Провадження 11-кп/792/174/15
Справа № 678/110/14-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.3 ст.185 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Хмельницької області в складі :

головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8
потерпілого ОСОБА_9
законного представника
обвинуваченого ОСОБА_10
обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження №0000100 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 , потерпілого ОСОБА_9 , прокурора на вирок Летичівського районного суду 25 грудня 2014 року та апеляційну скаргу прокурора на ухвалу Летичівського районного суду від 27 січня 2015 року, -
в с т а н о в и л а:
Вироком Летичівського районного суду 25 грудня 2014 року
ОСОБА_12 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України,
засуджено за:
· ч.3 ст. 185 КК України на 3 роки 4 місяці позбавлення волі;
· ч.1 ст. 304 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнений від відбування покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку на 2 роки.
Згідно із вимогами ст. 76 КК України на ОСОБА_11 покладено обов`язки:
· не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально виконавчої інспекції;
· повідомляти органи кримінально виконавчої інспекції про зміну місця продживання, роботи або навчання.

ОСОБА_11 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , ураїнця, громадянина України, неодруженого,
засуджено за ч.3 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі. Звільнений від відбування покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку на 1 рік 6 місяців.
Згідно із вимогами ст. 76 КК України на ОСОБА_11 покладено обов`язки:
· не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально виконавчої інспекції;
· повідомляти органи кримінально виконавчої інспекції про зміну місця продживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили ОСОБА_12 та ОСОБА_11 не обрано.
Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_9 1586, 20 грн. матеріальної шкоди та 6000 грн. моральної шкоди.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_9 586,20 грн. матеріальної шкоди та 6000 грн. моральної шкоди.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_12 та ОСОБА_11 солідарно, на користь держави судові витрати за проведення товарознавчої експертизи в сумі 235,87 грн.
Ухвалою Летичівського районного суду від 27 січня 2015 року виправлено описку допущену у резолютивній частині даного вироку і зазначено, що ОСОБА_12 на підставі ст. 75 КК України та ОСОБА_11 на підставі ст.ст. 75, 104 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням.
За вироком суду, ОСОБА_12 , достовірно знаючи, що ОСОБА_11 є неповнолітнім, 18.03.2014 року близько 22 год. запропонував йому скоїти крадіжку із господарства ОСОБА_9 . З метою викрадення чужого майна вони проникли у господарство ОСОБА_9 , яке знаходиться по АДРЕСА_1 , де ОСОБА_12 металевим прутом зірвав навісні замки з вхідних дверей хліва, літньої кухні та житлового будинку, після чого проникли в середину, звідки таємно викрали майно потерпілого на загальну суму 3172 грн. 40 коп.
В подальшому частину викраденого майна ОСОБА_11 21.03.2014 року продав ОСОБА_13 за 60 грн., а іншу ОСОБА_12 залишив за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 .
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_11 просить вирок суду змінити і в частині вирішення цивільного позову, зменшити розмір відшкодування, урахувавши, що частина майна на суму 412, 40 грн. повернуто потерпілому, та відмовити в задоволенні цивільного позову в частині моральної шкоди.
Звертає увагу, що мати неповнолітнього ОСОБА_11 ОСОБА_10 в стадії розгляду справи у місцевому суді відшкодувала потерпілому 1000 грн.
Захисник звертає увагу, що ОСОБА_11 є неповнолітнім, навчається у Голосківському професійному аграрному ліції, перебуває на обліку у лікаря психіатра Летичівської ЦРЛ з діагнозом легка розумова відсталість, ніде не працює, не має власних коштів та майна, щоб мати змогу відшкодувати потерпілому моральну шкоду у розмірі 6000 грн. Крім того, потерпілий не надав доказів на підтвердження погіршення стану здоров`я через крадіжку.
В апеляційній скарзі, як вбачається з її змісту, захисник ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_12 просить вирок суду змінити і призначити обвинуваченому покарання за епізодом крадіжки із застосуванням ст.ст. 69, 75 КК України. За ч. 1 ст. 304 КК України просить ОСОБА_12 виправдати, у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину.
У відшкодуванні збитків відмовити, у зв`язку з повним відшкодування спричиненої шкоди. Зменшити розмір морального відшкодування до 500 грн.
Вважає, що висновки суду про вину обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 304 КК України не відповідать фактичним обставинам справи, оскільки зібрані по справі докази, причетність ОСОБА_12 до втягнення неповнолітнього ОСОБА_11 у злочинну діяльність достатньо не підтверджені.
Зазначає, що місцевий суд не дав належної оцінки обставинам, що пом`якшують покарання ОСОБА_12 та істотно знижують ступіть тяжкості вчинених ним злочинів. Зокрема, не достатньо враховано, що він щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, злочин був вчинений з особою розумово відсталою, яка має захворювання, пов`язане із вадами психічного розвитку, раніше не судимий, видав викрадене майно.
В апеляційній скарзі потерпілий просить вирок суду скасувати, у зв`язку із м`якістю призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_11 та ОСОБА_12 призначити покарання у виді позбавлення волі.
Просить врахувати, що ОСОБА_12 заподіяні йому матеріальні збитки не відшкодував.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи факту доведеності вини обвинувачених та правильності кваліфікації дій, просить вирок суду змінити, через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Звертає увагу, що місцевий суд дійшовши висновку про можливість звільнення ОСОБА_12 і ОСОБА_11 від відбування покарання з випробуванням , у резолютивній частині вироку не зазначив кримінального закону, який підлягав застосуванню при звільненні від відбування покарання з випробуванням (ст.ст. 75, 104 КК України).
Просить вважати ОСОБА_12 засудженим за ч.3 ст. 185 КК України до 3 років 4 місяців позбавлення волі, за ч.1 ст. 304 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК україни звільнити ОСОБА_12 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку на 2 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.2,3 ст. 76 КК України.
Неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_11 вважати засудженим за ч.3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ст.ст. 75, 104 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку на 1 рік 6 місяців та покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 2,3 ст. 76 КК України.

Крім того, прокурор подав апеляційна скарга на ухвалу Летичівського районного суду від 27.01.2015 року про виправлення описки у якій просить зазначену ухвалу скасувати, оскільки вирішуючи питання про виправлення описки чи арифметичних помилок допущених у судовому рішенні, суд був не вправі змінювати зміст вироку.
Заслухавши доповідь судді, міркування прокурора на підтримку апеляції про зміну вироку та скасування ухвали, доводи захисників, законного представника та обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_11 на підтримку поданих апеляційних скарг, надавши обвинуваченим можливість виступу в судових дебатах та останньому слові, перевіривши матеріали справи і доводи апеляцій, колегія суддів приходить до висновку, що апеляції прокурора та захисників в інтересах обвинувачених підлягають частковому задоволенню, апеляція потерпілого без задоволення.
Висновки місцевого суду про винність ОСОБА_12 у вчиненні злочинів передбачених ч.3 ст. 185, ч.1 ст.304 КК України та неповнолітнього ОСОБА_11 за ч. 3 ст. 185 КК України при наведених у вироку обставинах грунтуються на зібраних у справі і досліджених в судовому засіданні доказах.
Причетність обох обвинувачених до епізоду крадіжки особистого майна у ОСОБА_9 в апеляціях не оскаржується, підтверджується зізнанням ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , потерпілим ОСОБА_9 , свідком ОСОБА_13 , даними протоколу огляду місця події та фототаблицею до нього від 22 березня 2014 року, висновком експерта №192 т від 14.04.2014 року, довідкою про вартість майна.
Кваліфікація злочинних дій ОСОБА_12 і ОСОБА_11 по епізоду крадіжки за ч.3 ст. 185 КК України сумніву не викликає.
Обгрунтованим є також притягнення ОСОБА_12 до відповідальності за ч.1 ст. 304 КК України.
Зі слів ОСОБА_11 в стадії розслідування кримінального провадження та розгляду справи у місцевому суді вбачається, що він тривалий час товаришує із ОСОБА_12 , через що той знав про те, що він неповнолітній і навчається у ліцеї. Саме ОСОБА_12 запропонував вчинити крадіжку із подвір`я будинку належного потерпілому ОСОБА_9 і збив замки з дверей будинку. Крадіжку майна вчиняли разом.
Із показів ОСОБА_12 також вбачається, що йому було відомо про те, що ОСОБА_11 є неповнолітнім, знаходився з ним у дружніх стосунках протягом тривалого часу, знав, що неповнолітній навчається у школі.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами законодавства про відповідальність за втягнення неповнолітніх у злочинну чи іншу антигромадську діяльність» № 2 від 27.02.2004 р., необхідно враховувати, що кримінальна відповідальність за зазначені дії настає як у разі, коли доросла особа знала про неповнолітній вік втягуваного, так і тоді, коли вона за обставинами справи повинна була або могла про це знати.

Таким чином, суд першої інстанції цілком вірно дійшов висновку про те, що ОСОБА_12 знав про неповнолітній вік ОСОБА_11 , оскільки обоє народились, проживали в одному населеному пункті, з дитинства підтримували дружні стосунки. Місцевим судом обгрунтовано вставнолено, що пропозиція вчинити крадіжку надійшла саме від ОСОБА_12 , внаслідок його активних дій щодо вигідності та безпечності такого вчинку. За вказаних переконань дорослого ОСОБА_12 у неповнолітнього ОСОБА_11 і виник намір та бажання вчинити злочин.
Тому суд першої інстанції обґрунтовано визнав ОСОБА_12 винним у втягненні неповнолітнього ОСОБА_11 у злочинну діяльність.
Кваліфікація дії ОСОБА_12 за ч. 1 ст. 304 КК України є вірною.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України та п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із наступними змінами) при обранні виду і міри покарання обвинуваченим суд, як видно з вироку, обгрунтовано врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу ОСОБА_14 , який має посередню характеристику за місцем проживання, перебуває на „К обліку у лікаря психіатра із діагнозом „легка розумова відсталість (цей розлад не позбавляє його змоги усвідомлювати свої дії та керувати ними), раніше не судимий, особу ОСОБА_11 , який має посередню характеристику за місцем проживання, перебуває на „Д обліку у лікаря психіатра із діагнозом „легка розумова відсталість (цей розлад не позбавляє його змоги усвідомлювати свої дії та керувати ними), раніше не судимий, повністю визнав свою вину, щиро покаявся, активно сприяв розкриттю злочину, вчинив злочин у неповнолітньому віці. За вказаних обставин місцевий суд призначив обвинуваченим покарання, достатнє для їх виправлення та попередження нових злочинів.
Вважати це покарання таким, що явно не відповідає тяжкості злочину, а відтак явно несправедливим у колегії суддів підстав не знайшлось.
За вказаних обставин апеляцію потерпілого у якій він ставив питання про скасування вироку та призначення обвинуваченим більш суворого покарання, колегія суддів відхиляє.
Однак суд першої інстанції при вирішенні питання про остаточне покарання не врахував, що відповідно до п.4 ст. 374 КПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року „Про практику призначення судами кримінального покарання при звільненні особи від відбування покарання з випробуванням суди у резолютивній частині вироку мають посилатися на статтю 75 КК України, а щодо неповнолітньої особи ще й на статтю 104 КК України, як на підстави для прийняття такого рішення.
Як вбачається із резолютивної частини вироку, місцевий суд визнавши у мотивувальній частині вироку можливість звільнення ОСОБА_12 та ОСОБА_11 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.ст. 75, 104 КК України у резолютивній частині вироку не вказав на застосування судом саме цього кримінального закону, який підлягав застосуванню при звільненні від відбування покарання з випробуванням.
Виправлення надалі змісту вироку шляхом винесення судом ухвали про виправлення описки від 25.01.2015 року не грунтується на вимогах закону, через що підлягає скасуванню.
При розгляді справи колегія суддів дійшла висновку про те, що вирок суду в частині цивільного позову ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної шкоди підлягає зміні, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, крадіжкою його майна потерпілому заподіяно матеріальну шкоду на загальну суму 3172 грн. 40 коп.

В ході досудового розслідування, за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_12 було вилучено майно вартістю 892 грн. 20 коп. ( Т.2 а.с.60-61).

Це майно (по опису) в якості речового доказу зберігається в матеріалах провадження і за вироком повернуто потерпілому.

Таким чином, із вартості викраденого майна необхідно вирахувати суму знайденого і описаного майна потерпілого, врахувавши при цьому, що ОСОБА_11 в стадії розгляду справи добровільно ОСОБА_9 відшкодовано 1000 грн.

Тому, до стягнення на користь потерпілого, колегія суддів визначає: з ОСОБА_12 1114 грн., ОСОБА_11 114 грн.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами і доповненнями від 25 травня 2001 року „Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнового) шкоди, роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як встановлено колегією суддів, потерпілий є інвалідом I групи, онкохворий. Очевидно, що крадіжкою майна, йому заподіяні моральні страждання, стрес.

Тому стягнуте на користь потерпілого ОСОБА_9 з обох обвинувачених моральне відшкодування в сумі 12 000 грн. відповідає принципу розумності та справедливості, через що рішення в цій частині слід визнати обгрунтованим.

Керуючись ст. 407 КПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а :
Апеляційні скарги прокурора, захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_7 задовольнити частково, апеляцію потерпілого залишити без задоволення.
Вирок Летичівського районного суду від 25 грудня 2014 року стосовно ОСОБА_12 та ОСОБА_11 в частині призначеного покарання та цивільного позову змінити.
Вважати ОСОБА_12 засудженим за:
· ч.3 ст. 185 КК України до 3 років 4 місяців позбавлення волі;
· ч.1 ст. 304 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_12 покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_12 звільнити від відбування покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку 2 роки.
На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_12 не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально виконавчої інспекції, повідомляти кримінально виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи, навчання.
Вважати ОСОБА_11 засудженим за ч.3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі.
На підставі ст.ст. 75, 104 КК України ОСОБА_11 звільнити від відбування покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку 2 роки.
На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_11 не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально виконавчої інспекції, повідомляти кримінально виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи, навчання.
Зменшити суму стягнення в рахунок відшкодування матеріальних збитків на користь ОСОБА_9 , і стягнути на його користь: із ОСОБА_11 114 грн., з ОСОБА_12 1114 грн.
В решті вирок суду залишити без змін.
Ухвалу Летичівського районного суду від 27 січня 2015 року про виправлення описки допущеної у резолютивній частині вироку Летичівського районного суду від 25 грудня 2014 року скасувати.
На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який утримуються під вартою.
Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду ОСОБА_2