Справа № 462/1291/26
провадження 1-кс/462/293/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року м. Львів

Залізничний районний суд міста Львова в складі слідчої судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання прокурора Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області ОСОБА_3 про накладення арешту у кримінальному провадженні № 0000017 від 27.01.2026 року, за ознаками вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України,

встановив:

прокурор Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області ОСОБА_3 звернулась до суду з клопотанням про накладення арешту у кримінальному провадженні № 0000017 від 27.01.2026 року за ознаками вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України,а саме накласти арешт грошові кошти, які знаходяться на банківській картці АТ «А-Банк» № НОМЕР_1 , котрі були здобуті злочинним шляхом та належать ОСОБА_4 з метою збереження речових доказів, а саме запобігання можливості їх відчуження.

В обґрунтування клопотання покликається на те, що 26.01.2026 року до ВП № 1 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області надійшла заява від ОСОБА_5 , про те, що 26.01.2026 о 12:22 год. невідома особа, шляхом обману та зловживання довірою, отримавши несанкціонований доступ до телеграм акаунту її подруги, під приводом позики коштів заволоділа її грошовими коштами в сумі 6 000 грн, які вона самостійно перерахувала одним платежем із своєї банківської карти на банківську карту АТ «А-Банк» № НОМЕР_1 .

Відомості за вказаним фактом 27.01.2026 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000017 за ч. 1 ст. 190 КК України.

У ході допиту потерпілої ОСОБА_5 остання повідомила,що 26 січня 2026 року, приблизно о 12:10 вона, перебуваючи вдома, побачила що їй написала у месенджер «Телеграм» подруга гр. ОСОБА_6 , із номером телефону НОМЕР_2 , та попросила скинути грошові кошти у сумі 6 000 грн на банківську картку № НОМЕР_1 банку «А -Банк», що вона і зробила. Через приблизно 2 години подзвонила подруга, та повідомила, що її аккаунт у месенджер «Телеграм» взламали невідомі особи, та почали розсилати невідомі банківські реквізити всім знайомим, та повідомила що ніяких грошових коштів вона не просила, а що це були шахраї. Після цього вона звернулась на гарячу банку «А-Банк» та повідомила їм, що переказала грошові кошти на банківський рахунок яким користуються шахраї, після цього вирішила звернутись у найближчий відділ поліції із метою фіксації даного факту.

Вказує, що 13 лютого 2026 року працівникам УПК ГУНП у Львівській області скеровано доручення щодо встановлення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, встановлення місця зняття грошових коштів, та власника банківської картки АТ «А-Банк» № НОМЕР_1 з можливістю збереження (блокування) грошових коштів.

13 лютого 2026 року надійшла відповідь на доручення в якому зазначено, що банківська карта на яку потерпілою було перераховано грошові кошти належить ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_3 ). На момент зарахування на вищевказану банківську карту, а саме 26.01.2026 о 12:25 год. відмічено геолокацію входу в онлайн-банкінг за адресою: вул. Мрії, 6-А, Кременчук, Полтавська область.

На підставі викладеного, зазначає, що необхідно внести заборону відчуження, розпорядження та/або користування майном, грошових коштів які знаходяться на банківській картці АТ «А-Банк» № НОМЕР_1 , котрі були здобуті злочинним шляхом та належать ОСОБА_4 . Водночас, невжиття заходів у кримінальному провадженні у вигляді арешту може призвести до настання наслідків, які можуть перешкодити встановленню об`єктивної істини у даному кримінальному провадженні, притягнення винних осіб до відповідальності.

Прокурор в судове засідання не з`явилась, однак у клопотанні просила проводити розгляд клопотання за її та дізнавача відсутності, клопотання підтримують в повному обсязі та просять таке задовольнити.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 172 КПК України суд постановив клопотання про арешт майна розглядати без участі особи (осіб), у якої ці речі перебували у користуванні (володінні), так це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Згідно з ч. 4 ст. 107 КПК України фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів кримінального провадження, не здійснювалось, у зв`язку з неприбуттям у судове засідання осіб, які беруть участь у судовому провадженні.

Дослідивши матеріали клопотання слідча суддя дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України передбачені такі види заходів забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Слідча суддя при розгляді клопотання виходить зі змісту ч. 3-5 ст. 132 КПК України, якою врегульовано, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням. Для оцінки потреб досудового розслідування слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні. Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження (абз.2 ч. 1 ст. 170 КПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається 1) з метою забезпечення збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження встановлено, що 27.01.2026 року було проведено реєстрацію провадження № 0000017 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Із рапорту старшого оперуповноваженого 2-го відділу (протидії різновидам онлайн шахрайств) управління протидії кіберзлочинам у Львівській області Департаменту кіберполіції (міжрегіональний територіальний орган) Національної поліції України ОСОБА_7 від 13.02.2026 року вбачається, що в ході виконання доручення встановлено, що банківська картка № НОМЕР_1 , емітованої в АТ «Акцент Банк» належить ОСОБА_4 , однак встановити рух коштів по банківській картці не виявилось можливим окрім як проведення тимчасового доступу до речей та документів у порядку ст. 159 КПК України.

З долученої до матеріалів клопотання виписки руху коштів по картці від 26.01.2026 року вбачається переказ на ім`я ОСОБА_8 на суму у розмірі 6 000,00 грн.

Відповідно до приписів п. 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява №31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А №296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява №48191/99, п.п. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

У клопотанні про арешт майна прокурор вказує, що накладення арешту на банківський рахунок та кошти на якому вони знаходяться має на меті не допустити відчуження грошових коштів, які були здобуті злочинним шляхом

Водночас станом на час розгляду клопотання про накладення арешту на майно у матеріалах провадження відсутні будь-які відомості про повідомлення особі про підозру у межах даного кримінального провадження, в тому числі і ОСОБА_4 , а до клопотання не долучено жодних належних та допустимих доказів, окрім рапорту оперуповноваженого, які б достовірно підтверджували той факт, що банківська картка № НОМЕР_1 , емітована в АТ «Акцент Банк», дійсно належить ОСОБА_4 , зокрема такі відомості не отримані й у порядку тимчасового доступу до речей і документів.

Разом з тим, при розгляді клопотання про накладення арешту на майно, слідчому судді не надано доказів в обґрунтування визнання дієвості мети накладення арешту, а також доказів, які підтверджують необхідність в подальшому застосуванні цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до абз. 2 п. 2.6. Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року щодо осіб, які не є підозрюваними (яким у порядку, передбаченому ст. 276-279 КПК, повідомлено про підозру, або яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення), обвинуваченими (особа, обвинувальний акт щодо якої передано до суду в порядку, передбаченому ст. 291 КПК) або особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, не може бути прийнято ухвалу про арешт майна.

Таким чином, клопотання не містить достатнього обґрунтування зв`язку зазначеного майна з особою та предметом кримінального провадження.

Частиною 10 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно із вимогами ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Отже, процесуальний закон ставить в чітку залежність застосування заходів забезпечення кримінального провадження з обов`язком слідчого довести слідчому судді, що такі заходи виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який слідчий зазначає у своєму клопотанні.

Відповідно до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеної ним в п.2 р.2.6 «Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження» правильною є практика, коли слідчі судді визнають клопотання про накладення арешту на майно передчасними та відмовляють у їх задоволенні, оскільки на момент їх розгляду, особам, про майно яких йдеться в клопотанні, не повідомлено про підозру. Навіть якщо у слідчого судді є достатні підстави вважати, що певною особою було вчинено кримінальне правопорушення, він не має повноважень накладати арешт на майно особи, яка не є підозрюваним.

Таким чином, прокурором не обґрунтовано необхідності накладення арешту на перелічені вище грошові кошти та картковий рахунок у контексті їх відповідності критеріям речових доказів, визначеним ст. 98 КПК України.

Указане унеможливлює прийняття слідчою суддею законного та обґрунтованого рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Беручи до уваги наведене, вважаю, що у задоволенні клопотання слід відмовити, оскільки на даному етапі кримінального провадження відсутні передбачені законом підстави для накладення арешту на вищевказане майно. За таких обставин клопотання прокурора є передчасним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 170-173, 175, 309, 370-372 КПК України, слідча суддя, -

постановила:

у задоволенні клопотання прокурора Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області ОСОБА_3 про накладення арешту у кримінальному провадженні № 0000017 від 27.01.2026 року, за ознаками вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Слідча суддя: ОСОБА_1