Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/117/15 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 125 (106) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19.03.2015 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні № 0001290 на вирок Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 07 листопада 2014 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бобринець, Кіровоградської області, українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, який не одружений, не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України такий, що не має судимості, -
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 ч. 2 КК України та призначено покарання у виді арешту на строк 6 місяців.

Також, з ОСОБА_9 стягнуто на користь держави судові витрати в сумі 2657, 76 грн. та на користь КЛПЗ «Міська лікарня № 1 м. Олександрії» - 1661, 12 грн. за лікування потерпілого.

Цим же вироком вирішено питання про речові докази по справі, -

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 визнаний винним у тому, що він, вчинив умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я за таких обставин:

24.06.2014 року, приблизно 20.30 год., ОСОБА_9 , знаходився по місцю свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , спільно зі своїм вітчимом ОСОБА_7 . Під час розмови, між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , на ґрунті неприязних стосунків виникла словесна сварка, в ході якої ОСОБА_9 , взяв зі столу кухонний ніж та тримаючи його в правій руці, діючи умисно, наніс один удар в шию ОСОБА_7 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження, які відносяться до легких з короткочасним розладом здоров`я до 21 дня. Після чого ОСОБА_9 вийшов до іншої кімнати.
У апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 15 ч. 2 ст. 115 ч. 1 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. Мотивуючи апеляційну скаргу вказав, що у ОСОБА_9 був умисел на вбивство потерпілого, так як удар ножем обвинувачений здійснив у життєво важливий орган потерпілого шию, розумів свої дії, що внаслідок їх може заподіяти смерть ОСОБА_7 . Умисел на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_9 не довів до кінця з тих причини, що під час нанесення удару зламалось руків`я ножа. Крім того, дії обвинуваченим припинено через сильний стан алкогольного сп`яніння і після удару ножем, ОСОБА_9 будь-яких дій з приводу надання допомоги потерпілому, не здійснив.

Заслухавши доповідача, провівши судове слідство в обсязі допиту потерпілого, обвинуваченого та вивчення матеріалів кримінального провадження, заслухавши прокурора, який просив скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким кваліфікувати дії ОСОБА_9 за ст. 15 ч. 2 ст. 115 ч. 1 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років, заслухавши потерпілого, який підтримав апеляцію прокурора, захисника та обвинуваченого, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити вирок суду без змін, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах, визначених ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляція не підлягає задоволенню, а тому вирок суду першої інстанції слід залишити без змін, з таких підстав.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав ОСОБА_9 винуватим у вчиненні злочину та перекваліфікував його дії на ст. 125 ч. 2 КК України, що в повному обсязі підтверджується дослідженими в судовому засіданні суду першої інстанції належними, достатніми,достовірними та допустимими доказами, яким дано правильну оцінку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Законним є вирок, постановлений за умови правильного застосування у ньому матеріального закону та дотримання при проваджені справи кримінально-процесуального закону. Вимога законності вироку означає, що вирок за своєю формою відповідає закону та за своїм змістом ґрунтується на матеріалах кримінального провадження, попереднє розслідування і судовий розгляд якої проведені у точній відповідності з вимогами кримінально-процесуального закону. При постановленні вироку суд повинен дати оцінку всім доказам по справі з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності.

Так, дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що органами досудового слідства неправильно кваліфіковано дії ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, як замах на вбивство, оскільки встановлені та досліджені в суді першої інстанції докази свідчать, що дії обвинуваченого підлягають кваліфікації за фактичними наслідками, тобто за ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
За результатами перевірки доказів у кримінальному провадженні під час його апеляційного розгляду колегією суддів встановлена відповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи.

Зокрема, згідно з показаннями обвинуваченого ОСОБА_9 , що були дані ним суду першої та апеляційної інстанції, він свою винуватість у вчиненні інкримінованого злочину не визнав та пояснив, що 24.06.2014 року в вечірній час будучи тверезим знаходився вдома, на кухні та відкривав ножем ліки очні краплі, так як лікував очі.
В цей час на кухню зайшов його вітчим ОСОБА_7 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, звинуватив його у вживанні спиртних напоїв та почав доставати з сміттєвого відра пусті пляшки з-під настоянки глоду на спиртовій основі, які він використовував в медичних цілях для проведення перев`язок. При цьому ОСОБА_7 знаходився навколішки біля відра, справа від нього повернувшись спиною.
Він стояв біля кухонного столу, а потім повернувся до вітчима та ймовірно тримаючи ніж, розвернувшись справа на ліво намагався відтягнути його за сорочку від сміттєвого відра, при цьому сказав, щоб останній припинив ритися у відрі із сміттям. Потім, вийшов з кухні та приліг на диван. Він чув і бачив, як ОСОБА_7 з кимось розмовляв по телефону ходив у ванну. Через деякий час, до квартири приїхали працівники міліції, від яких дізнався, що він начебто вдарив ножем свого вітчима в шию.
Умислу на вбивство вітчима або спричинення йому тілесних ушкоджень у нього не було, але допускає, що він міг нанести тілесні ушкодження потерпілому, при цьому не може пояснити яким чином це зробив. Крові на тілі ОСОБА_7 або в квартирі, він не бачив, вітчим йому не казав, що його поранено, не просив про допомогу. Він також, вважав, що нічого не відбулось, а тому приліг на диван і нічого не робив. Якщо б бачив кров на тілі потерпілого то вжив би заходів до надання йому допомоги.
Показання обвинуваченого ОСОБА_9 про відсутність у нього умислу на умисне вбивство потерпілого Формокідова об`єктивно підтверджуються:
Показаннями потерпілий ОСОБА_7 .Є, який суду першої та апеляційної інстанцій пояснив, що 24.06.2014 року цілий день їздив автомобілем. Увечері поставив автомобіль в гараж, випив пляшку пива та повертався додому. Приблизно о 21.00 год. біля під`їзду зустрів сусідів, які повідомили, що його пасинокОСОБА_9 знову перебуває в стані сильного алкогольного сп`яніння.
Коли зайшов до квартири, ОСОБА_9 знаходився в стані алкогольного сп`яніння та на кухні біля столу, щось різав ножем. Він зробив йому зауваження з приводу вживання спиртних напоїв, оскільки обвинувачений напередодні теж був у стані алкогольного сп`яніння та періодично перебував у тривалих запоях. На цьому ґрунті між ними виник конфлікт. Щоб переконатися, що пасинок вживав алкоголь, присів та став діставати зі сміттєвого відра пусті пляшки з під настойки глоду, коли дістав третю пляшку дещо привстав. У цей час, ОСОБА_9 , який продовжував стоти біля кухонного столу спиною, зліва від нього та повернувшись, круговим рухом руки, зліва направо, наніс йому наодмаш удар ножем в шию. Він сказав ОСОБА_9 , що дарма це він зробив, оскільки його «посадять» та одразу пішов у ванну за рушником, щоб зупинити кровотечу. ОСОБА_9 нічого не кажучи пішов до кімнати та ліг на диван. Він приклав до рани рушник та зателефонував дружині, а потім працівникам міліції, які після приїзду викликали «Швидку допомогу». Після чого, «Швидка допомога» доставила його до лікарні де йому зробили операцію і він перебував на лікуванні 8 днів.
Вважає, що ОСОБА_9 наніс йому удар, оскільки перебував у неадекватному стані, внаслідок сильного алкогольного сп`яніння. Проте ОСОБА_9 ніколи не погрожував йому вбивством і в той день також, умислу на його вбивство обвинувачений не мав.
Відносини із пасинком характеризує, як нормальні, причиною конфліктів, які виникають між ними, є зловживання ОСОБА_9 алкогольними напоями. А коли останній не вживає спиртного, характеризує як хорошу, слухняну людину.
Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_10 пояснила, що працює лікарем «Швидкої допомоги» та 24.06.2014 року знаходилась на добовому чергуванні. У вечірній час приїхала за викликом на АДРЕСА_2 . В квартирі побачила потерпілого з ножовим пораненням шиї. Надавши йому першу допомогу, відправила в лікарню на госпіталізацію, так як стан потерпілого був середньої тяжкості.

Під час проведення слідчого експерименту 12.07.2014 р. потерпілий ОСОБА_7 показав при яких обставинах відносно нього був скоєний злочин, як наносив удар ножем обвинувачений, та пояснив, сам по собі удар був не прицільний, а наодмаш (т. 2 а.с. 198-201).

Під час огляду місця події 24.06.2014 року, встановлено, що у квартирі АДРЕСА_3 , виявлено та вилучено слід руки, кухонний ніж та рушник із плямами бурого кольору, а також проведено змив речовини бурого кольору. При цьому, оглядом не встановлено багато чисельних слідів крові, що підтверджує показання обвинуваченого, згідно яких він не вважав, що наніс потерпілому удар ножем і спричинив йому тілесні ушкодження, а тому приліг на диван (т. 2 а.с. 11-16).
Згідно висновку судово-медичної експертизи № 340 від 22.07.2014 року, потерпілому ОСОБА_7 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді: рани лівої бічної поверхні шиї без ушкодження магістральних судин, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що потягнули короткочасний розлад здоров`я . Потерпілий, під час нанесення йому тілесних ушкоджень міг перебувати у найрізноманітнішому положенні до особи, що спричиняла удари, при цьому до травмуючого предмету він був обернений лівою бічною поверхнею шиї. Згідно наданих медичних документів направлення ранового каналу «ззаду наперед, дещо до верху вглиб» (т. 2 а.с.193-197).
У відповідності до висновку судово-медичної експертизи № 343 від 14.07.2014 року розташування тілесного ушкодження у вигляді колото-різаної рани лівої бічної поверхні шиї, яке мало місце у ОСОБА_7 , направлення ранового каналу, не виключають можливість його спричинення за обставин, на які вказує потерпілий під час слідчого експерименту від 12.07.2014 року (т. 2 а.с. 208-212).
Під час проведення судово-імунологічних експертиз встановлено, що на речах, які вилучено з місця події 24.06.2014 року, виявлено сліди крові, яка може походити від потерпілого ОСОБА_7 (т. 2 а.с.123-132, 137-145).
Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 365 від 15.07.2014 року ОСОБА_9 у момент скоєння правопорушення виявляв і в даний час виявляє психічні розлади і розлади поведінки внаслідок вживання алкоголю, проте вказані психічні розлади не досягають душевного захворювання і недоумкуватості. У відношенні інкрімінуємого йому діяння слід вважати осудним. Під час проведення експертизи ОСОБА_9 пояснив, що був тверезий, з вітчимом не бився, ножове поранення не наносив, лежав дивився телевізор (т.2 а.с. 72-73)
Проаналізувавши зазначені докази, доводи апеляції та обставини вчинення злочину, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно кваліфікував дії ОСОБА_9 за ст. 125 ч. 2 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

При цьому доводи апеляції прокурора про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, є безпідставними, виходячи з наступного.

Так, судова практика розмежовує окремі стадії у кримінальному законодавстві проводиться, як правило, за об`єктивними властивостями діяння, залежно від змісту і характеру вчинюваних діянь, з урахуванням тієї ролі, яку вони відігравали в реалізації умислу. Замахом закон визнає діяння, яке безпосередньо спрямоване на вчинення злочину. Замах це кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, і тому воно мислимо як акт, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Ціль досягнення суспільно небезпечного результату конструктивний елемент попередньої злочинної діяльності, в тому числі і замаху. Таким чином, наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, то вона не могла і вчиняти замах на їх досягнення.

Відповідно до частини першої статті 15 КК та положень п.п. 4, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2від 7 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом (коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання) дії (бездіяльності), безпосередньо спрямовані на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Вирішуючи питання про те, з прямим чи непрямим умислом діяв винуватий (спрямованість умислу винуватого), необхідно зважати на сукупність всіх обставин вчиненого діяння і враховувати не тільки поведінку винуватого до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, характер поранень, заподіяних потерпілим, а й спосіб вчинення злочину, засоби і знаряддя злочину.

Слід мати на увазі, що спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками (у матеріальних складах злочину). Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинених діянь.

Про наявність прямого умислу можуть свідчити, зокрема, конкретні діяння винуватого, які завідомо для нього повинні були потягти смерть потерпілого і не привели до смертельного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі.

У кримінальній справі, в якій заперечується правильність правозастосування, встановлено, що у потерпілого з обвинуваченим виник раптовий конфлікт з приводу докорів про вживання ОСОБА_9 алкоголю. Для скоєння злочину обвинувачений використав підручний засіб, який знаходився у нього в руках, так як відкривав ліки, а не спеціально заготовлений для вчинення злочину.

Всі дії обвинуваченого під час вчинення кримінального правопорушення свідчать про відсутність умислу, направленого на позбавлення життя потерпілого, що підтверджується подіями, що передували злочину. Так, ініціатором сварки був потерпілий ОСОБА_7 , який сам перебував у стані алкогольного сп`яніння середнього ступені тяжкості. ОСОБА_9 спеціально не готувався до злочину та не підшукував знаряддя його вчинення, будь-яких погроз, зокрема щодо вбивства потерпілого не висловлював.
Після нанесення удару ножем обвинувачений усвідомлював і бачив, що потерпілий залишився живий, але не продовжив злочинних дій, хоча об`єктивно мав таку можливість. При цьому ОСОБА_9 після нанесення удару ножем, поклав його на стіл та пішов до кімнати, ліг на диван, будь-яких дій протиправних не вчиняв.
Крім того колегія суддів не може не врахувати, що між ОСОБА_7 і ОСОБА_9 були нормальні стосунки. Потерпілий характеризує обвинуваченого, як нормальну людину, яка змінюється в гіршу сторону, лише під впливом алкоголя. Причиною конфліктів між ними було зловживання ОСОБА_9 алкоголем. Незважаючи на це, ОСОБА_7 вважає, що у ОСОБА_9 не було умислу на його умисне вбивство.
Навпаки, потерпілий ОСОБА_7 допитаний в судовому засіданні зазначив, що на його думку обвинувачений не мав наміру на його вбивство, під час нанесення удару був розвернутий правим боком та наніс удар наодмаш не цілячись.

Отже, зібраними у кримінальному провадженні доказами, прокурором не спростовано доводи обвинуваченого ОСОБА_9 , що він не мав умислу на умисне вбивство потерпілого. У справі не має доказів, що між обвинуваченим і потерпілим були неприязні стосунки, які б свідчили, про наявність у ОСОБА_9 умислу на умисне вбивство ОСОБА_7 .
Відповідно до п. 4 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України - якщо добровільна відмова особи від вбивства потерпілого мала місце вже після вчинення дій, які особа вважала за необхідне виконати для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, що не залежали від її волі, діяння належить кваліфікувати відповідно до ч. 2 ст. 15 КК закінчений замах на злочин, який особа бажала вчинити. При цьому треба мати на увазі, що замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом (коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання).

Отже, вирішуючи питання про зміст умислу ОСОБА_9 колегія суддів виходить з сукупності всіх обставин вчиненого злочину, враховуючи засоби і знаряддя кримінального правопорушення, причини припинення злочинних дій, стосунки потерпілого і обвинуваченого та їх поведінку, яка передувала злочину, також враховує, що згідно висновку судово-медичної експертизи від спричинених тілесних ушкоджень потерпілому будь-якої загрози для його життя та здоров`я не було, що в сукупності підтверджує показання обвинуваченого про відсутність у нього умислу на умисне протиправне заподіяння смерті потерпілому,колегія суддів визнає такими, що повністю узгоджуються з зібраними по справі доказами, а стороною обвинувачення в судовому засіданні не спростовано.

Згідно протоколу огляду місця події 24.06.2014 року, встановлено, що у квартирі були відсутні сліди крові, крім кухонного ножа та рушника із плямами бурого кольору, що не давало будь-яких підстав для обвинуваченого, вважати, що потерпілому заподіяні серйозні тілесні ушкодження.
Крім того, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляції прокурора та обставини кримінального провадження, викладені в обвинувальному акті про те, що кримінальне правопорушення не було доведено до кінця з причин, що не залежали від волі ОСОБА_9 , так як потерпілому ОСОБА_7 було вчасно надано медичну допомогу.

Так, у судовому засіданні першої та апеляційної інстанції достовірно встановлено,що у результаті умисних, злочинних дій ОСОБА_9 спричинив ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді рани лівої бічної поверхні шиї без ушкодження магістральних судин, які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я до 21 дня. При цьому в експертному висновку не зазначено, що несвоєчасне надання медичної допомоги могло призвести до смерті потерпілого. Навпаки, потерпілий після нанесення ушкоджень ходив тривалий час по квартирі, заходив у ванну кімнату та спальню, але обвинувачений будь-яких дій, направлених на спричинення смерті ОСОБА_7 не здійснював. Потерпілий лише згодом викликав працівників міліції, які в свою чергу лише після приїзду на місце події, викликали «Швидку допомогу», яка приїхала на місце події через 40 хв. після нанесення ушкодження, потім, через деякий час, дочекавшись дружину, потерпілий поїхав до лікарні.

Вказане свідчить, що будь-якої реальної загрози для життя потерпілого не було, своєчасне надання медичної допомоги (як це було інкриміновано органом досудового слідства) не вплинуло і не могло вплинути на висновок про умисел скоєння вбивства та на його доведення , оскільки за такий тривалий час, ОСОБА_9 , у разі наявності у нього умислу на вбивство ОСОБА_7 , мав можливість довести його до кінця, з урахуванням співвідношення його фізичної сили та потерпілого. За таких підстав відсутні ознаки кримінального правопорушення, які зазначає прокурор в апеляційній скарзі.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи прокурора про те, що обвинувачений не довів свій злочинний намір до кінця, оскільки зламався ніж, адже це не інкриміновано в обвинуваченні ОСОБА_9 органом досудового розслідування, а суд першої та апеляційної інстанції не може вийти за межі пред`явленого обвинувачення. Крім того, слід зазначити, що події відбувалися в кухні де знаходилися інші ножі, які у разі наявності умислу на вбивство, міг використати ОСОБА_9 , що підтвердили допитані в суді апеляційної інстанції, як потерпілий так і обвинувачений.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги зібрані у справі докази та доводи апеляції прокурора в їх сукупності, колегія суддів вважає, що висновки суду, згідно яких ОСОБА_9 вчинив умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я потерпілому ОСОБА_7 за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам справи і зібраним доказам, які суд першої інстанції дослідив повно, об`єктивно та всебічно з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
Водночас, зібрані у справі докази, аналіз яким дано вище, з правової точки зору не дають підстави кваліфікувати скоєне кримінальне правопорушення, як замах на умисне вбивство, оскільки за своїми ознаками та з врахуванням пред`явленого в обвинувальному акті обвинувачення, діяння ОСОБА_9 не утворює складу злочину, передбаченого, ч.2 ст.15, ч.1 ст. 115 КК України.
Тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно кваліфікував дії ОСОБА_9 за ст. 125 ч. 2 КК України, і у цьому немає жодного сумніву, оскільки такий висновок ґрунтується на належних, достовірних, допустимих і достатніх доказах, зібраних у справі та вірно оцінених судом, а також відповідає фактичним обставинам справи.
Призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції, у відповідності до ст. 65 КК України, у повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості, особу винуватого, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а тому, на думку колегії суддів, обґрунтовано зробив висновок про те, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, призначивши найсуворіше покарання, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, у виді арешту.

У зв`язку з наведеним, застосовуючи принцип індивідуалізації покарання та враховуючи особу обвинуваченого, наслідки вчиненого правопорушення, а також думку потерпілого, який є його вітчимом, примирився з обвинуваченим, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції призначене покарання, яке відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого.

За вказаних обставин, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляції прокурора, а тому вирок суду першої інстанції залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 07 листопада 2014 року стосовно ОСОБА_9 - залишити без змін.

В зв`язку з повним відбуттям, призначеного районним судом покарання, ОСОБА_9 звільнити з під варти негайно, в залі апеляційного суду.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, безпосередньо до суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з моменту її проголошення.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3