У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Селівона О.Ф.,

суддів

Кравченка К.Т., Мороза М.А.

розглянула
в судовому засіданні 12 квітня 2007 року в м. Києві кримінальну справу за
касаційним поданням заступника прокурора Луганської області на вирок Ровеньківського міського суду Луганської області від 30 березня 2006 року, яким засуджено

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1
народження,

не судимого,

за ч. 2
ст. 15, ч. 1 ст. 191 КК України на 2 роки обмеження волі без позбавлення права обіймати посади,
пов'язані з організаційно-розпорядчою діяльністю.

На підставі ст. 75 КК України
ОСОБА_1 від відбування призначеного покарання звільнено з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік і на нього судом покладені певні
обов'язки.

За вироком суду ОСОБА_1 засуджено за
те, що він, працюючи електрозварником, 5 жовтня 2005 року з метою розкрадання
шляхом розтрати чужого майна намагався реалізувати ОСОБА_2 2 механізма
переміщення 1 ППН-5 до породовантажних машин з цеху “Треста
“Антрацитвугіллябуд” державного підприємства “Ровенькиантрацит” загальною
залишковою вартістю 34382 грн. 40 коп.

В апеляційному порядку справа не
переглядалась.

У касаційному поданні прокурор, не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_1,
ставить питання про скасування постановленого щодо нього вироку і направлення
справи на новий судовий розгляд у зв'язку з неправильним застосуванням
кримінального закону. Вважає, що оскільки залишкова вартість предмету
злочинного посягання більш ніж в 250 разів перевищує неоподаткований мінімум
доходів громадян, в діях ОСОБА_1 є наявність злочину, передбаченого ч. 4 ст.
191 КК України.

Заслухавши доповідача,
перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційного подання, колегія
суддів вважає, що подання задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно
до вимог ст. 16-1 КПК України під час судового розгляду справи суд має бути
диспозитивним, створювати необхідні умови для виконання сторонами їх
процесуальних обов'язків та здійснення наданих їм прав. При цьому державне
обвинувачення в суді здійснює прокурор.

Згідно зі
ст. 22 КПК України прокурор, слідчий зобов'язані вжити всіх передбачених
законом заходів для всебічного, повного й об'єктивного дослідження обставин
справи.

Із
матеріалів справи вбачається, що справа щодо ОСОБА_1 надійшла до суду
з обвинувальним висновком про обвинувачення його у вчиненні злочину,
відповідальність за який передбачена ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 191 КК України. Таке
ж обвинувачення у суді підтримав прокурор.

Зазначене
свідчить, що відповідно до вимог ст. 275 КПК України суд діяв у межах пред'явленого
ОСОБА_1 обвинувачення. При цьому прокурор, який брав участь у
розгляді справи судом, правами, передбаченими статтями 276 та 277 КПК України, під час судового
розгляду справи не скористався.

Оскільки
заступник прокурора Луганської області не брав участі в розгляді цієї справи
судом першої інстанції, при затвердженні обвинувального висновку у справі
обвинувачення ОСОБА_1 не змінив, то відповідно до змісту п.
8 ст. 348 і частин 3, 4 ст. 384 КПК України він має діяти в межах
обвинувачення, підтриманого прокурором, що брав участь у розгляді цієї справи
судом першої інстанції.

З
урахуванням зазначеного й того, що вимог кримінально-процесуального закону, у
тому числі передбачених ст. 398 КПК України, у справі міським судом не
порушено, колегія суддів визнала, що підстав для задоволення подання заступника
прокурора Луганської області у касаційному порядку немає.

Керуючись ст. 394
КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

у
задоволенні касаційного подання заступнику прокурора Луганської області на
вирок Ровеньківського міського суду Луганської області від 30 березня 2006 року
щодо ОСОБА_1відмовити.

С у д д і:

Селівон О.Ф. Кравченко К.Т. Мороз М.А.