Справа № 128/2541/21
Провадження №11-кп/801/602/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого у режимі

відеоконференції ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця в залі суду апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 12.05.2026, якою задоволено клопотання прокурора та обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000156 від 09.04.2021 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області віл 12.05.2026 обвинуваченому ОСОБА_7 було продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, встановленим під час обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, наявні підстави для продовження дії такого запобіжного заходу.

При цьому суд врахував суспільний інтерес, який полягає у виконанні завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України, зокрема у захисті інтересів суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охороні прав, свобод та інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпеченні швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, а до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Також суд зазначив, що вказаний суспільний інтерес, незважаючи на презумпцію невинуватості обвинуваченого, превалює над принципом поваги до свободи особистості, на що звернув увагу Європейський суд з прав людини у п. 79 рішення у справі Харченко проти України. За таких обставин суд дійшов висновку про необхідність продовження щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 діб без визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, що відповідає вимогам ч. 4 ст. 183 КПК України, з огляду також на відсутність даних про наявність перешкод для застосування такого запобіжного заходу.

Так, не погодившись із даною ухвалою суду першої інстанції захисник ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 12.05.2026, та постановити нову, якою до обвинуваченого застосувати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із покладеними обов`язками, передбаченими ст. 194 КПК України.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 12.05.2026 обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою з мотивів того, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зникли. Повний текст ухвали стороною захисту отримано 15 травня 2026 року.

Водночас, на переконання захисника, вказане судове рішення є надуманим, постановленим із порушенням норм процесуального права, а також таким, що не відповідає вимогам законності, обґрунтованості та вмотивованості, визначеним ст. 370 КПК України.

Зазначає, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали було проігноровано та не застосовано положення п.п. 1, 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини, а також висновки рішень ЄСПЛ, на які сторона захисту посилалася у своїх запереченнях на клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. При цьому апелянт наголошує, що відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ.

Крім того, захисник звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який може застосовуватися лише у випадку, якщо прокурором буде доведено неможливість запобігання ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, чого, на думку сторони захисту, у даному кримінальному провадженні зроблено не було.

Посилаючись на практику ЄСПЛ, зокрема на рішення у справах «Харченко проти України» та «Комарова проти України», захисник зазначає, що тримання особи під вартою до вирішення питання про її винуватість не повинно бути загальним правилом, а при вирішенні питання щодо тримання під вартою або звільнення особи діє презумпція на користь звільнення.

Водночас апелянт вказує, що судом першої інстанції не враховано та не надано належної оцінки обставинам, які були відомі суду на момент постановлення ухвали, а саме тому, що підзахисний ОСОБА_7 має постійне місце проживання, раніше не судимий, має батьків пенсійного віку, фактично перебуває на їх утриманні, позитивно характеризується за місцем проживання, а також має на утриманні неповнолітню доньку, яка потребує батьківського піклування.

Окремо зазначає, що прокурором безпідставно вказувалося на можливість незаконного впливу обвинуваченого на свідків та експертів, оскільки, як стверджує сторона захисту, свідків вчинення кримінального правопорушення немає, свідки, які вже були допитані судом, не володіють інформацією щодо отримання тілесних ушкоджень потерпілою, а всі експертизи вже досліджені судом, у зв`язку з чим будь-який вплив на експертів є неможливим.

Також апелянт вважає безпідставним посилання суду на ризик переховування від суду, зазначаючи, що його підзахисний довіряє суду та очікує справедливого вироку, закордонного паспорта не має, а в умовах воєнного стану можливість виїзду за межі України є обмеженою. Крім того, захисник наголошує, що після виявлення тіла потерпілої ОСОБА_7 не намагався втекти, а протягом двох годин очікував приїзду працівників поліції.

Разом із цим зазначає, що суд першої інстанції фактично не дослідив належним чином обставини, наведені прокурором на підтвердження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а лише формально перелічив їх у тексті ухвали без наведення конкретних обставин, які б підтверджували їх існування.

Крім того, захисник вказує, що судом першої інстанції не було належним чином оцінено можливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, зокрема домашнього арешту, та не враховано особу обвинуваченого і ступінь зменшення відповідних ризиків.

При цьому захисник стверджує, що обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, є надуманим та безпідставним, не підтверджується належними і допустимими доказами та ґрунтується виключно на припущеннях органу досудового розслідування. У зв`язку з цим звертає увагу на те, що, на його думку, у матеріалах кримінального провадження наявні суперечності щодо часу та місця вчинення кримінального правопорушення, не встановлено знаряддя злочину та спосіб отримання потерпілою тілесних ушкоджень, а також відсутні докази, які б свідчили про спричинення тілесних ушкоджень саме його підзахисним.

Крім того, захисник зазначає, що з матеріалів кримінального провадження зникли результати обстеження підзахисного на стан сп`яніння, які, за його твердженням, підтверджували тверезий стан ОСОБА_7 , а також результати зовнішнього обстеження його тіла у бюро СМЕ, відповідно до яких тілесних ушкоджень, характерних для нанесення ударів потерпілій, у нього виявлено не було.

Посилаючись на рішення ЄСПЛ у справі «Летельє проти Франції», апелянт наголошує, що ризик втечі не може бути встановлений виключно на підставі суворості можливого покарання, а ризик перешкоджання кримінальному провадженню має бути підтверджений належними доказами, чого стороною обвинувачення зроблено не було.

Узагальнюючи наведене, захисник вважає, що з урахуванням даних про особу обвинуваченого, відсутності належно доведених ризиків та неможливості їх підтвердження належними доказами, доцільним є застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, а саме цілодобового домашнього арешту із покладенням передбачених законом процесуальних обов`язків.

У судове засідання не з`явився прокурор Вінницької окружної прокуратури, який був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, що підтверджується матеріалами кримінального провадження.

Разом із тим колегія суддів враховує, що відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник чи законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Матеріали апеляційного провадження не містять відомостей про надходження від прокурора клопотання про здійснення апеляційного розгляду за його участю, а тому його неявка не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду та не є підставою для відкладення судового засідання.

З огляду на викладене, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 422-1 КПК України, колегія суддів дійшла висновку про можливість проведення апеляційного розгляду за відсутності прокурора.

Колегія суддів, вислухавши думки захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовільнити, дослідивши матеріали судового провадження, мотиви апеляційної скарги, прийшла до наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам ухвала Вінницького районного суду Вінницької області від 12.05.2026 не відповідає.

Оскільки кожна кримінальна справа має унікальні фактичні обставини, суд не має права діяти за шаблоном чи формально, а зобов`язаний ухвалювати рішення, які є персоніфікованими, із врахуванням індивідуальних особливостей справи, конкретного обвинуваченого та специфіки доводів сторін у межах відповідного провадження.

Колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги захисника в частині надання оцінки доказам винуватості обвинуваченого, допустимості та належності доказів, а також обґрунтованості висунутого обвинувачення, на даній стадії кримінального провадження не можуть бути предметом перевірки суду апеляційної інстанції, оскільки відповідно до вимог кримінального процесуального закону такі питання підлягають вирішенню судом під час ухвалення кінцевого судового рішення за результатами судового розгляду кримінального провадження по суті.

При цьому, вирішуючи питання щодо продовження строку дії запобіжного заходу, суд на даній стадії кримінального провадження позбавлений можливості надавати оцінку доказам з точки зору доведеності чи недоведеності винуватості особи, правильності кваліфікації її дій, а також переваги одних доказів над іншими, оскільки такі питання підлягають вирішенню виключно під час ухвалення кінцевого судового рішення за результатами судового розгляду кримінального провадження по суті.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків, експертів, спеціалістів, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення.

Згідно з ч. 1 ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування чи продовження запобіжного заходу суд зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі вагомість наявних доказів, тяжкість покарання, що загрожує особі, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність його соціальних зв`язків, наявність постійного місця проживання, сімейний та майновий стан, репутацію особи та інші обставини, що характеризують особу.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується лише у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Також положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний до спливу продовженого строку розглянути питання доцільності подальшого тримання обвинуваченого під вартою.

Разом із тим, вирішуючи питання щодо подальшого застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів враховує не лише характер висунутого обвинувачення та наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а й тривалість перебування обвинуваченого під вартою, принцип розумності строків кримінального провадження, необхідність дотримання справедливого балансу між суспільним інтересом та правом особи на свободу і особисту недоторканність, а також стадію судового розгляду кримінального провадження.

Колегія суддів бере до уваги, що ОСОБА_7 тривалий час перебуває під вартою - 5 років, а судовий розгляд кримінального провадження на даний час не завершено. При цьому ризики, на які посилається сторона обвинувачення, хоча і продовжують існувати, однак із плином часу підлягають більш суворій оцінці та не можуть обґрунтовуватися виключно тяжкістю інкримінованого кримінального правопорушення.

Крім того, апеляційний суд враховує дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він раніше не судимий, має постійне місце проживання, позитивно характеризується, має міцні соціальні та сімейні зв`язки, а також те, що частина доказів у кримінальному провадженні вже досліджена судом, свідки допитані в судовом засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Згідно з ч. 2 ст. 181 КПК України домашній арешт може бути застосовано до особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

При цьому відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї обов`язків, а також використовувати електронні засоби контролю.

Також колегія суддів враховує положення ст. 194 КПК України, відповідно до яких під час застосування запобіжного заходу суд має право покласти на обвинуваченого обов`язки, необхідні для забезпечення виконання ним процесуальних обов`язків та запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

При цьому колегія суддів враховує правові позиції Європейського суду з прав людини щодо застосування запобіжних заходів, пов`язаних із триманням особи під вартою.

Так, у рішенні ЄСПЛ у справі «Бузаджи проти Республіки Молдова» (Buzadji v. the Republic of Moldova), а також у справі «Маккей проти Сполученого Королівства» (McKay v. The United Kingdom), Суд зазначив, що друга частина пункту 3 статті 5 Конвенції не надає національним судам вибору між забезпеченням розгляду справи упродовж розумного строку або тимчасовим звільненням особи до вирішення питання про її винуватість. До ухвалення обвинувального вироку особа повинна вважатися невинуватою, а метою зазначеного положення є забезпечення звільнення особи, якщо подальше тримання її під вартою перестає бути обґрунтованим.

Європейський суд з прав людини також наголосив, що питання розумності строку тримання особи під вартою не може оцінюватися абстрактно, а має вирішуватися з урахуванням конкретних обставин кожної справи. Водночас безперервне тримання особи під вартою може бути виправданим лише за наявності реальної необхідності захисту суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Крім того, ЄСПЛ зазначив, що саме на національні суди покладається обов`язок перевіряти, чи не перевищує тривалість попереднього ув`язнення розумного строку, а також наводити у своїх рішеннях належні та достатні підстави, які виправдовують подальше обмеження права особи на свободу.

З огляду на наведене, колегія суддів доходить висновку, що на даному етапі кримінального провадження подальше тримання ОСОБА_7 під вартою не є необхідним та пропорційним втручанням у його право на свободу та особисту недоторканність.

За таких обставин колегія суддів вважає, що застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту із покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, буде достатнім для забезпечення його належної процесуальної поведінки, виконання покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Саме такий запобіжний захід, на переконання колегії суддів, відповідатиме принципам співмірності, необхідності та розумного балансу між суспільним інтересом і правом обвинуваченого на свободу та особисту недоторканність.

У зв`язку з цим апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , слід задовільнити, а ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 12.05.2026 скасувати.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422-1 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , задовільнити.

Ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 12.05.2026, якою задоволено клопотання прокурора та обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000156 від 09.04.2021 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України скасувати.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , терміном 60 днів, тобто до 10.07.2026 включно.

Відповідно до ст. 194 КПК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні обов`язки, а саме:

-прибувати до за кожною вимогою до суду;

-не залишати житло за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , цілодобово, за виключенням необхідності отримання медичної допомоги та необхідності забезпечення особистої безпеки у період дії воєнного стану, шляхом перебування у захисних спорудах, бомбосховищах на випадок оголошення повітряної тривоги;

-повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

-утримуватися від спілкування із свідками у даному кримінальному провадженні;

-здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

-носити електронний засіб контролю.

Строк дії процесуальних обов`язків визначити до 10.07.2026 року включно.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_7 наслідки невиконання покладених на нього обов`язків, а саме: у разі, якщо він, будучи належним чином повідомленим не з`явиться без поважних причин за викликом до суду, не повідомить про причину своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, запобіжний захід відносно нього може бути змінено на більш суворий.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_7 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України працівники органу національної поліції з метою контролю за його поведінкою мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього обов`язків.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4