АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000167, за обвинуваченням

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

раніше судимого 12 лютого 2012 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська за ч.1, 2 ст.185, ст.70, 75 КК України до одного року шести місяців позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки, -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9 ,

Встановила:

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2015 року ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч.1 ст.121 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання не відбутого покарання за вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2012 року у виді місяця позбавлення волі, ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у вигляді 5 років 1 місяця позбавлення волі.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 17 655 грн. 61 коп. та відшкодування моральної шкоди 50 000 грн.

В апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, порушує питання про скасування вироку та просить ухвалити новий, яким визнати винним ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України і призначити покарання у вигляді 6 років позбавлення волі та на підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків остаточно призначити покарання у вигляді 7 років 1 місяця позбавлення волі, а в частині вирішення цивільного позову призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що судом першої інстанції були допущені істотні порушення кримінального процесуального закону, що перешкодило повно та всебічно з`ясувати обставини кримінального правопорушення, встановити істину по справі, забезпечити права та законні інтереси учасників кримінального провадження і ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Не погоджуючись з судовим рішенням обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу з доповненнями, в якій порушує питання про скасування вироку та ухвалення виправдувального вироку щодо нього.

Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, обвинувачений посилається на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Також посилається на допущені порушення права на його захист, оскільки він не брав участі при проведенні слідчого експерименту. Стверджує, що на свідка ОСОБА_10 працівники міліції чинили тиск з метою дачі ним показань, які потрібні були слідчому і суду.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 посилається на неповноту судового розгляду, неправильну оцінку доказів (показання свідка ОСОБА_10 і потерпілого ОСОБА_9 , висновки судово-медичної експертизи), невірну кваліфікацію його дій, внаслідок чого йому призначене суворе покарання.

Виходячи з наведеного ОСОБА_6 просить, як це видно з його апеляційних скарг, виправдати його за ч.1 ст.121 КК України або перекваліфікувати дії з ч.1 ст.121 на ст.124 чи 128 КК України.

У запереченнях на апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 потерпілий ОСОБА_9 вважає вирок законним і обґрунтованим, а тому просив скарги обвинуваченого залишити без задоволення.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за те, що він 11 січня 2013 року близько 21 год. 30 хв., перебуваючи біля магазину «Пиво на розлив», розташованого по пр. Героїв, 37 в м. Дніпропетровську, вживав пиво із знайомим ОСОБА_9 , коли між ними на ґрунті неприязних стосунків раптово виникла сварка. Під час цієї сварки він з метою заподіяння тілесних ушкоджень штовхнув ОСОБА_9 , від чого останній впав на спину. Далі ОСОБА_6 сів на ОСОБА_9 та кулаком правої руки наніс потерпілому близько 10 ударів в область лівого ока, після чого ОСОБА_9 перевернувся на живіт, а ОСОБА_6 , підвівшись на ноги, завдав йому один удар ногою в область обличчя з лівої сторони.

В результаті завданих ОСОБА_6 ударів потерпілому ОСОБА_9 згідно висновку судово-медичної експертизи № 2791 від 10 липня 2013 року були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, закритого перелому кісток носу, контузії важкого ступеню лівого ока, що призвело до практично повної сліпоти на ліве око, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, поєднаних зі стійкою втратою працездатності не менш як на одну третину.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду Дніпропетровської області, доводи прокурора ОСОБА_7 , яка просила вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким призначити більш суворе покарання, а кримінальне провадження в частині цивільного позову направити на новий судовий розгляд, доводи ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 , які заперечували проти скарги прокурора і просили задовольнити апеляційні вимоги обвинуваченого відносно перекваліфікації його дій з ч.1 ст.121 КК на ст.124 КК, пояснення потерпілого ОСОБА_9 , який підтримав скаргу прокурора і заперечував доводи скарг ОСОБА_6 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг прокурора та обвинуваченого ОСОБА_6 , колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню з таких підстав.

З огляду на положення ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд не допустив цих порушень кримінального процесуального закону.

Зокрема, свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, суд зробив на підставі доказів, які він дослідив та оцінив із дотриманням положень ст.94 КПК України. Суд навів у вироку докладні мотиви прийнятого рішення відповідно до вимог ч.3 ст.374 КПК України.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що судовий розгляд кримінального провадження проведено неповно і необ`єктивно, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не підтверджені зібраними у ньому доказами, не викликають сумнівів у правильності судового рішення, й спростовуються зібраними у провадженні доказами.

Так, в основу вироку суд обґрунтовано поклав послідовні показання потерпілого ОСОБА_9 , який на стадії досудового розслідування та під час судового розгляду кримінального провадження неодноразово стверджував і вказував, що 11 січня 2013 року близько 21 год. 30 хв. у пивному барі «Пиво на розлив» на житловому масиву Перемога в м. Дніпропетровськ він разом із знайомим ОСОБА_6 вживав пиво. Під час спілкування між ними виник конфлікт: спочатку він вдарив обвинуваченого, а потім вже ОСОБА_11 завдав йому множинні удари в обличчя, внаслідок чого він втратив зір на ліве око і став інвалідом 3 групи.

Винність ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення підтверджується також показаннями свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_12 про те, де, коли і за яких обставин між обвинуваченим і потерпілим виникла сварка, яка переросла у бійку, під час якої ОСОБА_11 побив ОСОБА_13 , а також показаннями свідка ОСОБА_14 , якій потерпілий розповів, що його побив обвинувачений.

Показання потерпілого та свідків про обставини побиття ОСОБА_9 узгоджуються з висновками судово-медичних експертиз потерпілого, згідно з якими в ОСОБА_9 виявлені тяжкі тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, закритого перелому кісток носу, контузії важкого ступеню лівого ока, що призвело до практично повної сліпоти на ліве око.

За висновками експерта виявлені тяжкі тілесні ушкодження могли бути спричинені в строк і за обставин, про які розповідали потерпілий ОСОБА_13 та свідок ОСОБА_15 при проведенні за їх участю слідчих експериментів та під час допиту їх в судовому засіданні, а отже могли бути спричинені у строк, зазначений у вироку суду, тобто 11 січня 2013 року.

Як убачається з висновків названої експертизи, при вирішенні поставлених перед експертом питань було враховано і дані про наявність в ОСОБА_9 травми лівого ока зі зниженням гостроти зору задовго до отримання ним тілесних ушкоджень 11 січня 2013 року внаслідок злочинних дій ОСОБА_6 .

Отже, за висновками зазначеної експертизи з урахуванням характеру та локалізації виявлених в потерпілого тілесних ушкоджень вони не суперечать давності й механізму їх утворення, на які вказують потерпілий і названі вище свідки.

Правильність та об`єктивність висновків судово-медичних експертиз ОСОБА_9 сумнівів у суду не викликають. З цих підстав доводи в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_6 на те, що потерпілий ОСОБА_9 симулював втрату ним зору на ліве око через спричинення йому тілесних ушкоджень під час конфлікту з ним, є необґрунтованими.

Крім того, судом обґрунтовано не взято до уваги показання самого ОСОБА_6 в суді щодо непричетності його до заподіяння ним ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень за обставин, зазначених в обвинуваченні, оскільки такі показання не відповідають дійсності й спростовуються наведеними у вироку доказами.

ОСОБА_6 під час судового розгляду хоч і заперечував факт учинення ним зазначеного у вироку кримінального правопорушення щодо ОСОБА_16 , однак визнав, що у вказаний у вироку час і в зазначеному місці вживав пиво разом з потерпілим ОСОБА_9 , де з ним виникла сварка, під час якої спочатку потерпілий вдарив його в обличчя, а потім вже він у відповідь завдав Турчину удар кулаком в обличчя, від чого той падав на підлогу.

Про такі обставини, за яких він завдав ОСОБА_9 удари кулаком в обличчя, обвинувачений не оспорював і в своїй апеляційній скарзі.

Той факт, що під час конфлікту, ініціатором якого був ОСОБА_9 , він дійсно вдарив потерпілого, обвинувачений ОСОБА_6 визнав і при апеляційному розгляді його скарги.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, показання потерпілого ОСОБА_9 про обставини спричинення йому тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_6 були ретельно перевірені судом першої інстанції й проаналізовані в сукупності з іншими доказами. Його показання підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_12 й узгоджуються з висновками судово-медичної експертизи про характер і локалізацію ушкоджень на тілі потерпілого та про те, що виявлені в ОСОБА_9 тілесні ушкодження могли утворитися в термін і за обставин, на які вказує потерпілий, тобто 11 січня 2013 р. під час побиття його ОСОБА_6 .

Проаналізувавши наведені докази в їх сукупності, колегія суддів вважає показання потерпілого ОСОБА_9 і свідка ОСОБА_10 щодо причетності ОСОБА_6 до вчинення ним зазначеного кримінального правопорушення співпадають з іншими доказами, в тому числі частково й з показаннями самого обвинуваченого, і не містять суттєвих суперечностей, а тому підстав сумніватися в їх достовірності в суду не було і він правильно оцінив їх як об`єктивні.

Отже, вивченням матеріалів провадження не встановлені дані, які б свідчили про те, що потерпілий ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_10 з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити ОСОБА_6 в даному злочині. Як видно з провадження, названі особи не стверджували про те, що на них здійснювався тиск з метою отримання показання, які потрібні були стороні обвинувачення.

З цих підстав посилання в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_6 на те, що свідок ОСОБА_10 обмовив його під тиском та погроз з боку працівників Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, не відповідають матеріалам провадження та спростовуються наведеними у вироку доказами, яким суд дав належну оцінку. Те ж саме стосується і доводів в апеляційній скарзі ОСОБА_6 про те, що потерпілий ОСОБА_9 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, міг отримати зазначені тілесні ушкодження не в результаті завданих ним ударів, а внаслідок падіння по дорозі додому або через побиття його іншими особами в іншому місці.

Твердження обвинуваченого про відсутність у нього прямого умислу на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень необґрунтовані.

Про наявність у нього такого умислу свідчить той факт, що він завдав ОСОБА_9 велику кількість ударів в обличчя потерпілого, в тому числі й в область лівого ока. Сам характер його дій свідчить, що ОСОБА_6 стосовно ОСОБА_9 діяв з єдиним умислом заподіяти потерпілому тілесні ушкодження. Тому характеризувати дії ОСОБА_6 як необережні, про що зазначається в його скарзі, немає підстав.

Наведені в апеляційних скаргах обвинуваченого доводи про те, що він вимушений був захищатися від потерпілого, а отже, діяв у стані необхідної оборони, є безпідставними і спростовуються наведеними у вироку доказами, яким суд дав належну оцінку.

Відповідно до ст.36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, згідно з ч.3 ст.36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Згідно з п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 р. № 1 «Про судову практику у справах про необхідну оборону», щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, необхідно враховувати відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, фізичні дані нападника і того, хто захищався, та інші обставини.

Проте у скарзі обвинувачений не зазначив, а чи був на нього напад з боку потерпілого та у чому ж полягало перевищення ним меж необхідної оборони, не навів доводів того, чому він дійшов висновку щодо явної невідповідності заподіяної ним тяжкої шкоди ОСОБА_9 небезпечності посягання потерпілого або обстановці захисту.

Між тим, аналіз та оцінка судом фактичних даних, що містяться у показаннях обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_12 , висновках судово-медичних експертиз ОСОБА_9 , а також відсутність в кримінальному провадженні об`єктивних даних про заподіяння обвинуваченому будь-якої шкоди діями потерпілого, свідчать про те, що ОСОБА_9 не нападав на нього.

Та обставина, що потерпілий ОСОБА_9 в даному випадку був або міг бути ініціатором сварки, а потім і бійки із ОСОБА_6 , не дає підстав вважати, що потерпілий вчинив суспільно небезпечне посягання на обвинуваченого, а тому мав право захищатися шляхом заподіяння шкоди ОСОБА_9 .

Відсутні й дані про те, що ОСОБА_6 в момент вчинення злочинних дій міг перебувати у стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства або тяжкої образи з боку ОСОБА_9 , оскільки причиною виникнення між ними сварки, а потім і бійки є не насильство з боку потерпілого і не тяжка образа з його сторони, а той стан, в якому перебували обвинувачений і потерпілий під час вживання ними пива.

З цих підстав не можна погодитися і з доводами ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_9 вчинив відносно нього хуліганські дії тільки з урахуванням того, що під час сварки між ними, яка виникнула при розпиванні пива, потерпілий першим вдарив обвинуваченого, про що зазначається в апеляційній скарзі останнього.

Із показань обвинуваченого, потерпілого та свідків убачається, що ОСОБА_6 і ОСОБА_9 біля магазину «Пиво на розлив» розпивали пиво. Під час спілкування між ними виник конфлікт, ініціатором якого вони звинувачують один одного, внаслідок чого потерпілий першим вдарив обвинуваченого, після чого ОСОБА_11 почав бити ОСОБА_13 .

Зазначені обставини свідчать про те, що у вчиненому відсутній мотив явної неповаги до суспільства. Тому дії як ОСОБА_6 , так і ОСОБА_9 були зумовлені особистими неприязними стосунками.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, за наведених у вироку обставин ґрунтуються на повному, всебічному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження з дотриманням вимог ст.91 КПК України. Ці висновки підтверджені сукупністю належних, допустимих, достовірних доказів, досліджених судом, яким суд з точки зору достатності та взаємозв`язку дав належну оцінку відповідно до вимог ст.94 КПК.

Проявів упередженості щодо ОСОБА_6 з боку органів досудового розслідування і суду вивченням матеріалів кримінального провадження не виявлено.

Та обставина, що суд по-іншому оцінює наведені у вироку докази порівняно з оцінкою їх обвинуваченим в апеляційній скарзі, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість суду. Тому доводи в скарзі ОСОБА_6 про неправильну оцінку доказів судом у вироку є безпідставними.

Твердження ОСОБА_6 про те, що деякі обставини кримінального провадження всебічно не досліджені, зокрема, те, що з його участю не було проведено слідчі експерименти відносно обставин побиття ОСОБА_9 , а також не було призначено додаткову судово-медичну експертизу з метою перевірки показань потерпілого стосовно втрати ним зору на ліве око, не є підставою для скасування вироку щодо нього, оскільки на підставах тих доказів, які були предметом перевірки в судовому засіданні, з достатньою повнотою досліджені обставини учинення вказаного у вироку кримінального правопорушення.

З тих самих підстав не можна вважати, що неучасть обвинуваченого в проведенні слідчих експериментів за участю потерпілого і свідка потягла за собою порушення його права на захист, як про це необгрунтовано зазначається в скарзі ОСОБА_6 .

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч.1 ст.121 КК України є правильною, а тому твердження обвинуваченого про те, що він непричетний до умисного спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень і що в його діях відсутній склад зазначеного кримінального правопорушення, безпідставні та спростовуються вищевикладеним.

За таких обставин вважати, що ОСОБА_6 необгрунтовано засуджено за вказані злочинні дії, внаслідок чого вирок щодо нього потрібно скасувати і виправдати його в пред`явленому обвинуваченні, про що зазначається в апеляційній скарзі обвинуваченого, немає підстав. З таких же підстав необґрунтованими є і доводи обвинуваченого про необхідність перекваліфікації його дій з ч.1 ст.121 КК України на ст.124 або ст.128 КК України.

Крім того, відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

З матеріалів провадження вбачається, що свідок ОСОБА_10 був двічі допитаний у суді першої інстанції з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, наполягав на своїх показаннях, чітко висловлювався та детально розповідав про всі відомі йому обставини цього кримінального провадження.

Таким чином, підстав для повторного допиту свідка ОСОБА_10 у апеляційного суду під час розгляду апеляційних скарг на вирок щодо ОСОБА_6 не було, оскільки судове слідство у суді апеляційної інстанції не повинно дублювати дослідження доказів, яке проводилось в суді першої інстанції.

А тому доводи обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що для доведення його невинуватості у злочині необхідно викликати свідка ОСОБА_10 та ще раз допитати його про обставини заподіяння ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, безпідставні. З цих підстав необґрунтованими є і доводи ОСОБА_6 відносно необхідності проведення ОСОБА_9 повторної судово-медичної експертизи.

Істотних порушень кримінально-процесуального закону, які б призводили до скасування вироку, при досудовому розслідуванні кримінального провадження та під час його розгляду в суді першої інстанції, не встановлено. Суд не посилався у справі на ті докази, які викликали або могли викликати сумніви з точки зору їх отримання у відповідності з вимогами кримінального процесуального закону.

Що стосується доводів прокурора про неправильне вирішення судом цивільного позову та стягнення із ОСОБА_6 матеріальної і моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_9 в зазначених у вироку розмірах, то вони позбавлені підстав.

Відповідно до положень статей 1166 і 1167 ЦК України майнова і моральна шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в особою, яка її завдала, за наявності її вини.

А як правильно встановлено судом саме ОСОБА_6 своїми умисними злочинними діями спричинив ОСОБА_9 матеріальну і моральну шкоду. Суд частково задовольнив цивільний позов потерпілої сторони, правильно врахувавши всі обставини вчинення кримінального правопорушення і дані про особу винного.

Виходячи з викладеного визначений судом першої інстанції розмір відшкодування матеріальної і моральної шкоди потерпілому ОСОБА_9 компенсує матеріальні затрати і моральні страждання потерпілого. Рішення суду в цій частині не оспорюється прокурором.

Колегія суддів вважає вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову, а саме відшкодування матеріальної та моральної шкоди законним та вмотивованим. Тому підстав для зміни чи скасування рішення суду в частині стягнення з обвинуваченого матеріальної і моральної шкоди з мотивів, наведених в скарзі прокурора, колегія суддів не вбачає.

Прохання прокурора про направлення кримінального провадження в частині вирішення цивільного позову на новий судовий розгляд не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону.

Твердження прокурора в апеляційній скарзі про необхідність призначення ОСОБА_6 більш суворого покарання, є непереконливим.

Згідно зі ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для його вибору суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші обставини, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.

У цьому кримінальному провадженні, як видно з його матеріалів, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_6 призначено із порушенням визначених у законі загальних засад.

Так, посилання прокурора в апеляційній скарзі на те, що обвинувачений ОСОБА_6 учинив кримінальне правопорушення, яке є тяжким, що він не визнав свою вину у вчиненому, відповідно до вимог ст.67 КК України не є обставинами, що обтяжують покарання.

Усупереч доводам у скарзі прокурора суд, обираючи покарання ОСОБА_6 поряд із ступенем тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, врахував особу обвинуваченого, який раніше судимий, та всі інші обставини, які відповідно до положень статей 50 і 65 КК України впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування. При цьому суд узяв до уваги дані про особу ОСОБА_6 та обставину, яка обтяжує покарання: рецидив злочинів.

З огляду на викладене суд, дотримуючись вимог статей 50 і 65 КК України, призначив ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст.121 КК України у виді позбавлення волі на строк п`ять років, тобто в межах, встановлених у санкції кримінального закону, за яким його засуджено.

Крім того, враховуючи ту обставину, що ОСОБА_6 вчинив новий злочин протягом іспитового строку, встановленого за вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2012 року, суд правильно призначив обвинуваченому остаточне покарання із застосуванням положень ст.71 КК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції і вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим унаслідок м`якості немає.

Тому доводи прокурора в апеляційній скарзі про необхідність скасування вироку в частині призначення покарання внаслідок м`якості та постановлення апеляційним судом свого вироку з призначенням ОСОБА_6 більш суворого покарання, є необгрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

З цих же підстав посилання в апеляційній скарзі обвинуваченого на те, що матеріали провадження свідчать про наявність даних для призначення йому більш м`якого покарання, також є необґрунтованими.

Отже, при перевірці кримінального провадження будь-яких передбачених ст.409 КПК України підстав для скасування або зміни вироку щодо ОСОБА_6 судом апеляційної інстанції не убачається.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з вироком суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 , вважає його законним і обгрунтованим, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг прокурора, та обвинуваченого ОСОБА_6 .

Керуючись ст. ст. 404,407 КПК України, колегія суддів

Постановила:

Апеляційну скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження, та обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалені рішення судів першої і апеляційної інстанцій щодо ОСОБА_6 може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченим ОСОБА_6 в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали апеляційного суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4