Дата документу Справа № 234/5255/14-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/250/15
Єдиний унікальний № 234/5255/14-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 185 ч. 3 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 березня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, дистанційно, в режимі відеоконференції, матеріали кримінального провадження № 0000393 відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Краматорськ Донецької області, українця, громадина України, неодруженого, із середньою освітою, не працюючого, інваліда 3 групи, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 09.12.2011 року Краматорським міським судом Донецької області за ст. ст. 198, 185 ч. 2, 70 КК України до 2 років позбавлення волі,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_6 ,

за апеляційною скаргою прокурора, який брав участь у провадженні, на вирок Краматорського міського суду Донецької області від 03 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:
в апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у провадженні, не оспорюючи вирок в частині доведеності вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 , посилається на незаконність вироку через невідповідність призначеного покарання, тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

При цьому зазначає, що призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд не врахував в достатній мірі, що останній скоїв тяжкий злочин, ніде не працює, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів та маючи не зняту і не погашену судимість, знову вчинив аналогічний злочин. Крім того, ОСОБА_6 в судовому засіданні вину визнав частково, міняв показання, намагаючись уникнути кримінальної відповідальності за скоєний злочин і лише в судових дебатах вину визнав повністю, що не може свідчити про його щире каяття, а тому вважає, що судом безпідставно застосовано до обвинуваченого норми ст. 75 КК України. Також вказує, що в порушення вимог ст. 374 КПК України суд не вирішив питання щодо речових доказів у провадженні, а саме двох жіночих гаманців, що належать потерпілим.

З урахуванням наведеного, прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України і призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі. Вирішити питання щодо речових доказів у провадженні, а саме двох жіночих гаманців, що належить потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_6 , зокрема в останньому слові, які просили вирок залишити без змін; колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга прокурора, який брав участь у провадженні, підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Вироком Краматорського міського суду Донецької області від 03 грудня 2014 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України і призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 3 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. Цивільний позов у провадженні не заявлено. Запобіжний захід не обирався. Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку, 17.02.2014 року о 08 год. 24 хв., ОСОБА_6 , знаходився у приміщенні Управлення праці та соціального захисту населення, що розташоване за адресою: вул. Лазо, 23 в м. Краматорську Донецької області. Перебуваючи біля кабінету № 5 вказаної установи, ОСОБА_6 , побачив як з цього кабінету одночасно вийшли два інспектора, залишивши кабінет незачиненим. В цей момент у нього виник злочинний умисел, спрямований на таємне, повторне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне, повторне викрадення чужого майна, ОСОБА_6 , в той момент, коли інспектора попрямували у протилежну частину коридору Управління праці та соціального захисту населення, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, через незачинені двері, шляхом вільного доступу, проник до приміщення кабінет № 5, що є іншим приміщенням. Перебуваючи у кабінеті № 5 ОСОБА_6 , діючи таємно, повторно, з корисливих мотивів, викрав чуже майно, що належить потерпілій ОСОБА_10 , чим спричинив останній шкоду на загальну суму 627 грн. 52 коп.

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, ОСОБА_6 , перебуваючи у приміщенні вищевказаного кабінету, діючи з єдиним умислом, таємно, повторно, з корисливих мотивів з сумки, яка знаходилася на тумбочці в правій від входу частині кабінету, викрав чуже майно, що належить потерпілій ОСОБА_9 , чим спричинив останній матеріальну шкоду на загальну суму 389 грн. 33 коп., після чого з місця скоєння злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, при обставинах вказаних у вироку суду першої інстанції, підтверджується показаннями обвинуваченого в судовому засіданні, де він повністю визнав себе винуватим у вчиненні злочину, а також іншими доказами дослідженими районним судом під час судового провадження, які в подальшому суд поклав в обґрунтування обвинувального вироку, та які не оскаржується прокурором.

Судом першої інстанції дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 185 КК України.

Доводи прокурора про незаконність вироку через невідповідність призначеного покарання, тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Відповідно до вимог ч. ч. 1-2 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: 1) неповнота судового розгляду; 2) невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; 3) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 4) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. 2. Підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно до вимог ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: 1) необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; 2) необхідності застосування більш суворого покарання; 3) скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; 4) неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Аналіз кримінального та кримінального процесуального законодавства України свідчить про те, що необхідність застосування більш суворого покарання та неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, є самостійними (незалежними один від одного) підставами для скасування вироку суду першої інстанції, про що свідчить зміст ст. 409 та ч. 1 ст. 420 КПК України. Перший вид підстави для скасування вироку пов`язаний з вимогами ст. ст. 65-73 КК України та 414 КПК України (тобто коли призначене обвинуваченому покарання за своїм видом чи розміром не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого), а другий вид підстави, пов`язаний з вимогами ст. 75 КК України та 413 КПК України (тобто, коли прийняте рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням є неправильним, оскільки суд застосував ст. 75 КК України, яка не підлягала застосуванню).

Враховуючи вищевказані вимоги законів, колегія суддів вважає, що підстави для скасування вироку суду першої інстанції, які передбачені в ст. 413 КПК України (форми неправильного застосування КК України), не можуть бути підставами для скасування вироку суду, в випадках передбачених ст. 414 КПК України (коли по формі КК України застосовано правильно), і навпаки, тобто, не можна скасувати вирок суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого на підставі того, що судом застосовано закон, який не підлягає застосуванню (наприклад ст. 75 КК України), і навпаки.

Таким чином, всі доводи прокурора у скарзі про те, що суд неправильно застосував ст. 75 КК України до обвинуваченого ОСОБА_6 , у зв`язку з невідповідністю покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є такими, що не відповідають вимогам закону, а тому є необґрунтованими.

Більш того, не можна скасовувати вирок суду на підставі того, що судом застосовано закон, який не підлягає застосуванню (наприклад ст. 75 КК України), коли призначене судом покарання відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, тобто відповідає вимогам ч. 1 ст. 65 КК України. Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, прокурор просив призначити ОСОБА_6 покарання у виді чотирьох років позбавлення волі, тобто таке покарання, яке йому призначив суд першої інстанції. Таким чином, прокурор вважає, що призначене районним судом покарання останньому за своїм видом та розміром є справедливим.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу прокурора в цій частині необхідно залишити без задоволення, оскільки апеляційний суд позбавлений процесуальних можливостей розглядати апеляційну скаргу по суті (неправильне застосування судом закону, який не підлягає застосуванню), тобто погіршити становище обвинуваченого ОСОБА_6 . При цьому, апеляційний суд не може вийти за межі апеляційних вимог прокурора, оскільки відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо це не погіршує становище обвинуваченого.

Між тим, колегія суддів вважає обґрунтованим довід прокурора про те, що суд не вирішив питання щодо речових доказів у провадженні, а саме двох жіночих гаманців, що належать потерпілим.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що згідно постанови слідчого від 14.03.2014 року, шкіряні жіночі гаманці, що належать потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнані речовими доказами.

Згідно до вимог п. 5 ч. 9 ст. 100 КПК України, питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. У разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із статтями 171-174 цього Кодексу. При цьому гроші, цінності та інше майно, що були предметом кримінального правопорушення або іншого суспільно небезпечного діяння, конфіскуються, крім тих, які повертаються власнику (законному володільцю), а якщо його не встановлено - переходять у власність держави в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Колегія суддів, керуючись вимогами п. 5 ч. 9 ст. 100 КПК України, вважає, що речові докази - шкіряні жіночі гаманці, які належать потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , необхідно повернути останнім, як власникам.

Керуючись ст. ст. 336, 404, 407 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у провадженні, задовольнити частково.

Вирок Краматорського міського суду Донецької області від 03 грудня 2014 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , змінити.

Речові докази - шкіряні жіночі гаманці, які належать потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , повернути останнім, як власникам.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Судді: