Справа № 1-264/11
В и р о к

І м е н е м У к р а ї н и

26 грудня 2011 року Комсомольський міський суд

Полтавської області

в складі головуючого судді Окунь Т.В.

при секретарі Гончар С.Т.

з участю прокурора Рябих С.В.

адвоката ОСОБА_1

потерпілих ОСОБА_2

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за обвинуваченням:

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, українця, громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_3, не одруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, раніше судимого:

10.07.2009 року Комсомольським міським судом Полтавської області за ч. 2 ст.186, 69 КК України до 2 років позбавлення волі.

10.12.2009 року Комсомольським міським судом Полтавської області за ч. 2 ст.185,70 КК України до 2 років 3 місяців позбавлення волі. Звільнився 31 серпня 2010 року УДЗ на 7 місяців 23 дні.

- за ч.. 2 ст.186, ч.2 ст.289 КК України,

в с т а н о в и в:

Підсудний вчинив ряд умисних тяжких злочинів проти власності та безпеки руху за таких обставин:

31 травня 2011 року близько 17-00 год., підсудний ОСОБА_4 знаходячись біля приміщення прокуратури м. Комсомольська, по вул. Молодіжній, 14, відкрито, повторно заволодів велосипедом потерпілого ОСОБА_2, внаслідок чого заподіяв останньому матеріальної шкоди на суму 140 грн.

З місця події підсудний зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 18 червня 2011 року близько 22-00 год., підсудний, знаходячись в дворі будинку № 8 по вул.. Миру в м. Комсомольську, перебуваючи в стані алкогольного спяніння (а.с. 71), маючи на меті незаконне використання транспортного засобу всупереч волі власника, відімкнувши багажні двері, проник в салон автомобіля ВАЗ-21093, з держ. № А 7799ІХ, де шляхом підбору ключа, незаконно заволодів згаданим автомобілем вартістю 24 319 грн., після чого не впоравшись з керуванням, здійснив наїзд на дерево, внаслідок чого автомобіль зазнав технічних ушкоджень.

Свою вину в предявленому обвинуваченні за епізодом заволодіння майном потерпілого ОСОБА_2 підсудний не визнав, і суду показав, що дії по відношенню до ОСОБА_2 були вчинені ним під впливом особистих неприязних стосунків. В іншій частині предявленого обвинувачення свою вину визнав повністю, і підтвердив суду, що заволодів автомобілем за обставин, зазначених в мотивувальній частин вироку.

Заслухавши пояснення підсудного, потерпілих та свідків, суд вважає, що вина підсудного у вчинені інкримінованих злочинів підтверджується такими доказами:

Потерпілий ОСОБА_2 підтвердив суду, що 31 травня 2011 року, рухаючись на власному велосипеді, випадково, біля приміщення прокуратури зустрів ОСОБА_4, який наказав йому зупинитися для розмови. Не маючи бажання спілкуватися з підсудним /який вже вчинив по відношенню до нього умисний злочин і відбував покарання/ та побоюючись насильства з боку останнього, здійснив намір уникнути зустрічі, але ОСОБА_4 ударом ноги збив його з велосипеда. Залишивши велосипед долу, він /потерпілий/ забіг в приміщення прокуратури, щоби переховатися від підсудного, який ще певний час очікував на нього біля приміщення прокуратури, а потім сів на велосипед і направився в сторону маг. «Молодіжний». Намагаючись зупинити підсудного, він вибіг з приміщення прокуратури з вимогою повернути велосипед, але, ігноруючи його вимогу, ОСОБА_4 з місця події зник. Повернувшись до прокуратури, викликав міліцію. Під час досудового слідства велосипед йому було повернуто, претензій матеріального характеру до підсудного він не має.

Показання потерпілого щодо його наміру зупинити ОСОБА_4, підтвердив суду допитаний судом за клопотанням державного обвинувача, старший помічник прокуратури - ОСОБА_5, який вибіг з приміщення прокуратури на шум та вимогу потерпілого зупинитись та повернути велосипед.

Залишивши місце події, ОСОБА_4 привів велосипед потерпілого до матері за місцем її роботи торгового кіоску, розташованого на ринку по вул.. Леніна, а та в свою чергу передала його на зберігання гр.. ОСОБА_6, у якого велосипед наступного дня був вилучений працівниками міліції (а.с. 13-14). Згадані обставини підтвердили суду свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_6

Заперечуючи умисел на заволодіння майном потерпілого, ОСОБА_4 одразу заперечив факт застосування насильства по відношенню до ОСОБА_2, і суду показав, що той при зустрічі з ним побіг в невідомому напрямку. Після оголошення власних показань, наданих ним під час досудового слідства, підтвердив суду, що ударив ногою по велосипеду, після чого потерпілий забіг в приміщення прокуратури. Суду підсудний не зміг пояснити, з якої причини не повернув велосипед потерпілому на місці вчинення злочину, і заперечив, що сідаючи на велосипед, чув окрики потерпілого про повернення велосипеда.

Обґрунтовуючи висновки про доведеність вини підсудного в скоєнні злочину за фактом незаконного заволодіння транспортним засобом, суд, обмежившись допитом підсудного та потерпілого ОСОБА_3, застосовуючи в цій частині судового слідства положення ч. 3 ст. 299 КПК України, приймає до уваги, що фактичні обставини справи за згаданим епізодом предявленого обвинувачення ніким з учасників процесу не заперечуються.

Дійшовши висновку про винуватість підсудного у вчиненні інкримінованих злочинів, суд оцінює його показання в частині невизнання своєї вини, як такі, що мають на меті уникнення відповідальності.

Так, обравши способом захисту заперечення своєї причетності до вчинення інкримінованого по епізоду незаконного заволодіння майном потерпілого ОСОБА_2 злочину, ОСОБА_4, усвідомлюючи характер доказів по справі, в т.ч. показань самого потерпілого, вдався до заперечення своїх первинних показань /в т.ч. явки з повинною та показань, наданих під час досудового слідства (а.с. 9,10), не в змозі надати пояснення зміні власних показань під час судового слідства, як і власним діям під час вчинення злочину, та реальної можливості повернути велосипед потерпілому на місці вчинення злочину за відсутності умислу на заволодіння згаданим майном.

Отже, відсутність відвертості підсудного перед судом, невизнання ним своєї вини по епізоду заволодіння майном потерпілого ОСОБА_2 та чисельні спроби у будь-який спосіб піддати сумніву докази, що обєктивно підтверджують факт здійсненого ним відкритого заволодіння майном, на думку суду є переконливим свідченням його бажання уникнути відповідальності за вчиненого тяжкого злочину проти власності.

Оцінивши всі зібрані по справі докази, суд вважає, що умисні дії підсудного, які виразились у відкритому, повторному заволодіння чужим майном, органом досудового слідства вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України.

Відповідає вимогам Кримінального права також кваліфікація дій ОСОБА_4 за ч. 2 ст.289 КК України, оскільки він незаконно, повторно, заволодів транспортним засобом всупереч волі законного володільця.

Виходячи з загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що впливають на призначення покарання.

Суд враховує, що підсудний вчинив ряд умисних тяжких злочинів, і в якості обставини, що обтяжує покарання, враховує факт вчинення злочину за фактом незаконного заволодіння транспортним засобом в стані алкогольного спяніння. Визнання підсудним своєї вини за цим же епізодом розцінене судом в якості помякшуючої покарання обставини.

За висновками ЛКК ОСОБА_4 практично здоровий, працездатний, не потребує примусового лікування від наркоманії та алкоголізму. До взяття під варту не працював. Проживає в родині з матірю. За місцем проживання характеризується як особа, на яку не надходять скарги від сусідів. Після звільнення з місць позбавлення волі двічі притягався до адміністративної відповідальності, в т.ч. за керування транспортним засобом в нетверезому стані (а.с. 245). Інші характеризуючи дані на особу підсудного в матеріалах справи не представлені.

Отже, вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, суд з врахуванням кількості та тяжкості вчинених епізодів, приймаючи до уваги дані про особу ОСОБА_4, який вчинив умисні злочини через два місяці після повного відбуття покарання за попереднім вироком, з врахуванням положень ст. 50, ч.2 ст. 65 КК України, які передбачають, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення осіб, які вчинили злочини, а також запобігання вчиненню нових злочинів, вважає, що відбувати покарання ОСОБА_4 повинен лише в умовах ізоляції від суспільства.

Разом з цим, призначаючи покарання за сукупністю вчинених злочинів, суд враховуючи визнання підсудним своєї вини за епізодом заволодіння транспортним засобом та факт повного відшкодування його сімєю завданих за цим епізодом збитків, вважає за можливе застосувати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Питання про речові докази вирішене судом відповідно до положень ст..81 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 323, 324 КПК України, суд,

з а с у д и в:

ОСОБА_4 за ч.2 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі, за ч.2 ст.289 КК України до 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна.

Відповідно до ч. 1 ст.70 КК України в шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно до відбуття ОСОБА_4 призначити покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Запобіжний захід відносно засудженого залишити попередній тримання під вартою. Строк покарання відраховувати з 19.06.2011 року.

Речові докази по справі (а.с. 13,14,30-34,36,37,52-57,122-125,127,128) залишити потерпілим ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як їм належні.

На вирок суду протягом 15 діб з моменту його проголошення, засудженим ОСОБА_4 в той же строк з часу отримання копії вироку може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Полтавської області.

Суддя підпис ОСОБА_8

З оригіналом вірно:

Суддя Т.В. Окунь