В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.04.2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , с. Ланівка, Стрийського р-ну, Львівської області, проживає за адресою - АДРЕСА_1 , гр. Укнаїни , одружений, на утриманні має двоє неповнолітніх дітей , військовослужбовець призваний за мобіліацією військової частини ПП НОМЕР_1 , молодший сержант , командир інженерно- технічного відділення інженерно - технічного взводу інженерно- техні чної роти в/ч ПП НОМЕР_1

- за ст.402 ч.1 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

До суду поступило кримінальне провадження з обвинувальним актом і угодою про визнання винуватості.

Згідно обвинувального акта встановлено, що молодший сержант ОСОБА_4 , в порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, ЗО Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. З, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України не бажаючи вибувати в район проведення АТО в Луганській і Донецькій областях, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, посягаючи на встановлений порядок підлеглості та військової честі, порушуючи військову дисципліну, знаючи, що наказ командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 № 018 від 27.08.2014 про організацію вибуття особового складу гірсько-піхотного батальйону в/чП.П В4673 у визначений район для виконання завдань за призначенням - район проведення АТО в Луганській і Донецькій областях зобов`язаний виконати сумлінно, точно та у встановлений строк, отримавши 28.08.2014 року на території тимчасового розміщення особового складу гірсько-піхотного батальйону військової частини ПП НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ) даний наказ № 018, відкрито відмовився його виконати та без поважних причин в район виконання завдання - район проведення антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях - не вибув, чим вчинив відкриту відмову виконати наказ начальника (непокору), тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 402 КК України (в редакції Закону 2001 року).

Під час досудового розслідування 17.03.2015 року між прокурором з одного боку, та підозрюваним у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_4 , була укладена угода про визнання винуватості. Така угода відповідає вимогам ст.ст. 469, 472 КПК України. Угода про визнання винуватості містить положення про те, що сторони визнають правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст. 402 КК України, обвинувачений беззастережно визнає свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.402 КК України, узгоджують вид і розмір покарання у вигляді у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_4 від відбування основного покарання з випробовуванням та встановити іспитовий строк терміном на 1 (один) рік з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 ч.І п.п. 2,3,4 КК України:

-не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції;

-повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

Сторони розуміють наслідки невиконання угоди про визнання винуватості. Умисне невиконання угоди є підставою для притягнення особи до відповідальності, встановленої законом.

В судовому засіданні обвинувачений ствердив добровільність укладення угоди про визнання винуватості, просив її затвердити і призначити узгоджену міру покарання. Наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості йому зрозумілі.

Прокурор в судовому засіданні просить затвердити угоду про визнання винуватості і призначити обвинуваченому узгоджену міру покарання .

Вивчивши матеріали кримінального провадження, заслухавши думку учасників судового провадження про можливість затвердження угоди, суд приходить до висновку, що угоду про визнання винуватості слід затвердити і призначити обвинуваченому узгоджену сторонами угоди міру покарання, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч.4 ст. 469 КПК України, угода про визнання винуватості між обвинуваченим та потерпілим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. ч.1 ст. 402 ККУ , який відноситься до злочинів невеликої тяжкості. Внаслідок вчинення злочину шкоду завдано суспільним інтересам. Зміст угоди про визнання винуватості відповідає вимогам ст..472 КПК України. Підстави для відмови у затвердженні угоди про визнання винуватості, передбачені положеннями ч.7 ст. 474 КПК України, відсутні.

Судом з`ясовано, що обвинувачений цілком розуміє права, наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, характер обвинувачення, вид покарання та інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом, визначені положеннями ст.ст. 473, 474 КПК України.

Поясненнями сторін угоди встановлено, що вони уклали угоду про визнання винуватості добровільно.

Судом встановлено, що умови угоди про визнання винуватості відповідають вимогам КПК України та на її основі може бути ухвалений вирок, постільки умови угоди не порушують прав, свобод та інтересів сторін, укладення угоди було добровільним, очевидна можливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань, є фактичні підстави для визнання винуватості обвинуваченого. Крім того, суд бере до уваги той факт, що узгоджені сторонами вид і міра покарання є відповідними ступеню тяжкості кримінального правопорушення та характеристиці особи обвинуваченого, який вперше вчинив злочин невеликої тяжкості і щиро кається. Тому слід затвердити угоду про визнання винуватості, призначити обвинуваченому узгоджену сторонами міру покарання .

Керуючись ст.ст. 314, 370, 374, 475 КПК України, суд, -

з а с у д и в :

Затвердити угоду, укладену 17.03.2015 року між старшим прокурором військової прокуратури Ужгородського гарнізону підполковником юстиції ОСОБА_3 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000068 від 09 жовтня 2014 року, зі сторони обвинувачення, та громадянином ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Ланівка, Стрийського району, Львівської області.

ОСОБА_4 визнати винним за ч.І ст. 402 КК України та призначити йому покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_4 від відбування основного покарання з випробовуванням та встановити іспитовий строк терміном на 1 (один) рік з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 ч.І п.п. 2,3,4 КК України:

-не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції;

-повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

Апеляційна скарга на вирок суду може бути подана протягом 30 днів з дня проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно, після його проголошення, вручити обвинуваченому і прокурору.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1