) рік, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, а саме: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання, періодично з`являтися для реєстрації до кримінально-виконавчої інспекції.

Міра запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 не обиралася.

Вирок суду може бути оскаржений до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_1