Справа № 738/2658/25 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/326/26
Категорія - про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

10 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

сторін кримінального провадження:

засудженого ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові, одночасно у режимі відеоконференції з ДУ «Менська виправна колонія (№91)», судове провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 19 січня 2026 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі на підставі ч.2 ст. 74 КК України ( особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання).

Прийняте рішення суд мотивував тим, що рішення Конституційного суду України №4-р/2018 від 26.04.2018, на яке посилається засуджений ОСОБА_6 , було ухвалене до його засудження вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 червня 2022 року. При цьому будь-які нормативні документи, які б скасовували караність діяння передбаченого ч.2 ст. 110 КК України, не приймалися, а відтак, відсутні підстави для застосування до ОСОБА_6 положень ч.2 ст. 74 КК України.

Засуджений ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати, постановити нову, якою задовольнити клопотання та звільнити його від покарання у виді позбавлення волі строком 5 років, призначеного вироком Хмельницького міськрайонного суду Чернігівської області від 20.06.2022 року, на підставі ч.2 ст. 74 КК України, у зв`язку із визнанням неконституційним закону України «Про всеукраїнський референдум» від 06.11.2012 №5475-VI рішенням Конституційного суду України від 26.04.2018 №4-р/2018.

Не погодившись з вказаною ухвалою, апелянт вказує, що оскільки ст. 110 КК України, за якою його було засуджено, є бланкетною нормою, тому питання про зміну території України вирішується виключно всеукраїнським референдумом, положення закону про який було визнано рішенням Конституційного суду України від 26.04.2018 року неконституційним. За таких обставин, впевнений ОСОБА_6 , висновки суду першої інстанції є помилковими, оскільки усунення караності діяння можливе і шляхом внесення змін до інших нормативно-правових актів.

Зважаючи на те, що обставини мали місце у травні-червні 2014 року і суди всіх інстанцій не розглядали питання про звільнення особи від покарання, а тому, на думку, ОСОБА_6 , він має право на подання клопотання про звільнення від відповідальності у будь-який час. Переконаний, що в даному випадку має значення не час ухвалення вироку, а час вчинення злочину, за який його було засуджено, а тому висновки суду суперечать чинному законодавству, у зв`язку з чим ухвала суду підлягає скасуванню.

Заслухавши доповідача, засудженого, який підтримав вимоги своєї апеляційної скарги та просив їх задовольнити, вказуючи про необґрунтованість та незаконність судового рішення, прокурора, який просив відмовити у задоволенні скарги засудженого, вказуючи про безпідставність вимог останнього, перевіривши матеріали судового провадження та доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

26 квітня 2018 року Конституційний Суд України визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), Закон України «Про всеукраїнський референдум» від 6 листопада 2012 року № 5475VІ зі змінами та вказав, що Закон України «Про всеукраїнський референдум» втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

У той час як вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 червня 2022 року ОСОБА_6 був засуджений за ч.2 ст. 110 КК України, за умисні дії, вчинені з метою зміни меж території та державного кордону України, на порушення порядку, встановленого статтями 1, 2, 5, 17, 72, 73 Конституції України, а також в умисному розповсюдженні друкованих матеріалів із публічними прямими закликами до вчинення умисних дій, направлених на зміну, вчинені повторно за попередньою змовою, групою осіб. меж території та державного кордону України, на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що немає ніякого відношення до Закону України «Про всеукраїнський референдум» від 6 листопада 2012 року № 5475VІ зі змінами.

Вирок місцевого суду був перевірений в апеляційному та касаційному порядку та залишений без змін, в частині правової кваліфікації дій засудженого ОСОБА_6 та міри покарання, про що самим ОСОБА_6 надані копії ухвали Хмельницького апеляційного суду від 24 червня 2024 року та постанови Верховного Суду від 16 жовтня 2024 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, яка має найвищу юридичну силу і норми якої є нормами прямої дії, Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність, або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі.

Зазначені положення національного кримінального законодавства щодо законів, які мають зворотну дію в часі, узгоджуються з міжнародно-правовими актами з цього питання.

Так, згідно зі статтею 7 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року особі не може призначатися покарання, суворіше від того, яке застосовувалося на час вчинення кримінального правопорушення.

Європейський суд з прав людини підтвердив, що зазначена стаття Конвенції допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На цьому принципі ґрунтується правило, що у разі наявності відмінностей між діючим на час вчинення злочину кримінальним законом та кримінальним законом, що набрав чинності перед ухваленням остаточного судового рішення, суди повинні застосовувати той закон, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

Разом з тим, згідно з п. 22 ч.1 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, діяння, які є злочинами, та відповідальність за них.

Частиною 3 статті 3 КК України встановлено, що кримінальна протиправність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом.

У Рішенні № 6-рп/2000 від 19 квітня 2000 року Конституційний Суд України зазначив, що, якщо виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення, то і зворотна діяв у часі у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи реалізується через кримінальні закони.

Тобто, одним із способів усунення караності діяння є внесення до диспозиції статті (частини статті) Особливої частини КК певних змін. Отже, усунення караності діяння є виключно прерогативою законодавця.

Відтак, колегія суддів підкреслює, що зміна закону можлива тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який визнав неконституційним положення закону про всеукраїнський референдум.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 424, 539 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 19 січня 2026 року про відмову йому у задоволенні клопотання про звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі на підставі ч.2 ст. 74 КК України, без змін

Ухвала набуває законної сили після її проголошення й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_10