ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року

м. Київ

справа № 601/3653/24

провадження № 51-297км26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції), ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисників засудженого - адвоката ОСОБА_6 на вирок Тернопільського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року та адвоката ОСОБА_7 на вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 15 вересня 2025 року та вирок Тернопільського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року, а також касаційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні на вирок Тернопільського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року щодо

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Бучача Тернопільської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Кременецького районного суду Тернопільської області від 15 вересня 2025 року ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК, та призначено йому покарання, із застосуванням ст. 69 КК, у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат, арешту майна та речових доказів у провадженні.

Згідно з вироком районного суду, ОСОБА_8 , діючи всупереч вимогам ст. 7 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори», усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, за невстановлених слідством обставин, часі та місці, з метою подальшого збуту, незаконно придбав наркотичні засоби - канабіс (марихуану) у невстановленій кількості, переніс його за місцем проживання ( АДРЕСА_2 ) та зберігав з метою подальшого збуту.

Так, близько 20:30 11 вересня 2024 року ОСОБА_8 , маючи умисел на збут наркотичних засобів з метою отримання в подальшому матеріальної вигоди, неподалік місця свого фактичного проживання зазначеного вище, незаконно збув ОСОБА_9 (анкетні дані змінено) за 600 грн подрібнену речовину зеленого кольору рослинного походження, яка є наркотичним засобом - канабісом (марихуаною), маса якого в перерахунку на суху речовину становить 0,985 г.

В подальшому, продовжуючи свої протиправні дії, 07 жовтня 2024 року близько 18:50, ОСОБА_8 , маючи умисел на збут наркотичних засобів з метою отримання матеріальної вигоди, неподалік місця свого фактичного проживання зазначеного вище, повторно, незаконно збув ОСОБА_9 (анкетні дані змінено) за 600 грн подрібнену речовину зеленого кольору рослинного походження, яка є наркотичним засобом - канабісом (марихуаною), маса якого в перерахунку на суху речовину становить 1,785 г.

Також, продовжуючи свої протиправні дії, 27 жовтня 2024 року близько 21:30 ОСОБА_8 , маючи умисел на збут наркотичних засобів з метою отримання матеріальної вигоди, неподалік місця свого фактичного проживання зазначеного вище, повторно, незаконно збув ОСОБА_10 (анкетні дані змінено) за 300 грн подрібнену речовину зеленого кольору рослинного походження, яка є наркотичним засобом- канабісом (марихуаною), маса якого в перерахунку на суху речовину становить 0,955 г .

Крім, цього, продовжуючи свою протиправну діяльність, ОСОБА_8 30 жовтня 2024 року близько 19:50, маючи повторний умисел на збут наркотичних засобів, з метою отримання матеріальної вигоди, неподалік місця свого фактичного проживання, повторно незаконно збув ОСОБА_10 (анкетні дані змінено) за 600 грн подрібнену речовину зеленого кольору рослинного походження, яка є наркотичним засобом- канабісом (марихуаною), приблизною масою якого в перерахунку на суху речовину становить 2,380 г.

Тернопільський апеляційний суд вироком від 23 грудня 2025 року скасував вирок місцевого суду (в частині призначеного покарання) та ухвалив новий, яким призначив ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 307 КК, із застосуванням ст. 69 цього Кодексу, у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 72 КК зарахував ОСОБА_8 у строк відбуття покарання період його затримання з 30 жовтня по 01 листопада 2024 року з розрахунку день за день, та перебування під цілодобовим домашнім арештом з 01 листопада по 18 грудня 2024 року з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі. У решті вирок суду першої інстанції залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

У поданих касаційних скаргах:

- захисник ОСОБА_6 , покликаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати вирок апеляційного суду та призначити новий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_8 у цьому суді.

Свою позицію обґрунтовує тим, що апеляційний суд, призначаючи його підзахисному покарання у виді реального позбавлення волі, тобто без застосування положень ст. 75 КК, належним чином не врахував, що ОСОБА_8 є особою молодого віку (26 років), який кримінальне правопорушення вчинив вперше, має вищу освіту, постійне місце проживання та роботи, за якими позитивно характеризується, на спеціальних обліках не перебуває, займається волонтерством, є майстром спорту України з санного спорту, добровільно перерахував на підтримку Збройних сил України 50 000 грн, здійснює постійний догляд за батьком, який є інвалідом ІІ групи, впродовж здійснення кримінального провадження дотримувався процесуальної поведінки, підтримує добросовісну посткримінальну поведінку, відсутність компроментуючих відомостей, що свідчить, на думку адвоката, про щире каяття засудженого за вчинене діяння.

Звертає увагу і на той факт, що апеляційний суд застосував до ОСОБА_8 положення ст. 69 КК при призначенні покарання, тобто нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 307 цього Кодексу, і вважає не зрозумілим, чому цей суд скасував вирок районного суду в частині застосування інституту звільнення від відбування покарання, адже практикою Верховного Суду підтверджується можливість застосування двох різних інститутів, які спрямовані на виправлення особи без ізоляції від суспільства.

Додає, що суд апеляційної інстанції також залишив поза увагою і те, що «канабіс», за збут якого засуджено ОСОБА_8 , станом на 16 серпня 2024 року віднесено до наркотичних засобів, обіг яких обмежено, а покликання у вироку апеляційного суду, що «канабіс» є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено, є некоректним.

Зауважує, що апеляційний суд, призначаючи покарання у виді реального позбавлення волі, не вірно врахував кількість епізодів збуту наркотичних засобів, хоч це є кваліфікуючою ознакою кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК - повторність, при цьому залишено поза увагою мінімальні обсяги «канабісу» (менше 3 г за раз) та збут без організованого характеру чи шкоди;

- захисниця ОСОБА_7 просить скасувати вироки судів першої та апеляційної інстанцій та призначити новий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_8 в суді першої інстанції.

Свою позицію обґрунтовує тим, що суд першої інстанції, засуджуючи ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК, за епізодами від 11 вересня, 07, 27 та 30 жовтня 2024 року, за відсутності інших доказів, крім заяви про вчинення злочину та протоколів негласних слідчих (розшукових) дій (далі - НСРД), не дав жодної оцінки наявним у справі доказам з точки зору допустимості в розрізі практики ЄСПЛ щодо провокації злочину. Акцентує саме на заяві від 11 вересня 2024 року від ОСОБА_9 , оскільки в матеріалах провадження відсутні дані, що заяву зареєстровано саме 11 вересня 2024 року, натомість наявна заява від 10 вересня 2024 року, з якої слідує, що ОСОБА_9 вказала, що придбала наркотичну речовину саме 10 вересня 2024 року. Звертає увагу на відсутності в матеріалах кримінального провадження документів, що підтверджують повідомлення ОСОБА_8 про проведення щодо нього НСРД, як того вимагає ст. 253 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). Також, уважає, що поза увагою суду залишилось і те, що орган досудового розслідування після першої оперативної закупки не припинив діяльність ОСОБА_8 , а навпаки, 27 та 30 жовтня 2024 року було проведено аналогічні оперативно-розшукові та слідчі за участі іншого заявника, що, на думку захисниці, також свідчить про провокацію вчинення злочину. Водночас, як наполягає касаторка, апеляційний суд залишив поза увагою допущені районним судом порушення в частині оцінки доказів, покладених в основу вироку, з точки зору допустимості на предмет наявності провокації, та не виправив їх, що призвело до ухвалення вироку апеляційним судом та призначення її підзахисному реального покарання.

Позиції учасників судового провадження

До початку касаційного провадження прокурор ОСОБА_11 , який подав касаційну скаргу на вирок Тернопільського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року щодо ОСОБА_8 , в порядку статей 403, 432 КПК, відмовився від поданої ним касаційної скарги, звернувшись до касаційного суду з відповідним клопотанням від 31 березня 2026 року. З огляду на це, Верховний Суд розглядає лише касаційні скарги сторони захисту.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 заперечила проти задоволення касаційних скарг сторони захисту, захисники - адвокати ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (кожен окремо) підтримали касаційні скарги сторони захисту.

Мотиви Суду

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Верховний Суд звертає увагу адвоката ОСОБА_7 , що вирок місцевого суду переглянутий в апеляційному порядку лише за апеляційною скаргою прокурора і був скасований виключно в частині призначеного покарання, стороною захисту зазначене судове рішення в апеляційному порядку не оскаржувалося.

Окрім цього, в судах першої та апеляційної інстанцій стороною захисту не ставилось питання про недопустимість доказів у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 , у тому числі і через провокацію злочину.

Натомість укасаційній скарзі адвокат ОСОБА_7 вказує про недопустимість доказів, покладених в основу судових рішень через провокацію вчинення злочину.

Між тим, відповідно до висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 523/6472/14-к, поставлені у касаційних скаргах питання, що належать до предмету перевірки касаційного суду згідно з частиною першою статті 438 КПК і спрямовані на покращення правового становища особи, яка піддається кримінальному переслідуванню, мають вирішуватися судом касаційної інстанції по суті незалежно від того, чи ставили їх сторони перед судами попередніх інстанцій.

Вирішуючи питання про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 307 КК, районний суд покликався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. У мотивувальній частині вироку суд виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, з достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час та спосіб вчинення злочину.

Так, суд дослідив показання ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_10 (анкетні дані якого змінено) та ОСОБА_9 (анкетні дані якої змінено); письмові докази: - заяву ОСОБА_9 від 10 вересня 2024 року про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_8 , який намагається та хоче збути їй наркотичні засоби за грошові кошти в сумі 600 грн; - протокол добровільної видачі та огляду від 11 вересня 2024 року (згідно з якою ОСОБА_9 добровільно видала поліетиленовий пакет з подрібненою речовиною (сухою) рослинного походження зеленого кольору схожою на канабіс, в подальшому вказана речовина помістилась в сейф-пакет СRI 1142616); - висновок експерта №СЕ-19/120-24/10699-НЗПРАП від 24 вересня 2024 року; - протокол добровільної видачі та огляду від 07 жовтня 2024 року (згідно з яким ОСОБА_9 добровільно видала зіп-пакет з речовиною рослинного походження зеленого кольору із характерним запахом, схожою на канабіс. Дану речовину вона придбала за 600 грн. В подальшому вказана речовина помістилась в сейф-пакет WAR1216024); - висновок експерта №СЕ-19/120-24/12028-НЗПРАП від 24 жовтня 2024 року; - заяву ОСОБА_10 від 27 жовтня 2024 року про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_8 , який намагається та хоче збути йому наркотичні засоби за грошові кошти в сумі 300 грн; - протокол добровільної видачі та огляду від 27 жовтня 2024 року (згідно з яким ОСОБА_10 добровільно надав згорток фольги, в якому після розпакування виявлено суху, зелену, подрібнену речовину, схожою на канабіс. В подальшому вказана речовина помістилась в сейф-пакет WAR1216051); - висновок експерта №СЕ-19/120-24/12413-НЗПРАП від 14 листопада 2024 року; - протокол добровільної видачі та огляду від 30 жовтня 2024 року (згідно з яким ОСОБА_10 добровільно надав згорток фольги з речовиною рослинного походження зеленого кольору та прозорий зіп-пакет з речовиною рослинного походження зеленого кольору. Зовні рослина схожа на канабіс. В подальшому вищевказане помістилось в сейф-пакет WAR1216027); - висновок експерта №СЕ-19/120-24/12519-НЗПРАП від 31 жовтня 2024 року; - протокол огляду покупця та вручення йому грошових коштів перед початком проведення оперативної закупки від 07 жовтня 2024 року (відповідно до якого проведено огляд громадянки ОСОБА_9 , яка повинна провести оперативну закупку наркотичних речовин у гр. ОСОБА_8 та під час проведення огляду ОСОБА_9 вручено грошові кошти в сумі 600 гривень, а саме 3 купюри номіналом по 200 грн - ВЄ1955222, ДВ1197916, ДД9087425); - протокол контролю за вчиненням злочину від 07 жовтня 2024 року за участі громадянки ОСОБА_9 (анкетні дані змінено); - протокол про результати проведення НСРД аудіо-відео контроль особи від 28 жовтня 2024 року з додатком. Згідно з оглянутих в судовому засіданні відеозаписів, які є додатками до протоколу за результатами проведення НСРД аудіо-відео контролю особи встановлено обставини, які відображені в самому протоколі від 28 жовтня 2024 року; - протокол про результати проведення НСРД аудіо-відео контроль особи від 11 листопада 2024 року з додатком. Згідно з оглянутих в судовому засіданні відеозаписів, які є додатками до протоколу за результатами проведення НСРД аудіо-відео контролю особи встановлено обставини, які відображені в самому протоколі від 11 листопада 2024 року; - протокол контролю за вчиненням злочину від 30 жовтня 2024 року за участі громадянина ОСОБА_12 (анкетні дані змінено); - протокол огляду покупця та вручення йому грошових коштів перед початком проведення оперативної закупки від 30 жовтня 2024 року; - протокол огляду грошових коштів від 30 жовтня 2024 року;- ухвалу слідчого судді Тернопільського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року №01/3247т (згідно з якою надано дозвіл на проведення НСРД відносно ОСОБА_8 на строк 30 діб з дня винесення ухвали, а саме: аудіо-, відео контролю особи); - ухвалу слідчого судді Тернопільського апеляційного суду від 28 жовтня 2024 року №01/3659т (згідно з якою надано дозвіл на проведення НСРД відносно ОСОБА_8 , на строк 30 діб з дня винесення ухвали, а саме: аудіо-, відео контролю особи); - протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 30 жовтня 2024 року (відповідно до якого 30 жовтня 2024 року ОСОБА_8 було затримано та в нього було виявлено 2 купюри номіналом по 200 грн (УП5057661, ДА1185153) та 2 купюри по 100 грн (ЯБ1731888, АЕ7483770) та мобільний телефон марки «Айфон 15 про макс» із сім картою оператора «Лайфсел» № НОМЕР_1 , які були поміщенні в сейф пакети та вилучені).

Наведена сукупність доказів, на переконання місцевого суду, свідчить про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. Такої ж думки і суд касаційної інстанції.

Разом з тим, у касаційній скарзі адвокат ОСОБА_7 ставить під сумнів заяву ОСОБА_9 про вчинення злочину від 10 вересня 2024 року, однак колегія суддів відхиляє цей довід, з огляду на показання її підзахисного ОСОБА_8 , які він надав під час допиту, зокрема, що сам обвинувачений свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК, визнав повністю, та зазначив, що до нього звернулась людина, яка хотіла канабіс і він 11 вересня 2024 року взяв марихуану в свого друга. Після цього ОСОБА_8 її переніс і в м. Кременці по вул. Словацького продав дівчині за 600 грн. Канабісу було близько 1 г. Також 07 жовтня 2024 року в м. Кременці по вул. Словацького близько 18:00 він переніс і віддав дівчині біля 2-х г канабісу та отримав за це 600 грн. Також підтвердив, що 27 жовтня 2024 року в м. Кременці по вул. Словацького близько 21:30 він продав марихуану (близько 1 г) хлопцеві за 300 грн; та 30 жовтня 2024 року близько 19:00 в м. Кременці по вул. Словацького він продав хлопцеві канабіс вагою близько 2 г та отримав 600 грн. Вказав, що обставини, які зазначені в обвинувальному акті відповідають дійсності. Щиро розкаявся у вчиненому. Просив суворо не карати, обіцяв такими справами більше ніколи не займатись.

Також, на противагу позиції сторони захисту щодо дати заяви про вчинення злочину від 11 вересня 2024 року, колегія суддів звертає увагу касаторки, що сама ж ОСОБА_9 (анкетні дані змінено), будучи попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання свідка та під присягою свідка в судовому засіданні повідомила, що ввечері 11 вересня 2024 року вона здійснила покупку канабісу в ОСОБА_8 за 600 грн по вул. Словацького в м. Кременці, речовину вона купила за власним бажанням. Після цього вона звернулась в поліцію. Крім того, 07 жовтня 2024 року під контролем працівників поліції та за кошти поліції вона теж по вул. Словацького в м. Кременець купила в ОСОБА_8 канабіс в зіп-пакеті за 600 грн, те, що це канабіс вона зрозуміла по запаху.

Таким чином, колегія суддів підсумовує, що саме 11 вересня 2024 року ОСОБА_9 (анкетні дані змінено) придбала в ОСОБА_8 канабіс за 600 грн після чого подала заяву про вчинення злочину до поліції, що підтверджується їхніми ж показаннями, а те, що в матеріалах провадження наявна заява про вчинення злочину від 10 вересня 2024 року, то Суд розцінює це як технічну описку та вважає, що воно не є тим істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне скасування судових рішень, як про те зазначає захисниця.

Водночас колегія суддів зауважує, що в судах попередніх інстанцій ні засуджений ОСОБА_8 , ні його захисник ОСОБА_6 не ставили під сумнів докази, покладені в основу обвинувального вироку і в суді апеляційної інстанції вирок районного суду не оскаржували, що підтверджує їхню позицію щодо згоди з датою (11 вересня 2024 року) вчинення злочину.

Доводи захисниці про наявність ознак провокування злочину з боку працівників правоохоронного органу колегія суддів суду касаційної інстанції перевіряє відповідно до приписів ст. 433 КПК, спираючись на ті фактичні обставини кримінального провадження, які встановлені й визнані доведеними судами першої та апеляційної інстанцій (судами факту).

Практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначено аспекти (критерії) відмежування провокації злочину від допустимої поведінки правоохоронних органів (справа «Баннікова проти Російської Федерації» (заява № 18757/06, рішення від 04 листопада 2010 року); справа «Матановіч проти Хорватії» (заява № 2742/12, рішення від 04 квітня 2017 року); «Раманаускас проти Литви» (заява № 55146/14, рішення від 20 лютого 2018 року), за якими провокація має місце тоді, коли працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, не обмежуються пасивним розслідуванням, а з метою отримання доказів і порушення кримінальної справи впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений.

Для встановлення факту провокації злочину ЄСПЛ вважає визначальним з`ясування питань: чи були дії правоохоронних органів активними, чи мало місце з їх боку спонукання особи до вчинення злочину, наприклад прояв ініціативи в контактах з особою, повторні пропозиції, незважаючи на початкову відмову особи, наполегливі нагадування, підвищення ціни вище середньої; чи було би скоєно злочин без втручання правоохоронних органів; вагомість причин проведення оперативної закупівлі, чи були у правоохоронних органів об`єктивні дані про те, що особу було втягнуто у злочинну діяльність і ймовірність вчинення нею злочину була суттєвою.

Повертаючись до матеріалів цього кримінального провадження, слід зазначити, що підставою для внесення відомостей в ЄРДР щодо ОСОБА_8 була заява ОСОБА_9 , а згодом і ОСОБА_12 , і тільки потім проведено НСРД, тобто в діяльності правоохоронного органу відсутні ознаки, притаманні провокуванню до вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином, колегія суддів констатує, що доводи касаційної скарги захисниці і матеріали провадження не дають підстав Суду стверджувати про наявність провокації вчинення кримінального правопорушення з боку правоохоронних органів.

Підсумовуючи, суд касаційної інстанції зазначає, що порушень процесуального порядку збирання доказів, наведених у вироку, за матеріалами провадження не встановлено та судом правильно вирішено питання про їхню належність і допустимість, з дотриманням вимог статей 85-87, 89, 94, 95 КПК.

Разом з тим Верховний Суд звертає увагу адвоката ОСОБА_7 , що неповідомлення ОСОБА_8 у порядку ч. 2 ст. 253 КПК про тимчасове обмеження його конституційних прав, на чому наголошує захисниця, з урахуванням конкретних обставин цього кримінального провадження, не може бути підставою для визнання недопустимими здобутих під час НСРД доказів, адже факт проведення стосовно нього аудіоконтролю став йому відомим під час ознайомлення з відповідними матеріалами досудового розслідування в порядку ст. 290 КПК, що з огляду на наявність достатнього часу та можливостей для підготовки лінії захисту не дає підстав для твердження про порушення права обвинуваченого на захист. Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2023 року (справа № 601/1623/20).

Доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_6 про безпідставне зазначення у вироку апеляційного суду, що «канабіс» є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено, колегія суддів уважає неспроможними, адже з матеріалів цього кримінального провадження вбачається, що вироком суду першої інстанції, який вироком апеляційного суду залишено без змін в частині кваліфікації, доведеності винуватості і допустимості доказів, ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 307 КК, тобто за незаконне придбання, зберігання з метою збуту, а також незаконний збут наркотичних засобів, вчиненого повторно, а тому колегія суддів відхиляє доводи адвоката ОСОБА_6 , що апеляційний суд у вироку зазначив, що ОСОБА_8 засуджено за незаконне придбання, зберігання з метою збуту, а також незаконний збут особливо небезпечних наркотичних засобів, обіг яких заборонено, вчиненого повторно.

Що стосується доводів касаційних скарг захисників про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (незастосування ст. 75 КК), невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість судом апеляційної інстанції, Верховний Суд дійшов до наступного.

Відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин кримінального провадження, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, і за змістом якої суд може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру суд, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини провадження, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Відповідно до ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема на відомостях про кожний вчинений особою злочин, посткримінальну поведінку та її характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки тощо. Важливе значення для застосування звільнення від відбування покарання мають дані, які характеризують особу винного, а саме: його поведінка до, в момент та після вчинення кримінального правопорушення, його соціально-демографічні властивості та соціально-психологічна характеристика. Також необхідно враховувати ознаки, які характеризують особистісні прояви в основних сферах життєдіяльності, та зважати на спрямованість і мотиви протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності. Лише проаналізувавши всі зазначені обставини, суд може дійти висновку про наявність або відсутність підстав для звільнення особи від відбування покарання.

Так, санкцією ч. 2 ст. 307 КК передбачено покарання за незаконне придбання, зберігання з метою збуту, а також незаконний збут наркотичних засобів, вчиненого повторно у виді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років з конфіскацією майна.

Як слідує із вироку районного суду ОСОБА_8 призначено за ч. 2 ст. 307 КК покарання, із застосуванням ст. 69 КК, у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.

Апеляційний суд перевірив вирок місцевого суду за відповідними доводами прокурора на предмет недотримання положень статей 50, 65 КК, який вимагав скасування вироку через м`якість призначеного покарання та призначення покарання в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 307 КК без застосування положень статей 69, 75 цього Кодексу.

Цей суд, скасовуючи вирок районного суду в частині призначеного ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 75 КК та ухвалюючи в цій частині свій вирок, обґрунтував свою позицію тим, що суд першої інстанції у своєму рішенні врахував одні і ті ж обставини та одночасно застосував щодо ОСОБА_8 положення ст. 69 КК і призначив йому покарання нижче від найнижчої межі ч. 2 ст. 307 КК, та положення ст. 75 цього Кодексу, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням без достатніх для цього підстав.

Так, метою покарання є не тільки виправлення винного, а й запобігання вчиненню злочинів як винним, так і іншими особами - це так зване загальне запобігання злочинів. Застосовуючи покарання до засудженого, суд таким чином констатує, що відповідні діяння є суспільне небезпечними і всі особи зобов`язані уникати їх вчинення. Сама можливість караності таких діянь виступає засобом стримування осіб, схильних до кримінально-протиправної поведінки.

Водночас апеляційний суд, призначаючи ОСОБА_8 покарання, відповідно до вимог статей 50, 65 КК, врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, які належать до категорії тяжких, підвищену суспільну небезпеку, кількість епізодів збуту наркотичних засобів, відсутність обтяжуючих обставин, а також дані про особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, є особою молодого віку, на обліку в лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває; обставини, які пом`якшують покарання, визнання вину, щире каяття у скоєному; позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні та здійснює догляд за батьком, який є інвалідом 2 групи, на даний час займається волонтерством та добровільно перерахував кошти в сумі 50 000 грн на спеціальний рахунок для збору коштів на підтримку Збройних Сил України під час оголошеного в державі воєнного стану.

Також апеляційний суд врахував ставлення ОСОБА_8 до скоєного, зокрема, осуд своєї протиправної поведінки, бажання виправити ситуацію, що склалася та нести кримінальну відповідальність за вчинене.

Окрім цього колегія суддів зазначила, що сплата коштів у воєнний стан на підтримку Збройних Сил України не є такою, яка виправдовує обвинуваченого у вчиненні злочину, але свідчить про його бажання виправити наслідки вчиненого.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що наявні пом`якшуючі обставини, які в своїй сукупності істотно знижують ступінь тяжкості скоєних ОСОБА_8 злочинів дають підстави застосувати положення ст. 69 КК при призначенні останньому покарання у виді позбавлення волі за ч. 2 ст. 307 КК без призначення додаткового покарання.

З огляду на зазначене, апеляційний суд дійшов переконливого висновку, що за конкретних обставин скоєного, звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК, не сприятиме його виправленню та попередженню вчинення нових злочинів як ним самим, так і іншими особами. Тому доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_6 щодо незастосування судом апеляційної інстанції ст. 75 КК є безпідставними.

Водночас, з урахуванням обставин цього кримінального провадження, ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставин, які пом`якшують покарання та відсутності обставин, які його обтяжують, даних про особу засудженого ОСОБА_8 , колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про пом`якшення призначеного покарання за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням положень ст. 69 цього Кодексу до 2 (двох) років позбавлення волі, яке буде справедливим, сприятиме виправленню винного, попередженню вчинення нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Урахувавши наведене, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги сторони захисту належать до часткового задоволення, а вирок апеляційного суду - зміні.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційні скарги захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Тернопільського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року щодо ОСОБА_8 змінити.

Пом`якшити ОСОБА_8 призначене покарання за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК до 2 (двох) років позбавлення волі.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3