Провадження № 11-кп/792/298/15
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Хмельницької області у складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря с/з ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
представника потерпілих ОСОБА_9 ,
захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

цивільного відповідача ОСОБА_13 ,

обвинуваченого ОСОБА_14 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому матеріали кримінального провадження №0005512 за апеляційними скаргами прокурора прокуратури Хмельницької області ОСОБА_15 , представника потерпілих ОСОБА_9 , захисників ОСОБА_12 та ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 , захисника обвинуваченого ОСОБА_14 адвоката ОСОБА_10 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 лютого 2014 року, -

в с т а н о в и л а :
Вироком Хмельницького міськрайонного суду від 10 лютого 2014 року,

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Хмельницького, проживаючого по АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з середньою освітою, студента 3-го курсу Хмельницького національного університету та студента 1-го курсу Університету м.Ройтлінген Німеччина, неодруженого, на утриманні одна малолітня дитина, інваліда 3 групи, раніше не судимого, -

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

На підставі ст.75 КК України обвинуваченого ОСОБА_14 від відбування основного покарання звільнено з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік.

Додаткове покарання ОСОБА_14 у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки визначено виконувати реально.

В строк відбування покарання ОСОБА_14 зараховано час утримання його під вартою з 02.09.2013 року по 10.02.2014 року включно.

Цивільний позов ОСОБА_16 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_14 на користь ОСОБА_16 8 139 (вісім тисяч сто тридцять дев`ять) грн. 91 коп. заподіяної моральної шкоди.

В задоволенні цивільних позовів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_14 на користь держави 12 123 грн. 08 коп. процесуальних витрат.

Позовні вимоги ОСОБА_16 , ОСОБА_7 про стягнення з товариства з додатковою відповідальністю «Страхового товариства з додатковою відповідальністю «Глобус» матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.

Запобіжний захід ОСОБА_14 змінено з тримання під вартою на особисте зобов`язання та звільнено його з-під варти з зали суду.

Речові докази у справі: автомобіль «Toyota RAV-4» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 передано ОСОБА_13 .

За вироком суду, 20 серпня 2013 року біля 23 год. 15 хв., ОСОБА_14 , керуючи належним ОСОБА_13 автомобілем «Toyota RAV-4», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухаючись по вул. М.Рибалка в м. Хмельницькому в напрямку від вул. Прибузької до вул. Зарічанської, в порушення п. 12.4 Правил дорожнього руху України зі швидкістю 120,7 км/год., в районі заїзду до ТРЦ «ОАЗИС», в порушення п. 12.3 Правил дорожнього руху України, при виникненні небезпеки для руху, яку він об`єктивно спроможний був виявити, не вжив негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та, здійснюючи по крайній правій смузі руху випередження невстановленого транспортного засобу, що рухався в попутному напрямку в крайній лівій смузі руху з меншою швидкістю, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_17 , який, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, перетинав проїзну частину вулиці М.Рибалко поза межами пішохідного переходу зліва на право по ходу руху автомобіля.

Внаслідок цього, пішохід ОСОБА_18 отримав тілесні ушкодження у вигляді : кільцеподібного перелому основи черепа, крововиливів під м`якими мозковими оболонками на виступаючих поверхнях лобних, тім`яних часток обох півкуль головного мозку та стовбурових відділів головного мозку, забою стовбурових відділів головного мозку, переломів тіл 4 та 5 грудних хребців із розривом 4 міжхребцевого диску, розривів передньої та задньої повздовжніх зв`язок хребта, розриву спинного мозку, переломів лівої та правої ключиць, множинних переломів ребер зліва та справа, перелому діалізу права плечової кістки у верхній третині, відкритих та закритого перелому правої малогомілкової кістки, які відносяться до категорії тяжких, як такі, що небезпечні для життя в момент заподіяння, від яких ОСОБА_18 помер на місці.

Порушення водієм ОСОБА_14 , п.п. 12.4, 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно яких:

п.12.4 «у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 60 км/год.»,

п.12.3 «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», знаходяться в прямому причинному зв`язку з наслідками, що сталися.

Вироком колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Хмельницької області від 02 вересня 2014 року вирок Хмельницького міськрайонного суду від 10 лютого 2014 року скасовано та ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_14 визнаний винним за ч. 2 ст. 286 КК України і йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням його права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст. 1 п.п. «в» і «г» Закону України «Про амністію у 2014 році» від 18 квітня 2014 року ОСОБА_14 звільнений від відбування основного та додаткового покарання.

З ОСОБА_14 стягнуто моральну шкоду на користь ОСОБА_16 358 139 грн. 20 коп.; на користь ОСОБА_7 300 845 грн. 20 коп.; на користь ОСОБА_8 200 000 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 березня 2015 року вирок Апеляційного суду Хмельницької області щодо ОСОБА_14 скасовано і призначено новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.

Вважаючи вирок незаконним, прокурор прокуратури Хмельницької області ОСОБА_15 , представник потерпілих ОСОБА_9 , захисники ОСОБА_12 та ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 , захисник обвинуваченого ОСОБА_14 адвокат ОСОБА_10 подали апеляційні скарги.

Прокурор просить вирок скасувати, у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості і ухвалити новий вирок, яким визнати обвинуваченого ОСОБА_14 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Прокурор вказує, що судом безпідставно виключено з обвинувачення ОСОБА_14 порушення ним п.п. 1.5, 2.3 «б», 18.1, 18.4, та 2.9 «а» Правил дорожнього руху України, оскільки свідки ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 підтвердили перехід проїзної частини потерпілим у межах пішохідного переходу. На думку прокурора, висновок суду про те, що обвинувачений ОСОБА_14 під час вчинення кримінального правопорушення не перебував у стані алкогольного сп`яніння, є необґрунтованим, оскільки суперечить показанням лікаря-нарколога ОСОБА_24 , висновку медичного огляду обвинуваченого ОСОБА_14 , його тестуванню на алкоголь алкотестером «Драгер», висновкам експертів № 1465, № 1259, показам експерта ОСОБА_25 , які підтверджують перебування обвинуваченого ОСОБА_14 в стані алкогольного сп`яніння.

На думку апелянта, суд безпідставно відхилив висновки комплексної експертизи щодо місця скоєння злочину і швидкості руху автомобіля обвинуваченого, які встановили, що місце наїзду знаходилось не далі 8,31 м. від переходу, а швидкість руху автомобіля складала до 120,7 км/год.

Прокурор вважає, що приймаючи рішення про звільнення обвинуваченого ОСОБА_14 від відбування основного покарання з випробуванням, місцевий суд не врахував, що обвинувачений ОСОБА_14 вчинив тяжкий необережний злочин, своєї вини не визнав, його показання категорично суперечать наявним в матеріалах справи доказам, вчинив злочин перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння. На думку прокурора, місцевий суду не врахував і позицію потерпілих, які наполягали на призначенні обвинуваченому суворого покарання у виді позбавлення волі.

Представник потерпілих адвокат ОСОБА_9 у своїй апеляційній скарзі наводить аналогічні доводи і просить вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати винним обвинуваченого ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Він також просить позовні вимоги потерпілих задовольнити, стягнувши з обвинуваченого на користь ОСОБА_16 850 тис. грн. моральної шкоди, на користь ОСОБА_7 800 тис. грн. моральної шкоди, на користь ОСОБА_8 900 тис. грн. моральної шкоди.

ОСОБА_9 також вказує, на те, що як видно з відеозаписів з реєстратора, встановленого на автомобілі ОСОБА_26 , камери спостереження ТРЦ «Оазис», довідки, виданої авіаметеорологічною станцією м. Хмельницького, зовнішнє вуличне освітлення, на місці злочину, мало достатню оглядовість на значну відстань, що спростовує висновок суду про неможливість достатнього обзору свідками події.

Апелянт вказує, що після скоєння ДТП дорожній рух не був негайно перекритий, що призвело до зміни слідової інформації (уламків скла, осипу лакофарбового покриття автомобіля) у відношенні до пішохідного переходу.

ОСОБА_9 вважає, що висновок суду про можливість використання як доказу перебування обвинуваченого ОСОБА_14 на момент ДТП у тверезому стані даних висновку судово-токсикологічної експертизи № 23/т, не ґрунтується на законі, оскільки суперечить показанням експерта ОСОБА_27 , який і проводив вказану експертизу.

Не обґрунтованими, на переконання ОСОБА_9 , є посилання суду на наявність у обвинуваченого ОСОБА_14 щирого каяття, оскільки він не визнав своєї вини за жодним з пунктів обвинувачення, а визнання ним факту перевищення швидкості руху, за його твердженням, не перебуває у причинному зв`язку із настанням ДТП.

Апелянт також стверджує, що проведення грошового переказу батьками обвинуваченого ОСОБА_14 в рахунок відшкодування шкоди здійснювались в надуманих ними розмірах, без узгодження з потерпілими, що свідчить про штучне створення пом`якшуючої покарання обставини відшкодування шкоди.

Крім того, на думку представника потерпілих, визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає рівню душевних страждань, понесених потерпілими, та душевних мук, які вони пережили і переживають.

В касаційних скаргах, як прокурор так і представник потерпілих звертають увагу на безпідставність застосування до обвинуваченого ОСОБА_14 п.п. «в» і «г» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» та на порушення колегією суддів апеляційної інстанції ст. 101, ст. 242 КПК України при призначенні комісійної судової медико токсилогічної експертизи, яка, на їх думку, вийшла за межі експертного дослідження і висновки якої не можуть бути покладені в основу вироку, оскільки вони суперечать п. 2.7 Інструкції про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного або іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої МВС України та МОЗ України 09 вересня 2009 року, згідно якої встановлено, що рівень алкоголю, вміст якого трактується як керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, визначається на рівні більше 0,2 проміле, тобто 0,2 г алкоголю на 1 літр крові.

Захисники ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 , як випливає зі змісту їх апеляційних скарг, просять вирок скасувати, а кримінальну справу закрити за недоведеністю вини обвинуваченого ОСОБА_14 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Вони посилаються на те, що викладені у вироку висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а також на допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Апелянти вказують, що суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки та не навів мотивів з яких відхилив ці докази.

Так, на думку апелянтів показання свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , експерта ОСОБА_30 , дані запису камери відеоспостереження, встановленої на ТРЦ «Оазис», підтверджують факт неможливості зміни слідової інформації на місці події, однак суд першої інстанції не дав належної оцінки цим фактам.

Вони вказують, що ОСОБА_14 , свідки ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , в ході слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_26 , підтвердили факт наїзду на пішохода поза межами пішохідного переходу, однак і цим обставинам суд не дав на думку апелянтів належної оцінки.

Апелянти також вважають, що суд першої інстанції не дав оцінки суперечностям в показах свідка ОСОБА_26 про те, що швидкість руху автомобіля обвинуваченого ОСОБА_14 становила близько 90 км/год., та висновком комплексної фототехнічної експертизи та технічної експертизи матеріалів та засобів відеозвукозапису, згідно яких швидкість руху вказаного автомобіля становила від 87,9 до 120,7 км/год.

Не взяв суд першої інстанції до уваги і висновки комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи, відповідно до яких водій ОСОБА_14 не мав технічної можливості зупинити керований ним автомобіль до смуги руху пішохода ОСОБА_33 із заданого моменту виникнення небезпеки для руху при русі як зі швидкістю 90 км/год., так і з допустимою швидкістю 60 км/год.

Апелянти вважають недопустимими доказами у справі протоколи проведення слідчих експериментів зі свідками ОСОБА_22 , ОСОБА_21 , ОСОБА_20 та ОСОБА_19 , оскільки, на їх думку, вони складені з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та містять істотні протиріччя, що в свою чергу призвело до невідповідності вихідних даних при призначенні експертиз по справі (інформації про траєкторію та швидкість руху пішохода, місце наїзду та інші обставини ДТП).

Апелянти посилаються на те, що отримання біологічних зразків крові у обвинуваченого ОСОБА_14 , а також їх упаковка та подальша передача до експертних установ виконані з істотним порушенням кримінального процесуального закону, що виключає використання їх результатів як доказів у кримінальному провадженні, і що в свою чергу призводить до недопустимості висновків експертиз зроблених на підставі вивчення таких зразків.

Апелянти також вважають, що участь прокурора ОСОБА_34 без відповідних на те повноважень в ході проведення ряду слідчих дій ставить під сумнів правомірність отриманих в ході цих слідчих дій доказів.

Захисники звертають увагу на те, що питання про встановлення місця наїзду на потерпілого за умови, що слідова інформація не змінювалась, на вирішення експертизи взагалі не ставилось, що, на їх думку, свідчить про її необ`єктивність.

Апелянти посилаються і на те, що показання свідків ОСОБА_21 та ОСОБА_22 сфальсифіковані стороною обвинувачення з метою підтвердження наїзду на пішохода саме на пішохідному переході.

Вони наголошують, що обвинувачений ОСОБА_14 не може нести кримінальну відповідальність за порушення п. 2.9 Правил дорожнього руху України, оскільки органами досудового розслідування у повідомленні про підозру від 27 серпня 2013 року та подальшому повідомленні про зміну підозри від 08 листопада 2013 року вказане порушення не повідомлялось, як і не зазначалось про це в обвинувальному акті.

Обвинувачений ОСОБА_14 , який в ході апеляційного розгляду відкликав свою апеляційну скаргу, оскаржив вирок апеляційного суду в касаційному порядку.

В своїй касаційній скарзі, він викладає доводи, аналогічні доводам його захисників викладених їх апеляційних скаргах, поданих в його інтересах.

Крім того, він акцентує на тому, що потерпілий ОСОБА_35 перебував в стані алкогольного сп`яніння і переходив проїзну частину вулиці поза пішохідним переходом, а висновки суду про перехід потерпілим дороги по пішохідному переходу ґрунтуються, на його думку, на не допустимих доказах, що потягло за собою порушення його права на справедливий суд. Всі експертизи у справі ґрунтуються на доказах, які здобуті з грубим порушенням вимог КПК, а тому і їх висновки не можуть бути визнані допустимими і в свою чергу не можуть бути покладені в основу рішення суду про визнання його винним за ч. 2 ст. 286 КК України. Він також вказує, що не може нести відповідальність за порушення п. 2.9. Правил дорожнього руху України, оскільки підозра йому з цим пунктом 27 серпня 2013 року і 08 листопада 2013 року не оголошувалась.

Колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності потерпілого ОСОБА_16 , оскільки його участь у розгляді справи є не обов`язковою. За словами потерпілих ОСОБА_7 і ОСОБА_8 він знаходиться за межами України і повідомлений ними про час і місце слухання справи. З заявою про бажання особистої участі у слуханні справи не звертався і свого теперішнього адресу суду не повідомив.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку прокурора та представника потерпілих адвоката ОСОБА_9 про необхідність скасування вироку щодо обвинуваченого ОСОБА_14 у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та постановлення нового вироку, а також потерпілих: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на підтримку апеляційної скарги їх представника і прокурора, сторону захисту (адвокатів: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ), кожного зокрема, про необхідність скасування оскаржуваного вироку та закриття кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_14 за недоведеністю його вини у вчиненні інкримінованому йому кримінальному правопорушенні та із запереченнями на апеляційні скарги процесуальних опонентів, обвинуваченого ОСОБА_14 , який підтримав апеляційні скарги своїх захисників з наведеними у них доводами у повному обсязі, цивільного відповідача ОСОБА_13 , яка вважала рішення місцевого суду в частині часткового задоволення позовних вимог цивільних позивачів законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг сторін провадження, надавши сторонам та обвинуваченому можливість виступу в судових дебатах та обвинуваченому з останнім словом, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Суд першої інстанції повно і об`єктивно дослідив усі зібрані по справі докази з точки зору їх достатності, допустимості, достовірності та відносності і прийняв законне та обґрунтоване рішення по справі.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що саме внаслідок порушення обвинуваченим ОСОБА_14 норм, наведених в п.п. 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, потерпілий ОСОБА_35 загинув і його смерть знаходиться у прямому причинному зв`язку з цими порушеннями, ґрунтується на комплексі здобутих по справі доказів.

Так, обвинувачений ОСОБА_14 , як в суді першої так і в апеляційній інстанціях, вину в інкримінованому йому злочині визнав частково та пояснив, що під час керування належним його матері автомобілем «Toyota RAV-4», рухаючись по вул. М.Рибалка в м. Хмельницькому в напрямку від вул. Прибузької до вул. Зарічанської з перевищенням допустимої швидкості, здійснюючи в районі заїзду до ТРЦ «ОАЗИС» по крайній правій смузі руху випередження автомобіля, що рухався в попутному напрямку в крайній лівій смузі зі значно меншою швидкістю, скоїв наїзд на пішохода, який перетинав проїзну частину дороги зліва на право по ходу руху автомобіля. Від отриманих тілесних ушкоджень пішохід помер на місці. При цьому, факт вживання ним алкогольних напоїв, як до початку, так і під час руху, він заперечував і механізму наїзду не пояснив, вважає що не мав технічної можливості уникнути наїзду.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_14 в повному об`ємі визначеному вироком суду першої інстанції доведена зібраними по справі доказами, показами свідків, висновками експертиз, тощо.

Як видно з протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, фототаблиці та план - схеми до нього (т.1 а.п. 20 - 37) на проїзній частині вулиці М.Рибалка в м. Хмельницькому, в районі заїзду до ТРЦ «Оазис» на відстані 15 м. від електроопори, на якій розміщено світлофор, виявлено осип лакофарбового покриття, на відстані 16 м., від цієї ж електроопори - осип пластмасових елементів та скла автомобіля, на відстані 85 м., від цієї ж електроопори - труп ОСОБА_33 , на відстані 135 м. - автомобіль «Toyota RAV-4», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Як встановлено під час огляду транспортного засобу (т.1 а.п.39-42), автомобіль «Toyota RAV-4», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , має механічні пошкодження передньої частини, а саме: деформована ліва частина переднього бамперу, розбита передня ліва блок фара, розбите лобове скло з лівої сторони.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи (т.1 а.п.69-79) у ОСОБА_33 виявлено тяжкі тілесні ушкодження, як такі, що небезпечні для життя в момент заподіяння, які перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті. Безпосередньою причиною смерті ОСОБА_33 стала відкрита черепно-мозкова травма у вигляді кільцеподібного перелому основи черепа, забою стовбурових відділів головного мозку.

Дані тілесні ушкодження утворились незадовго до настання смерті від дії твердих предметів, якими могли бути виступаючі частини автомобіля та поверхня дорожнього покриття.

Первинний удар відбувся виступаючою частиною автомобіля, що рухався (бампером) в ділянку зовнішньо-передньої поверхні правої гомілки та внутрішньої поверхні лівої гомілки в той час, коли ОСОБА_35 перебував у вертикальному чи близькому до такого положенні (йшов чи стояв) правою половиною тіла відносно автомобіля.

Такий механізм нанесення тілесних ушкоджень потерпілому співпадає з обставинами, вставленими в ході огляду місця події, слідчих експериментів зі свідками, та обвинуваченим ОСОБА_14 , відеозаписами з реєстратора та камери спостереження і спростовує доводи про можливість причетності до наїзду на потерпілого невстановленого автомобіля, який обвинувачений ОСОБА_14 випереджував справа.

Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_36 підтвердив наведені висновки, роз`яснивши при цьому, що автомобілем, який здійснив первинний контакт з тілом ОСОБА_33 , міг бути автомобіль «Toyota RAV-4», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , дані огляду якого зафіксовані в протоколі огляду місця події (т.1 а.п.59-66).

За даними відеозапису з реєстратора, встановленого на автомобілі ОСОБА_26 , очевидно вбачається, що обвинувачений ОСОБА_14 на короткому відрізку проїзної дороги: після 23 години на великій швидкості здійснив заборонений обгін цього автомобіля; через 3 секунди повернувся на ліву смугу, по якій у попутному напрямку рухався невстановлений досудовим слідством транспортний засіб, і який ще через 3 секунди розпочав зниження швидкості шляхом гальмування, оскільки на ньому увімкнувся задній ліхтар відповідного сигналу; в цей же момент, обвинувачений розпочав маневр його випередження із виїздом на праву смугу та здійснив його без зниження швидкості, коли невстановлений досудовим слідством автомобіль вже зупинився.

Як випливає з протоколу огляду місця події (т. 2 а.с. 207-240), 04 вересня 2013 року було проведено обмір і фотографування цифровим фотоапаратом, як самого місця події, так і прилеглих до нього частин вулиць Кам`янецька та М.Рибалка, на основі яких, а також інших матеріалів справи була проведена комплексна фототехнічна експертиза та експертиза матеріалів та засобів відео звукозапису від 23 жовтня 2013 року № 8854/8855/13-35 (т. 2 а.с. 256).

Згідно висновків даної експертизи, розрахункова швидкість автомобіля, що рухається зліва направо через усе поле зору розташування камери ТРЦ «Оазис» № 4, 20 серпня 2013 року складала від 87,9 км/год. до 120,74 км/год.

Деяке не співпадання часу між показами відеореєстратора ОСОБА_26 і відеокамерами спостереження ТРЦ «Оазис» суд відносить за рахунок неточного встановлення часу на одному із приладів і вважає, що істотного впливу на результати справи вони не мають, оскільки кожен з них, зокрема доводить одні і ті ж факти, лише в різних часових координатах.

Ці ж обставини підтверджували свідки ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_20 , ОСОБА_19 , ОСОБА_37 , які в ході розгляду справи в суді першої інстанції підтвердили, що обвинувачений вчинив наїзд на ОСОБА_33 в той момент, коли останній переходив проїзну частину неподалік нерегульованого пішохідного переходу. В зв`язку з цим, колегія суддів вважає неприйнятними посилання апелянтів з боку потерпілих і прокурора на покази цих свідків, як на доказ наїзду на потерпілого саме на пішохідному переході. В свою чергу, колегія суддів не приймає і тверджень захисту щодо фальсифікації цих свідчень і їх недопустимість, і вважає такі твердження надуманими.

Колегія суддів враховує, що згідно з висновками комплексної судової транспортно трасологічної, автотехнічної та фототехнічної експертизи від 04 листопада 2013 року, швидкість руху ОСОБА_33 перед наїздом на нього складала 6,5 7,1 км/год., а покази ОСОБА_21 під час слідчого експерименту про обставини наїзду є технічно спроможними.

При цьому, на думку експертів, в даній дорожній ситуації обвинувачений ОСОБА_14 мав технічну можливість уникнути зіткнення з пішоходом за умов дотримання ним Правил дорожнього руху України рух зі швидкістю 60 км/год.

Суд апеляційної інстанції також враховує, що згідно з висновком експерта № 254 а від 31 жовтня 2013 року автомобіль «Toyota RAV - 4», д/н НОМЕР_3 перебував у справному стані.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянтів, з боку захисту, про недопустимість вищевикладених висновків експертиз з огляду на порушення закону, допущеної при отриманні вихідних даних і некоректності цих даних, вважає їх голослівними і надуманими, оскільки будь яких істотних порушень вимог КПК України в цій частині в ході розслідування даної справи, які б могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, судом не встановлено.

Що ж стосується висновку експертів від 24 грудня 2013 року № 2092/2093/13-21 виконаного на звернення захисту обвинуваченого, то воно виконане на вихідних даних, які суперечать матеріалам справи і не може бути взяте до уваги. Тим більше, висновок про те, що обвинувачений ОСОБА_14 не мав технічної можливості уникнути наїзду на потерпілого ОСОБА_33 , колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки обвинувачений ОСОБА_14 , порушивши вимоги 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, сам поставив себе в таке положення.

З огляду на наведене, колегія суддів не приймає до уваги даний висновок в цій частині і відхиляє посилання на нього апелянтів.

В зв`язку з викладеним, колегія суддів вважає, що обвинувачений ОСОБА_14 , рухаючись в населеному пункті із недопустимою швидкістю, здійснюючи заборонений обгін та невиправдане випередження вже з самого початку виїзду на ділянку дороги, яка є від вулиці Прибузької до нерегульованого пішохідного переходу, порушив п.п. 12.3, 12.4, Правил дорожнього руху України.

Невиконання ним вимог названих норм Правил дорожнього руху України знаходиться у прямому безпосередньому причинному зв`язку із наїздом на потерпілого ОСОБА_33 , внаслідок якого останній загинув.

Не заслуговують на увагу доводи сторони захисту про недопустимість як доказів протоколів проведення слідчих експериментів зі свідками ОСОБА_22 , ОСОБА_21 , ОСОБА_20 та ОСОБА_19 з мотивів складення їх з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Колегія суддів вважає, що вказані протоколи складені у встановленому законом порядку, з дотриманням вимог, передбачених КПК України, достовірність даних, які в них містяться, повністю підтверджена показаннями вищевказаних свідків в судах першої та апеляційної інстанцій.

Колегія суддів вважає правильним висновки суду першої інстанції про те, що порушення обвинуваченим ОСОБА_14 п.п. 1.5, 2.3 «б», 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху України не перебуває в прямому причинному зв`язку з наслідками, що стались, а тому порушення цих пунктів правил обґрунтовано виключено з його обвинувачення.

Так, згідно п. 1.10 Правил дорожнього руху України, пішохідний перехід - ділянка проїзної частини або інженерна споруда, призначена для руху пішоходів через дорогу. Пішохідні переходи позначаються дорожніми знаками 5.35.1-5.37.2, дорожньою розміткою 1.14.1-1.14.3, пішохідними світлофорами. За відсутності дорожньої розмітки межі пішохідного переходу визначаються відстанню між дорожніми знаками або пішохідними світлофорами, а на перехресті за відсутності пішохідних світлофорів, дорожніх знаків та розмітки - шириною тротуарів чи узбіч.
Регульованим вважається пішохідний перехід, рух по якому регулюється світлофором чи регулювальником, нерегульованим - пішохідний перехід, на якому немає регулювальника, світлофори відсутні або вимкнені чи працюють у режимі миготіння жовтого сигналу.
Колегія суддів не приймає до уваги твердження апелянтів з боку обвинувачення і представника потерпілих про те, що дорожньо транспортна подія сталась на пішохідному переході і вважає, що цей факт обвинуваченням не доведений і суперечить всім зібраним по справі доказам.
Як встановлено в ході огляду місця події, пішохідний перехід в напрямку руху автомобіля обвинуваченого ОСОБА_14 обмежується електроопорою, на якій розташований світлофор і знак «Пішохідний перехід».
Разом з тим, осип лакофарбового покриття з автомобіля (який очевидно утворився внаслідок зіткнення з потерпілим), виявлено на відстані 16 м. від даної опори, а отже за межами пішохідного переходу.
Тіло потерпілого виявлено на відстані 85 м. від названої опори, що пояснюється значним перевищенням швидкості автомобіля.
Колегія суддів не приймає до уваги твердження апелянтів про те, що після скоєння наїзду на даній ділянці дороги продовжувався рух, який і змістив осип, оскільки він суперечить як законам фізики (в такому випадку осип був би повністю рознесений по дорозі, а не зміщений, як це стверджують апелянти) так і об`єктивним доказом відеозапису з камери відеоспостереження ТРЦ «ОАЗИС».
Не доведений безспірно і факт наїзду на пішохода ОСОБА_33 саме на пішохідному переході, як це стверджують апелянти, і в ході численних експертиз по справі, хоча такі питання перед експертами ставились. Більше того, згідно висновків комплексної транспортно трасологічної авто технічної експертизи (т. 5 а.с. 209-217) місце первинного контактування тіла пішохода із автомобілем обвинуваченого, при умові, що він їхав зі швидкістю більше 90 км/год., могло розташовуватись не менше ніж за 8,31 м. від пішохідного переходу.
Викладене свідчить про правильність висновків суду першої інстанції в цій частині.
Колегія суддів також вважає, що норми зафіксовані в п.п. 1.5, 2.3 «б» є загальними по відношенню до п.п. 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, а тому їх порушення не перебуває в прямому причинному зв`язку з наїздом на потерпілого, оскільки безпосередньою причиною наїзду на ОСОБА_33 є порушення спеціальних норм 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України.

Що стосується доводів апеляційних скарг прокурора та представника потерпілих про безпідставне виключення місцевим судом із обвинувачення ОСОБА_14 порушення ним п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху, то вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Сам обвинувачений ОСОБА_14 в ході всіх судових засідань в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції категорично заперечував факт вживання ним алкоголю до і під час керування автомобільним транспортом.

Згідно п.1.8 Інструкції «Про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України і Міністерства охорони здоров`я України та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 6 жовтня 2009 року за №931/16947 у разі дорожньо-транспортної пригоди, унаслідок якої є особи які загинули або травмовані, огляд на стан сп`яніння має обов`язково проводитись у закладах охорони здоров`я.

З матеріалів справи вбачається, що після дорожньо-транспортної пригоди лікарем ОСОБА_24 був проведений огляд ОСОБА_14 на стан алкогольного сп`яніння, за результатами якого встановлено, що ОСОБА_14 перебував у стані алкогольного сп`яніння і такий стан визначено за результатами тестування на алкоголь алкотестером «Драгер». У видихуваному повітрі обвинуваченого цей показник становив 0,79 проміле алкоголю. Цей висновок ОСОБА_24 підтвердив і в ході допиту в якості свідка.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що цей доказ є недопустимим.

Згідно ч. 3 ст. 266 КУпАП у разі незгоди водія з результатами проведеного огляду з використанням спеціальних технічних засобів, огляд проводиться в закладах охорони здоров`я і має ураховувати комплекс даних з цього приводу.

Згідно п. 18 додатку № 2 до вищезгаданої Інструкції, виявлення у водіїв вмісту етилового спирту у видихуваному повітрі за допомогою спеціального технічного засобу повинно провадитись двічі (другий раз через 20 хвилин), чого лікарем ОСОБА_24 зроблено не було.

Крім того, відібравши для дослідження на наявність вмісту алкоголю кров ОСОБА_14 , цей лікар не дочекавшись результатів досліджень цієї крові дійшов до передчасного висновку про перебування його в стані алкогольного сп`яніння, не заповнивши даних лабораторних тестів як того вимагають п.п. 21-24 Акту медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (додаток 2 до Інструкції «Про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції»).

Як показав в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_14 , підпис у тесті приладу «Драгер» виконано не ним. Хто ж в дійсності учинив за ОСОБА_14 цей підпис не зміг пояснити в судовому засіданні і лікар ОСОБА_24 . За таких обставин колегія суддів не може прийняти до уваги покази ОСОБА_24 як свідка про те, що обвинувачений ОСОБА_14 перебував в стані алкогольного сп`яніння, оскільки в даному випадку ОСОБА_24 є зацікавленою особою, яка стверджує про сп`яніння ОСОБА_14 для уникнення відповідальності за порушення допущені при медичному освідуванні. Не приймає до уваги колегія суддів і покази свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_19 про перебування ОСОБА_14 в стані алкогольного сп`яніння, оскільки вони не послідовні і суперечать показам свідків ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , не вірити яким, ні у суду першої інстанції, ні у колегії суддів підстав не має.

Так, свідки ОСОБА_38 та ОСОБА_39 інспектори батальйону патрульної служби ХМВ УМВСУ у Хмельницькій області, ОСОБА_40 лікар виїзної бригади ІНФОРМАЦІЯ_2 , які прибули на місце ДТП та безпосередньо надавали медичну допомогу ОСОБА_14 , в тому числі і ін`єкції, та свідок ОСОБА_43 лікар виїзної бригади ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка в складі бригади швидкої допомоги біля 3 год. 21 серпня 2013 року за викликом прибули до приміщення ХМВ УМВСУ у Хмельницькій області та надавали медичну допомогу ОСОБА_14 , показали, що запаху алкоголю від обвинуваченого чути не було, що спростовує показання ОСОБА_24 про наявність такого запаху.

За таких обставин по справі, враховуючи положення ч. 3 ст. 62 Конституції України та ч. 4 ст. 17 КПК України, відповідно до яких усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, суд першої інстанції обґрунтовано виключив із обвинувачення ОСОБА_14 перебування ним в стані алкогольного сп`яніння (порушення вимог п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху України), в тому числі і як таку, що обтяжує покарання.

Згідно з висновком судово-токсикологічної експертизи № 1465 від 23 серпня 2013 року (т.1 а.п.54), у зразку крові ОСОБА_14 , відібраної у нього після вчинення дорожньо-транспортної пригоди, виявлено наявність етилового алкоголю в кількості 0,42 проміле, однак допитані в судовому засіданні експерти ОСОБА_44 та ОСОБА_45 показали, що обвинувачений, в момент забору у нього крові, тобто 21 серпня 2013 року, не перебував у стані алкогольного сп`яніння, а експерт ОСОБА_46 ствердила, що ОСОБА_14 був тверезий.

З врахуванням порушень, допущених при заборі крові у обвинуваченого ОСОБА_14 , суд першої інстанції прийшов також до правильного висновку про не допустимість цього доказу.

За даними комісійної судово-медичної експертизи № 218/14 від 25 червня 2014 року, призначеної під час розгляду матеріалів кримінального провадження в апеляційній інстанції, навіть за наявності у крові ОСОБА_14 0,42 проміле етанолу підстав для твердження, що обвинувачений на час її забору знаходився в стані алкогольного сп`яніння, немає, що підтвердив в судовому засіданні апеляційної інстанції і експерт ОСОБА_47 .

Допитаний під час попереднього апеляційного розгляду кримінального провадження експерт ОСОБА_36 також як і експерти ОСОБА_44 та ОСОБА_48 , послідовно ствердили, що висновок про перебування особи в стані алкогольного сп`яніння можна зробити лише тоді, коли у її крові виявлено 0,5 і більше проміле алкоголю.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що сторона обвинувачення не надала суду достатніх і допустимих доказів на підтвердження факту керування ОСОБА_14 транспортним засобом під час вчинення дорожньо-транспортної пригоди в стані алкогольного сп`яніння, а оскільки згідно ст. 62 Конституції України всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, то колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційних скарг прокурора та представника потерпілих у цій частині не підлягають задоволенню.

Не приймає до уваги судова колегія і посилання на те, що потерпілий в момент наїзду був в стані алкогольного сп`яніння, оскільки цей факт не перебуває в причинно наслідковому зв`язку зі смертю потерпілого.

Оцінюючи всі зібрані по справі докази в їх сукупності, з точки зору їх достатності, допустимості, достовірності і відносності, колегія судів вважає законним і обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_14 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, доведена і його дії слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки він грубо порушив вимоги п.п. 12.3, 12.4, Правил дорожнього руху України, внаслідок чого загинув потерпілий ОСОБА_35 , смерть якого знаходиться в прямому безпосередньому причинному зв`язку із порушенням обвинуваченим ОСОБА_14 наведених норм Правил дорожнього руху України.

Колегія суддів не може прийняти як доказ перебування ОСОБА_14 в стані алкогольного сп`яніння і твердження потерпілих про численні порушення Закону в ході первісних слідчих дій огляду місця події і медичного огляду ОСОБА_14 з боку членів оперативно слідчої групи, оскільки вини обвинуваченого в цьому немає, а наявність чи відсутність ознак зловживання службовим становищем цими співробітниками не входить до предмету судового дослідження і навпаки є підставою для визнання доказів здобутих за таких обставин не допустимими.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано виключив з обвинувачення ОСОБА_14 порушення ним п.п. 1.5, 2.3, 2.9 «а», 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху України, оскільки ці порушення не знаходяться в причинно наслідковому зв`язку із загибеллю потерпілого ОСОБА_33 , і крім того, ці порушення йому не доведено.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_14 , суд першої інстанції правильно виходив з вимог ст.ст. 50, 65 КК України та врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, його особу, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, згідно ст. 66 КК України, прийшов до правильного висновку про необхідність визнати обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_14 , добровільне, повне, істотне відшкодування матеріальної шкоди та часткове відшкодування моральної шкоди потерпілим у значному обсязі, що підтверджується відповідними квитанціями про переказ коштів, і що свідчить про його щире каяття. Крім того, колегія суддів вважає, що обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_14 , є і часткове визнання ним своєї вини, - повне визнання фактичних обставин скоєного. Що стосується його оцінки юридичних наслідків свого вчинку, то не визнання ним своєї вини в юридичному аспекті є формою його захисту, відноситься до його права на захист і за будь яких обставин не може обтяжувати його становище.

Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченому ОСОБА_14 , ні судом першої інстанції, ні колегією суддів не встановлено.

Крім того, при призначенні покарання, суд першої інстанції підставно врахував особу обвинуваченого: те що він раніше не судимий, є особою молодого віку, за місцем проживання характеризується виключно позитивно, навчається у двох вищих навчальних закладах, являється інвалідом 3 групи, має малолітню дитину, батьківських прав щодо якої не позбавлений. Твердження прокурора і сторони потерпілих про навмисне визнання свого батьківства обвинуваченим з метою покращення свого становища колегія суддів не приймає, як не звертає уваги на вікові особливості матері його дитини і його самого, оскільки з визнанням свого батьківства обвинувачений ОСОБА_14 взяв на себе повний обсяг батьківських прав і обов`язків і таке визнання ніким не оспорюється.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_14 основного покарання у виді позбавлення волі у межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, та додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом на максимальний строк, передбачений санкцією ч. 2 ст. 286 КК України.

Таке покарання, на думку колегії суддів, є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненням ним нових злочинів.

Разом з тим, оскільки інкримінований обвинуваченому злочин хоч і відноситься до тяжких, але скоєний з необережності, колегія суддів приходить до висновку про те, що враховуючи викладені обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_14 , його особу, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про можливість його виправлення без відбування покарання і підставно застосував до нього ст. 75 КК України. При цьому, враховуючи дисциплінованість обвинуваченого, його бездоганну процесуальну поведінку, добровільне відшкодування ним матеріальної і моральної шкоди потерпілим в межах, які на порядок перевищують зазвичай стягувані в таких випадках суми, а також те, що він навчається у двох вищих навчальних закладах, в тому числі і за кордоном, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про можливість не застосовувати до нього положень ст. 76 КК України.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнову або моральну шкоду, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи цивільний позов потерпілих суд першої інстанції правильно виходив з положень ст. 1167 ЦК України, згідно яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини.

В той же час, у відповідності до п. 3 ст. 23 ЦПК України, роз`яснень, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що стягнення шкоди за позовами потерпілих слід проводити лише з ОСОБА_14 , оскільки він на правовій підставі здійснював володіння автомобілем під час вчинення ДТП.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що заподіяну матеріальну шкоду, понесену ОСОБА_7 та ОСОБА_16 , пов`язану з витратами на придбання ліків у розмірі 845 грн. 20 коп. та витрат на поховання та придбання надгробного пам`ятника у сумі 58 139 грн. 20 коп., обвинуваченим ОСОБА_14 повністю відшкодовано.

При цьому, суд першої інстанції правильно врахував, що обвинувачений ОСОБА_14 в добровільному порядку відшкодував ОСОБА_7 199 154 грн. 80 коп., ОСОБА_16 141 860 грн. 80 коп., ОСОБА_8 100 000 грн. моральної шкоди.

Колегія суддів також враховує, що після першого апеляційного розгляду, на підставі вироку, ОСОБА_14 сплатив ОСОБА_7 300 845 грн. 20 коп., ОСОБА_16 358 139 грн. 20 коп. і ОСОБА_8 200 000 грн.

Суд апеляційної інстанції вважає, що така грошова оцінка моральних збитків є виваженою та справедливою, як стосовно потерпілих, так і обвинуваченого.

Колегія суддів не знаходить підстав для збільшення розміру відшкодувань моральних збитків на користь потерпілих, оскільки розміри задоволених позовних вимог виходять далеко за межі існуючої судової практики розгляду подібних спорів.

ОСОБА_16 та ОСОБА_7 надали суду заяви про залишення без розгляду вимог про стягнення з товариства з додатковою відповідальністю «Страхового товариства з додатковою відповідальністю «Глобус» матеріальної та моральної шкоди, які підлягають задоволенню.

Крім того, під час апеляційного розгляду від обвинуваченого ОСОБА_14 надійшло клопотання про застосування до нього ст.1 п.п. «в»,«г» Закону України «Про амністію у 2014 році», оскільки він являється інвалідом 3 групи, має малолітню дитину, батьківських прав щодо якої не позбавлений.

Колегія суддів вважає, що це клопотання підлягає задоволенню, оскільки ґрунтується на положеннях названих Законів.

Колегія суддів також приходить до висновку про те, що процесуальні витрати у справі становлять 12123,08 грн., і у відповідності з вимогами ст. 124 КПК України правильно стягнуті судом першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідком апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :
Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 лютого 2014 року щодо ОСОБА_14 залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора прокуратури Хмельницької області ОСОБА_15 , представника потерпілих ОСОБА_9 , захисників ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 , захисника обвинуваченого ОСОБА_14 адвоката ОСОБА_10 без задоволення.

На підставі п.п. «в», «г» ст. ст. 1, 14 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 18 квітня 2014 року звільнити ОСОБА_14 від відбування основного та додаткового покарання.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту набрання нею законної сили.

Головуючий /підпис/
Судді /підписи/

З оригіналом згідно:
Суддя Апеляційного суду
Хмельницької області ОСОБА_2 .