ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1053/26 Справа № 201/7483/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0000667 від 11 квітня 2022 року за апеляційною скаргою прокурора відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Луганської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2025 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Рубіжне Луганської області, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, працюючого інженером-енергетиком ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Зоря»», який зареєстрований і проживає у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 28, ч.2 ст. 111 Кримінального кодексу України (далі - КК), та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України (далі - КПК) у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою скасовано та звільнено його з-під варти в залі суду.

Скасовано арешт, накладений ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська 19 липня 2022 року на квартиру АДРЕСА_2 , яка є власністю ОСОБА_8 .

Долю речових доказів та судових витрат вирішено відповідно до положень ст.ст.100, 124 КПК,-

В С Т А Н О В И Л А:

Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч. 2 ст. 111 КК за таких обставин.

Верховною Радою України, відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року №1207-VІІ та Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 №2268-VІІІ російську федерацію було визнано державою-агресором.

24 лютого 2022 року на підставі рішення президента російської федерації збройними формуваннями російської федерації, була розпочата військова агресія проти України. До вказаних дій приєдналися також незаконні збройні та з воєнізовані формування, створені на тимчасово окупованій території Луганської та Донецької областей.

24 лютого 2022 року Указом Президента України Володимира Зеленського № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України.

Так, бажаючи нанести значних уражень Збройним Силам України та іншим військовим формуванням, утвореним відповідно до законів України, добровольчим формуванням, що були утворені або самоорганізовувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, в т.ч. тим, які дислокуються на території Луганської області, збройними формуваннями держави-агресора та незаконними збройними чи воєнізованими формуваннями, створеними на тимчасово окупованій території України, систематично здійснювалися масові обстріли із застосуванням авіації, артилерії та іншого озброєння.

Наприкінці лютого 2022 року - початку березня 2022 року ОСОБА_8 , як громадянин України, будучи обізнаним про незаконність дій співучасників збройних формувань та російської федерації, діючи умисно, маючи намір на державну зраду, з метою надання представникам іноземної держави допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, перебуваючи на території м. Рубіжне Луганської області вступив в злочинну змову з двома особами, досудове розслідування стосовно яких проводиться в окремих кримінальних провадженнях і які причетні до незаконної діяльності збройних формувань російської федерації та незаконних збройних та воєнізованих формувань, створених на тимчасово окупованій території Луганської та Донецької областей.

Реалізуючи вказаний умисел, перебуваючи в місті Рубіжне Луганської області, ОСОБА_8 здійснював збір та надання вищезазначеним особам, які діяли в інтересах збройних формувань російської федерації та незаконних збройних та воєнізованих формувань, створених на тимчасово окупованій території Луганської та Донецької областей, інформацію щодо місць розташування на території міста Рубіжне та міста Сєвєродонецьк Луганської області військової техніки Збройних Сил України, її пересування, чисельності особового складу, їх озброєння, яку за допомогою мобільного телефону марки ХІОМІ REDMI, ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , із вставленою сім-картою мобільного оператору «Vodafone», за номером НОМЕР_3 передавав її вказаним особам.

Зокрема, 26 лютого 2022 року о 17 годині 26 хвилин за допомогою мобільного додатку - месенджера «Viber», на мобільний номер телефону НОМЕР_4 абонента на ім`я « ОСОБА_10 », ОСОБА_8 відправив відео та фотозображення місця перебування військової техніки Збройних сил України, яка перебувала та рухалась на території міста Рубіжне Луганської області. Також неодноразово відбувалось відео з`єднання по відео зв`язку та телефонне з`єднання з вказаним контактом, а саме: 03 березня 2022 року о 17 годині 33 хвилини та 13 березня 2022 року о 13 годині 09 хвилин.

Також, 26 лютого 2022 року о 10 годині 26 хвилин за допомогою мобільного додатку - месенджера «Viber», на мобільний номер телефону НОМЕР_5 абонента на ім`я « ОСОБА_11 », ОСОБА_8 відправив текстове повідомлення про розміщення о 08 годині 00 хвилин в місті Рубіжне Луганської області, в районі перехрестя доріг в напрямку населених пунктів Варварівка та Кудряшівка військової техніки Збройних сил України - танків та гармат, а також про розміщення о 08 годині 30 хвилин на території міста Сєвєродонецьк Луганської області на «ключових перехрестях», біля магазинів у стін будівель, житлових мікрорайонах військ та військової техніки Збройних сил України, а також о 10 годині 40 хвилин, о 10 годині 47 хвилин та о 14 годині 09 хвилин, відправив відео та фотозображення місця перебування військової техніки Збройних сил України, яка перебувала та рухалась на території міста Рубіжне Луганської області.

27 лютого 2022 року о 12 годині 13 хвилин, ОСОБА_8 за допомогою мобільного додатку - месенджера «Viber», на ім`я « ОСОБА_11 » відправив текстове повідомлення про розміщення в подвір`ях міста Сєвєродонецьк Луганської області бліндажів, капонірів та укріпспоруд, а також інформації про розміщення в районі селища Смолянинове Сєвєродонецького району Луганської області військової техніки - танків та блокування проїздів протитанковими мінами та зарядами для «ураганів». 28 лютого 2022 року ОСОБА_8 за допомогою мобільного додатку - месенджера «Viber», на ім`я « ОСОБА_11 » відправив фотозображення місця перебування військової техніки Збройних сил України на території міста Рубіжне Луганської області чим надав допомогу представникам збройних формувань російської федерації та незаконним збройним та воєнізованим формуванням, створеним на тимчасово окупованій території Луганської та Донецької областей в проведенні підривної діяльності проти України.

Дії обвинуваченого ОСОБА_8 кваліфіковані органом досудового розслідування за ч.2 ст.28, ч.2 ст.111 КК, як вчинення за попередньою змовою групою осіб державної зради, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України: надання представнику іноземної держави допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, вчинені в умовах воєнного стану.

Обґрунтовуючи свої висновки про необхідність виправдання ОСОБА_8 у зв`язку із недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, передбачений ч2. ст.28, ч.2 ст. 111 КК, суд першої інстанції послався на те, що надані стороною обвинувачення і досліджені судом докази не дають підстав для висновку поза розумним сумнівом, що обвинувачений ОСОБА_8 вчиняв саме такі дії, і що він в період воєнного стану умисно надавав представникам іноземної держави допомогу в проведенні підривної діяльності проти України, передаючи відомості про місце розташування військової техніки ЗСУ.

Так, у зв`язку з порушенням під час досудового розслідування права ОСОБА_8 на захист; порушенням слідчою ОСОБА_12 вимог процесуального закону щодо можливості проведення такої слідчої дії як огляд предмета до внесення відомостей про вчинене кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, судом першої інстанції визнано недопустимими доказі: протокол огляду предмету від 11 квітня 2022 року, а саме мобільного телефону «Xiаomi Redmi m1903c3xg», який вилучено в ході особистого обшуку у ОСОБА_8 (т.1 а.п. 135-136) та протокол огляду мобільного телефону «Samsung» від11 квітня 2022 року (т.1 а.п. 137).

Стороною обвинувачення не доведено, що ОСОБА_8 діяв за замовленням таких представників (за версією обвинувачення - ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ) і що від них отримував завдання на вчинення дій на шкоду Україні. Наявні у матеріалах провадження докази не підтверджують того, що ОСОБА_14 та ОСОБА_13 є представниками іноземної держави в контексті ст. 111 КК і сприймалися саме такими ОСОБА_8 . Таким чином, не є доведеним факт, що ОСОБА_8 , надсилаючи родичам, друзям і колегам, в тому числі ОСОБА_14 і ОСОБА_13 , 26 і 27 лютого 2022 року відео та фотозображення військової техніки Збройних сил України, яка перебувала та рухалась на території міста Рубіжне Луганської області, розумів і бажав, що ці його дії спрямовані на допомогу саме представникам іноземної держави і не доведена попередня змова ОСОБА_8 на вчинення інкримінованого йому злочину. При цьому ОСОБА_8 при пересиланні відео та фотозображення військової техніки ЗСУ, її чисельність чи чисельність особового складу не вказував, в подальшому ворожих обстрілів місць знаходження цієї техніки не зафіксовано, також не зазначав координати об`єктів, що знімалися ним на фото та відео, точну геолокацію цих об`єктів.

Також суд першої інстанції наголосив, що кримінальна відповідальність за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК за підозрою у скоєнні якого було затримано ОСОБА_8 в порядку ст.208 КПК і повідомлено про підозру, а також кримінальна відповідальність за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 111 КК у скоєнні якого обвинувачується ОСОБА_8 , встановлена Законом України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за злочини проти основ національної безпеки України в умовах дії режиму воєнного стану», прийнятого 03.03.2022, який набув чинності 07.03.2022, в той час, як час скоєння злочину інкримінується ОСОБА_8 - 26 і 27 лютого 2022 року, тобто до встановлення кримінальної відповідальності за ці дії.

Суд убачав в діях ОСОБА_8 ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст.114-2 КК - несанкціоноване поширення інформації про направлення, переміщення зброї, озброєння та бойових припасів в Україну, рух, переміщення або розміщення Збройних Сил України чи інших утворених відповідно до законів України військових формувань, вчинене в умовах воєнного або надзвичайного стану. Проте кримінальна відповідальність за вказане правопорушення встановлена Законом України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо забезпечення протидії несанкціонованому поширенню інформації про направлення, переміщення зброї, озброєння та бойових припасів в Україну, рух, переміщення або розміщення Збройних Сил України чи інших утворених відповідно до законів України військових формувань, вчиненому в умовах воєнного або надзвичайного стану» № 2160-ІХ від 24.03.2022, зі змінами, внесеними згідно із Законом № 2178-ІХ від 01.04.2022, тобто, після пересилання ОСОБА_8 фото та відео знімків військової техніки ЗСУ.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2025 року виправлено допущену описку у вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_8 та постановлено викласти передостанній абзац в мотивувальній частині вироку на арк. 20 наступним чином: «Обвинувачення ні ОСОБА_14 , ні ОСОБА_13 взагалі не пред`явлено, окуповані українські території Луганської та Донецької областей не є іншою іноземною державою і те, що вони є представниками іноземної держави у вищевказаних Витягах інформації про це не міститься».

В апеляційній скарзі прокурор вказує на незаконність вироку суду у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у ньому, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, незастосуванням кримінального покарання, яке підлягало застосуванню у разі визнання особи винуватою.

Суд встановив, що відповідно до протоколу затримання від 11.04.2022 о 18 год. 30 хв. ОСОБА_8 затримано за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК (т. 4 а.п.79-81). У судовому засіданні ОСОБА_8 підтвердив, що слідчий надав йому на ознайомлення перший і другий лист протоколу - надрукованою вступною частиною і процесуальними правами. Він підписав обидва листа, але третій лист вказаного протоколу, де зазначається про його обшук як затриманого і вилучення мобільних телефонів «Хіаоmi Redmi» і «Samsung» він не підписував.

Особистий обшук ОСОБА_8 під час затримання здійснено відповідно до положень кримінального процесуального закону, зокрема положень ч.4 ст.213 КПК: у присутності двох понятих; з подальшим повідомленням системи безоплатної вторинної правової допомоги, що підтверджується дорученням №004-400000470 від 11.04.2022, доручення було оформлене о 19.59 годині, затримання ОСОБА_8 відбулось о 18.30 годин того ж дня, що відповідає критерію «негайності»; з повідомленням близьких родичів про факт його затримання (що підтверджується перепискою в месенджері Viber у групі Рідні», в якій 11.04.2022, тобто в день затримання, наявне повідомлення наступного змісту: «Не дзвоніть та не пишіть ОСОБА_15 , його забрали військові, за рус...»).

Положення ч. 4 ст. 213 КПК зобов`язують уповноважену службову особу, що здійснила затримання, негайно повідомити про це орган (установу), уповноважений законом на надання безоплатної правової допомоги. Однак зазначена норма не вимагає обов`язкового забезпечення участі захисника у момент затримання, а лише встановлює обов`язок інформування відповідного органу.

Адвокат був призначений затриманому ОСОБА_8 , а його фізична відсутність під час проведення особистого обшуку не могла жодним чином вплинути на властивості вилучених телефонів та інформації, яка в них містилась, оскільки ці властивості не залежали від волі обвинуваченого. Тому присутність або відсутність захисника в момент вилучення не могла змінити характер, зміст чи достовірність відповідної інформації.

Обставини, викладені в обвинувальному акті, за виключенням змови з представниками країни-агресора, законність походження, надійності та достовірності відомостей, які містяться в мобільних пристроях обвинуваченого, вилучених у нього, стороною захисту не оспорюються. Обвинувачений підтвердив, що телефони дійсно були вилучені нього; що електронні файли (публікації та повідомлення), виявлені на них, створив, зберігав і передавав ОСОБА_8 особисто.

При цьому, ці телефони оглянуті 4 рази, про що складено відповідні протоколи огляду: від 11.04.2022 з 10.50-14.35 (т.1 а.п. 135-136), від 11.04.2022 з 15.00-15-25 (т.1 а.с. 137), від 11.04.2022 з 19.30-20.00 (т.1 а.п. 138-153), від 22.06.2022 (т.2 а. п. 25-55), тоді як відомості до ЄРДР внесені 11.04.2022 о 17.13.30. Два протоколи визнані судом недопустимими доказами, але вони не є єдиними та вирішальними доказами у цьому кримінальному провадженні, обвинувачення ґрунтується на двох інших протоколах - від 11.04.2022 та від 22.06.2022, складених після внесення відомостей до ЄРДР, фотознімків, відеозаписів та текстових повідомлень, які було отримано під час проведення комп`ютерно-технічної експертизи (17.05.2022). Проведення повторного огляду предмета діючим кримінальним процесуальним законом не заборонено, відтак інформація, отримана з мобільних телефонів обвинуваченого ОСОБА_8 отримана у законний спосіб, є допустимим доказом та може бути використана у кримінальному провадженні.

Із змісту відеозаписів і переписок ОСОБА_8 , які містяться в протоколах від 11.04.2022 з 19.30 до 20.00 (т.1 а.п. 138-153), 22.06.2022 (т.2 а.п. 25-55) встановлено, що ОСОБА_8 зафіксував 26.02.2022 рух колони військової техніки Збройних Сил України автошляхом Р-66 у напрямку місця її зосередження. В цей же день ОСОБА_8 надіслав це відео ОСОБА_13 і ОСОБА_14 . 06.03.2022 ОСОБА_8 повторно здійснив відеозапис тієї ж місцевості після артилерійського обстрілу, зафіксувавши наслідки ворожих ударів, що містить ознаки коригування ворожого вогню.

Висновки суду про те, що переслані фото та відеоматеріали не містять координат чи прив`язки до місцевості є неспроможні, оскільки у переписці з ОСОБА_13 , ОСОБА_8 уточнює, що відеозапис зроблений ним особисто з власного балкону кв. АДРЕСА_3 . Таким чином, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , яким достеменно відома домашня адреса обвинуваченого, могли без труднощів встановити розташування військової техніки ЗСУ вздовж автошляху Р-66 поблизу РКХЗ «Зоря», використовуючи звичайні інтерактивні карти.

Виявлена в електронних повідомленнях деталізація, зокрема точний час та місце розташування підрозділів Збройних Сил України; конкретні типи озброєння, включаючи «утеси», «ПТУРи», танки, гаубиці; зазначення наявності мінних загороджень, бліндажів, укріпрайонів; фіксація дислокації та напрямку вогневих позицій («пушки дивляться на 8-й мікрорайон», «на криші біля дерева») - свідчить про цілеспрямоване збирання, систематизацію та передачу військових даних. Ці повідомлення містять інформацію, яка за своїм змістом і призначенням могла бути використана на шкоду державі, зокрема для коригування вогню або планування наступальних дій з боку збройних формувань держави-агресора. Таким чином обсяг, системність та оперативність передачі критично важливої інформації, яка становить державну таємницю у воєнний час у розумінні ст. 8 Закону України «Про державну таємницю» № 3855-ХІІ від 11.01.1994, та свідчить про спрямованість умислу в діях ОСОБА_8 на сприяння ворогові та вчинення державної зради.

Апелянт зазначає, що суд також не звернув уваги на листування ОСОБА_8 з абонентом російського мобільного зв`язку ОСОБА_16 , де ОСОБА_8 передає співрозмовнику дані щодо пересування підрозділів ЗСУ, практично надаючи розвідувальну інформацію в умовах воєнного стану. Крім того, про спрямованість його умислу на завдання шкоди Державі та підтримці підривної діяльності проти неї свідчить його коментар, що «росія молодець, б`є чітко по військових об`єктах», а українська сторона «все робить, щоб були жертви серед мирного населення». Крім того висловлювання ОСОБА_8 «я жду руських» та принизливий коментар про українців: «криси вбігають на всіх парах» - свідчать про глибоку ідеологічну вмотивованість та бажання сприяти просуванню ворожих військ, що підтверджує його усвідомлений намір здійснити державну зраду

Не дав суд належної оцінки показанням свідка ОСОБА_17 , який прямо вказав, що ОСОБА_13 є представником російської розвідки, який активно сприяв збройним формуванням держави-агресора. Його діяльність включала збір інформації про особовий склад та пересування військової техніки Збройних Сил України, передання такої інформації російським військовим структурам, а також вербування місцевого населення для створення розгалуженої агентурної мережі. Зокрема, ОСОБА_18 намагався завербувати і самого ОСОБА_17 , передавши йому контактний номер телефону НОМЕР_4 . Цей номер зафіксовано в протоколі допиту ОСОБА_17 від 18.06.2022, який було досліджено в суді 21.05.2025. Цей самий номер телефону повністю збігається з тим, на який 26.02.2022 ОСОБА_8 передав відеозапис пересування української військової техніки. Таким чином особа на ім`я ОСОБА_18 , з якою, за показаннями свідка ОСОБА_17 , він мав контакт, та особа « ОСОБА_10 » ( ОСОБА_13 ), яка фігурує у матеріалах обвинувачення ОСОБА_8 , - це одна і та сама особа. Покази свідка ОСОБА_17 суд визнав «суперечливими», проте не навів мотивів, у чому саме полягає їхня суперечливість, не встановив, які саме обставини чи докази цим показанням нібито суперечать.

Суд обмежився твердженням про те, що показання свідка ОСОБА_17 відрізняються від показань обвинуваченого ОСОБА_8 , пославшись на «неточності» у показаннях свідка, зокрема щодо кольору волосся та заїкання ОСОБА_13 , однак такі висновки є необґрунтованими, оскільки суд не спілкувався з ОСОБА_13 та не мав можливості безпосередньо спостерігати за його зовнішністю чи манерою мовлення. Також не зрозуміло на підставі яких доказів суд прийшов до висновку, що ОСОБА_17 не орієнтується на місцевості в м. Рубіжне Луганської області.

Водночас суд не взяв до уваги ключові обставини, на які вказував свідок, зокрема збіг номерів телефонів і факти спроб вербування, не надавши їм належної оцінки та не порівнявши їх із іншими доказами у справі.

Також суд не дав належної оцінки інформації Департаменту військової контррозвідки СБУ №17/5/5-270нт від 10.08.2022 та №17/5/5-269нт від 10.08.2022, відповідно до якої ОСОБА_13 та ОСОБА_14 причетні до незаконної діяльності в інтересах збройних формувань РФ, яким передають інформацію про місця дислокації військових ЗСУ.

Крім того, посилання суду на те, що протоколи огляду мобільних телефонів 11.04.2022 є недопустимими доказами через те, що складені до внесення відомостей до ЄРДР є неспроможними з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 87 КПК, в умовах воєнного стану положення цієї статті застосовуються з урахуванням особливостей, визначених ст. 615 цього Кодексу. Відомості про вчинене кримінальне правопорушення слідчий вносить до ЄРДР невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення, або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, що й відбулося. Особливості здійснення досудового розслідування в умовах воєнного стану, викладені у ст. 615 КПК, невідкладність та необхідність проведення слідчої дії обумовлюють можливість та необхідність проведення слідчих дій до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

У справі №344/2995/15-к (постанова від 01.11.2022) Верховний Суд вказав, що не будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання його недопустимим.

Указом Президента України № 64/22 від 24.02.2022 введено воєнний стан, у зв`язку з чим тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені ст. ст. 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

28.02.2022 Україна повідомила про відступ від окремих зобов`язань, передбачених Конвенцією, зокрема про відступ від ст. ст. 4 (п. 3), 8, 9, 10, 11, 13, 14, 16, ст. 1, 2 Додаткового протоколу, ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції. Враховуючи зміни у кримінальному процесі, зумовлені воєнним станом, 23.03.2022 - про відступ від зобов`язань за ст. ст. 5, 6 і 13 Конвенції. Надалі ці відступи від зобов`язань неодноразово продовжувалися з огляду на продовження періоду режиму воєнного стану в Україні. 04.04.2024 Україна подала уточнену заяву щодо відступу від окремих зобов`язань.

Зважаючи на «доктрину неминучого виявлення», проведення огляду мобільних телефонів ОСОБА_8 , здійснених до внесення відомостей до ЄРДР не є незаконним та не тягне наслідків визнання доказів недопустимими.

Щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність прокурор зазначає, що у судовому засіданні ОСОБА_8 не заперечував обставин, викладених в обвинувальному акті, проте вказав, що не надавав допомогу представникам росії в проведенні підривної діяльності проти України, був впевнений, що ОСОБА_19 і ОСОБА_20 не є такими представниками. Заборони чи відповідальності про поширення такої інформації на той час не було, тому він вважав свої дії правомірними.

Поняття «представник іноземної держави» у контексті статті 111 КК законодавець не обмежує лише особами, які мають офіційний дипломатичний статус або є акредитованими посадовими особами іноземної держави. Представником іноземної держави може бути будь- яка особа, яка діє в її інтересах, сприяє підривній діяльності або виконує розвідувальні, інформаційні чи інші завдання на користь цієї держави. Це можуть бути співробітники або агенти іноземної спецслужби, а також громадяни України, які діють у координації з державою-агресором, перебувають на її території, приймають від неї інструкції або передають інформацію, що' використовується у воєнних цілях.

У цій справі встановлено, що абоненти, з якими ОСОБА_8 підтримував зв`язок - « ОСОБА_10 » ( ОСОБА_13 ) та « ОСОБА_21 » є особами, які діяли в інтересах російської федерації, підтримували комунікацію із ОСОБА_8 , отримували інформацію від нього про дислокацію ЗСУ, яка могла бути використана для ворожих атак. Свідок ОСОБА_17 підтвердив, що ці особи збирали та пропонували збирати інформацію на користь РФ, а отже - діяли як неофіційні агенти впливу держави-агресора, тобто представники у розумінні закону. Що також було підтверджено вищенаведеною інформацією оперативних служб.

З листування ОСОБА_8 , його зафіксованих дій та поведінки випливає, що він розумів як характер, так і мету передачі інформації: відправка фотознімків і координат, листування з виразами підтримки державі-агресору - все це демонструє свідомий і цілеспрямований намір сприяти діям ворога.

У той же час, вирішуючи питання про правову кваліфікацію діяння, що інкримінується ОСОБА_8 , суд не врахував, що ці діяння не повинні в обов`язковому порядку бути поєднані із замовленням представників іншої держави, що діють на шкоду Україні, а у разі недоведеності вчинення за попередньою змовою групою осіб - мав право своїм рішенням виключити цю обставину з обвинувачення.

Крім того суд не врахував наявну практику Верховного Суду у кримінальних провадженнях про злочини проти основ Національної безпеки України, зокрема, викладену у постанові ККС/ВС від 09.04.2024 у справі № 639/1528/22 щодо кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК.

Щодо кваліфікації кримінального правопорушення, інкримінованого ОСОБА_8 , суд першої інстанції зазначив, що в діях обвинуваченого убачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 114-2 КК, та пославшись на ч. 2 ст. 5 КК неправильно розтлумачив закон України про кримінальну відповідальність в тій частині, що ст. 114-2 КК погіршує становище обвинуваченого тим, що безпосередньо встановлює кримінальну відповідальність саме за ті діяння, що інкримінуються ОСОБА_8 .

При цьому суд не врахував, що до введення в дію ст.111-1, ст.114-2 КК дії обвинуваченого підпадали під ознаки ст. 111 КК. При цьому санкція ст. 114-2 КК покращує становище обвинуваченого, а тому її норми можуть бути застосовані при призначенні покарання, бо мають зворотну дію у часі через те, що пом`якшують становище обвинуваченого.

Водночас на думку прокурора дії обвинуваченого правильно кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 111 КК, а у разі недоведеності умислу на вчинення цього правопорушення за попередньою змовою групою осіб, суд також вправі виключити посилання на ч. 2 ст. 28 КК.

Апелянт вказує, що висновки суду в частині не охоплення періоду 07.03.2022 межами висунутого обвинувачення, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки згідно обвинувального акту інкриміновані дії ОСОБА_8 охоплюють період часу з 26.02.2022 по 13.03.2022.

На підставі наведеного прокурор просить вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31.10.2025 щодо ОСОБА_8 скасувати.

Ухвалити новий, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 111 КК та призначити йому покарання у виді 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Стягнути з обвинуваченого на користь держави судові витрати на залучення експерта для проведення комп`ютерно-технічної експертизи 5491,84 грн. та витрати на проведення комісійної судової почеркознавчої експертизи в сумі 22718,40 грн.

Речові докази у кримінальному провадженні: мобільний телефон марки «Samsung» в корпусі чорного кольору ІМЕІ: НОМЕР_6 та мобільний телефон марки "Хiaomi Redmi" ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , в корпусі синього кольору, конфіскувати на користь держави.

ОСОБА_8 взяти під варту в залі суду негайно.

Початок строку відбування покарання рахувати з моменту набрання вироком законної сили.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК, ч. 4 ст. 374 КПК зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_8 строк попереднього ув`язнення з 11.04.2022 по 31.10.2025 із розрахунку: один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Обвинувачений ОСОБА_8 подав до суду заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких навів обґрунтування на спростування доводів сторони обвинувачення та вважає вимоги прокурора щодо перегляду вироку необґрунтованими.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення прокурорів, які підтримали вимоги апеляційної скарги сторони обвинувачення, просили їх задовольнити, вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31.10.2025 щодо ОСОБА_8 скасувати, ухвалити новий, яким визнати обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.2 ст.111 КК та призначити ОСОБА_8 покарання у виді 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна; вислухавши пояснення обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційних вимог прокурора, вважали вирок суду законним та обґрунтованим, тому просили залишили апеляційну скаргу без задоволення, а вирок безмін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За вимогами статті 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Тобто, наведена норма процесуального закону вимагає від суду зробити ґрунтовну, всебічну оцінку сукупності усіх зібраних у справі доказів, співставити їх між собою та зробити остаточний висновок на підставі повного обсягу усіх досліджених доказів. Жоден окремо взятий доказ не має наперед встановленої сили. Тому, суд робить свій висновок не на окремо взятому доказі, а на сукупності доказів (як прямих, так і непрямих), які доповнюють та уточнюють один одного.

Між тим суд першої інстанції, постановляючи вирок, не в повній мірі дотримався вимог кримінального процесуального закону, виходячи з наступного.

Приймаючи рішення про ухвалення виправдувального вироку, суду слід мати на увазі, що у відповідності до ст. 373 КПК, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що:

1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа;

2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим;

3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.

У разі визнання особи виправданою, в мотивувальній частині вироку, відповідно до ч.3 ст. 374 КПК, зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішується судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Із суті наведеної вище норми процесуального закону вбачається, що в мотивувальній частині виправдувального вироку, крім того, належить викласти результати дослідження, аналізу і оцінки доказів як тих, що були зібрані органом досудового слідства, так і в судовому засіданні, а також мотивовані висновки суду про те, що не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно вироку, місцевим судом наведені вище вимоги закону не були дотримані в повному обсязі.

Визнаючи обвинуваченого ОСОБА_8 невинуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 28, ч.2 ст. 111 КК суд першої інстанції зазначив, що стороною обвинувачення не доведено наявності в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення, пославшись на те, що:

- у порушення вимог ст. 20 КПК, орган досудового розслідування при затриманні ОСОБА_8 не забезпечив йому участь захисника, порушивши його право на захист;

- у порушення вимог процесуального закону, до внесення даних про вчинене кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, слідчим проведено огляд мобільних телефонів, вилучених у ОСОБА_8 в ході особистого обшуку, що стало наслідком визнання судом протоколів огляду мобільних телефонів «Xiaomi Redmi m1903c3xg» та «Samsung" від 11.04.2022 недопустимими доказами;

- стороною обвинувачення не доведено, що ОСОБА_8 діяв за замовленням представників іноземної держави в контексті статті 111 Кримінального кодексу (за версією обвинувачення ОСОБА_22 та ОСОБА_14 ) і що від них отримував завдання на вчиненні дій на шкоду Україні;

- надані стороною обвинувачення докази не підтверджують, що ОСОБА_14 та ОСОБА_13 є представниками іноземної держави в контексті ст. 111 КК і що вони сприймалися саме такими ОСОБА_8 ;

- не доведено факт, що ОСОБА_8 , надсилаючи родичам, друзям і колегам, у тому числі ОСОБА_14 і ОСОБА_13 , 26 і 27 лютого 2022 року відео та фотозображення військової техніки Збройних Сил України, яка перебувала та рухалась на території міста Рубіжне Луганської області, розумів і бажав, що ці його дії спрямовані на допомогу саме представникам іноземної держави і не доведена попередня змова ОСОБА_8 на вчиненні інкримінованого йому злочину;

- при пересиланні відео та фотозображення військової техніки ЗСУ, її чисельності чи чисельності особового складу ОСОБА_8 не вказував, у подальшому ворожих обстрілів місць знаходження цієї техніки не зафіксовано, також обвинувачений не зазначав координати об`єктів, що знімалися ним на фото та відео, точну геолокацію цих об`єктів;

- кримінальна відповідальність за ч.7 ст.111-1 КК за підозрою у скоєнні якого було затримано ОСОБА_8 та повідомлено про підозру, а також кримінальна відповідальність за ч.2 ст. 111 КК у скоєнні якого обвинувачується ОСОБА_8 , встановлена ЗУ «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за злочини проти основ національної безпеки України в умовах дії режиму воєнного стану», прийнятого 03.03.2022, який набув чинності 07.03.2022, в той час, як час скоєння злочину інкримінується ОСОБА_8 - 26 і 27 лютого 2022 року, тобто до встановлення кримінальної відповідальності за ці дії.

При цьому суд першої інстанції у вироку зазначив, що убачає в діях ОСОБА_8 ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст.114-2 КК - несанкціоноване поширення інформації про направлення, переміщення зброї, озброєння та бойових припасів в Україну, рух, переміщення або розміщення Збройних Сил України чи інших утворених відповідно до законів України військових формувань, вчинене в умовах воєнного або надзвичайного стану. Проте кримінальна відповідальність за вказане правопорушення встановлена Законом України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо забезпечення протидії несанкціонованому поширенню інформації про направлення, переміщення зброї, озброєння та бойових припасів в Україну, рух, переміщення або розміщення Збройних Сил України чи інших утворених відповідно до законів України військових формувань, вчиненому в умовах воєнного або надзвичайного стану» № 2160-ІХ від 24.03.2022, зі змінами, внесеними згідно із Законом № 2178-ІХ від 01.04.2022, тобто після пересилання ОСОБА_8 фото та відео знімків військової техніки ЗСУ.

Враховуючи вимоги ч.2 ст.5 КК, згідно якого закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи не має зворотньої дії в часі, суд першої інстанції інстанції провівши судовий розгляд в межах висунутого обвинувачення, дійшов до висновку, що в діях ОСОБА_8 не доведено склад кримінального правопорушення.

Колегія суддів перевіряючи обґрунтованість таких висновків, вважає їх передчасними, оскільки під час судового розгляду залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення, такими, які суперечать даним, які містяться в матеріалах справи і отриманих під час судового розгляду справи, яким необхідно дати аналіз і належну оцінку.

Так, місцевий суд зазначив, що під час досудового розслідування при затриманні ОСОБА_8 за підозрою у вчиненні особливо тяжкого злочину, орган досудового розслідування не забезпечив при цьому участь захисника, участь якого згідно вимог ч.1 ст. 52 КПК у цьому кримінальному провадженні є обов`язковою, порушивши право підозрюваного на захист.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком з огляду на таке.

Вимоги ст. 208 КПК надають повноваження затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, «уповноваженій службовій особі».

Згідно з протоколом затримання ОСОБА_8 від 11.04.2022, уповноважена особа, зазначена у протоколі, у присутності двох понятих, відповідно до вимог чинного законодавства роз`яснила затриманому та понятим їхні права й обов`язки. ОСОБА_8 роз`яснено підстави його затримання й те, у вчиненні якого кримінального правопорушення він підозрюється, його права та обов`язки, у тому числі право на захист. Також під час затримання було проведено обшук ОСОБА_8 , у ході якого було вилучено речові докази - мобільний телефон марки Samsung у корпусі чорного кольору та марки Xiaomi Redmi m1903c3xg у корпусі синього кольору. Зауважень та доповнень до протоколу від учасників слідчої дії не надходило. Також у протоколі вказано, що про затримання ОСОБА_8 слідчий повідомив центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги та підозрюваному призначено захисника ОСОБА_23 (повідомлення зареєстровано за № 004-400000470 від 11.04.2022 о 19 годині 59 хвилин) (т.4 а.п.79-81).

Водночас за висновком комісійної судової почеркознавчої експертизи № 6336/10098 від 20.11.2024, проведеної за призначенням суду, короткий рукописний запис «Заяв, зауважень та клопотань немає» у протоколі затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 11.04.2022, розташований на другому аркуші у рядку над написом «(клопотання, заяви чи скарги затриманого, підпис затриманого)» та підпис від імені ОСОБА_8 у зазначеному протоколі від 11.04.2022, розташований на другому аркуші у рядку праворуч від рукописного запису: «Заяв, зауважень та клопотань немає» - виконані ОСОБА_8 . Підпис від імені ОСОБА_8 у протоколі затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 11.04.2022 року розташований на третьому аркуші у рядку: «Затримана особа» ОСОБА_8 , виконаний не ОСОБА_8 , а іншою особою (т.4 а.п.43-63).

Тобто підпис на другому аркуші протоколу затримання від 11.04.2022, де затриманому ОСОБА_8 було роз`яснено його права, як того вимагає КПК, у тому числі право мати захисника, давати пояснення, показання або не говорити нічого з приводу підозри проти себе, виконано ОСОБА_8 , а підпис на третьому аркушу згаданого протоколу, де зазначено про виявлення та вилучення у затриманого мобільних телефонів, за висновком комісійної почеркознавчої експертизи № 6336/10098, виконано не ОСОБА_8 , а іншою особою.

Апеляційний суд зауважує, що затримання в порядку ст. 208 КПК за визначенням, є несподіваною подією для його учасників. Оскільки закон надає органам правопорядку повноваження за певних умов проводити затримання без попереднього судового дозволу, це означає, що законодавець визнає непередбачуваність обставин, які зумовлюють таке затримання.

Згідно з матеріалами кримінального провадження, ОСОБА_8 затримано 11.04.2022 о 18.30 годин (т.4 а.п. 79-81) і того ж дня о 19.59 годин призначено захисника ОСОБА_24 (т.3 а.п.55).

За наведених обставин затримання ОСОБА_8 не призвело до обмеження в користуванні правовою допомогою, оскільки ці дії могли бути проведені без участі захисника. Таким чином, відсутність захисника під час затримання ОСОБА_8 у випадку, передбаченому ст. 208 КПК, не може вважатися порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 15 вересня 2021 року (справа №476/579/18), КПК не містить положення про обов`язкову участь захисника під час обшуку, у тому числі у кримінальному провадженні, у якому участь захисника є обов`язковою згідно з вимогами статей 49,52 КПК. Тобто навіть обов`язкова участь захисника у кримінальному провадженні за КПК не передбачає обов`язкової участі цього захисника в усіх без винятку слідчих діях.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 87 КПК недопустимим є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, що передбачає причиновий зв`язок між порушенням прав людини і отриманими доказами.

За сталою практикою Верховного Суду, хоча Суд послідовно визнає недопустимими показання, отримані від підозрюваної особи у випадку порушення її права зберігати мовчання і не свідчити проти себе, однак не поширює цей підхід на оцінку допустимості речових доказів, які хоча і можуть бути отримані примусово, але існують незалежно від волі особи (постанова від 09.04.2024 у справі № 369/4929/19, від 18.02.2021 у справі №193/375/19, від 25.06.2019 у справі № 423/1766/16, від 08.12.2020 у справі № 686/19218/17).

Як убачається з вироку, дійшовши до висновку про порушення органом досудового розслідування права ОСОБА_8 на захист під час його затримання, суд першої інстанції не навів мотивів того, як ненадання правової допомоги, у даному випадку, непоправно вплинуло на загальну справедливість провадження та може розцінюватись як обов`язкове порушення пп. «с» п. 3 та п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Також суд не вказав, яким чином відсутність захисника під час особистого обшуку ОСОБА_8 та виявлення у нього мобільних телефонів могло бути безпосереднім наслідком порушення права ОСОБА_8 на захист у розумінні ч.1 ст. 87 КПК, враховуючи, що властивості вилучених речей та інформації, яка містилась у них, жодним чином не залежали від волі ОСОБА_8 , тому присутність захисника під час вилучення у затриманого мобільних телефонів не могла позначитися на цих властивостях.

Таким чином висновок суду першої інстанції про порушення органом досудового розслідування права ОСОБА_8 на захист під час його затримання, проведеного за відсутності захисника, на переконання апеляційного суду, є передчасним, а апеляційні вимоги прокурора в цій частині заслуговують на увагу.

Крім того, як убачається з вироку, суд визнав недопустимими доказами протокол огляду предмету від 11 квітня 2022 року, яким проведений огляд мобільного телефону «Xiаomi Redmi m1903c3xg», який вилучено в ході особистого обшуку у ОСОБА_8 (т.1 а.п. 135-136) та протокол огляду мобільного телефону «Samsung» від11 квітня 2022 року (т.1 а.п. 137), оскільки вони складені до внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР. Водночас поза увагою суду та без належної правової оцінки залишились протоколи оглядів згаданих вище мобільних телефонів від 11.04.2022 (проведений у період часу з 19.30 до 20.00 годин) та від 22.06.2022 (т. 1 а.п. 138-153, т.2 а.п. 25-55), які були проведені після внесення відомостей до ЄРДР.

Таким чином колегія суддів констатує, що суд першої інстанції ухвалив вирок на підставі вибірково досліджених та оцінених доказів, а тому недотримання місцевим судом вимог ст.94 КПК щодо повноти дослідження наданих доказів, їх належної оцінки з точки зору належності та допустимості, ставить під сумнів законність та обґрунтованість ухваленого вироку щодо ОСОБА_8 .

Допущені порушення є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Поміж іншого, є передчасним висновок суд першої інстанції про наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_8 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 114-2 КК, відповідальність за який встановлено законом, який набрав чинності після дати пересилання ОСОБА_8 фото і відеознімків військової техніки ЗСУ, одночасно з прийняттям рішення про виправданням останнього за пред`явленим обвинуваченням.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, органом досудового розслідування, відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_8 обвинувачувався у вчиненні за попередньою змовою групою осіб державної зради, тобто діянні, умисно вчиненого громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України: надання представнику іноземної держави допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, вчинені в умовах воєнного стану, і його дії кваліфіковано за ч.2 ст.28, ч.2 ст.111 КК.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що «державна зрада» (ст. 111 КК) має три форми: 1) перехід на бік ворога в період збройного конфлікту; 2) шпигунство; 3) надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

Раніше третя форма була сформульована так: «надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України».

З 24 лютого 2022 року відповідним Указом Президента України введено в Україні воєнний стан, який діє по теперішній час, а тому будь-яке діяння, що є формою державної зради, буде інкримінуватися з урахуванням відповідної кваліфікуючої ознаки.

В умовах збройної агресії однієї країни проти іншої достатньо поширеним явищем є співпраця населення з ворогом, одним із проявів якої є колабораціонізм. Останній, на відміну від інших можливих форм взаємодії з агресором, можливий лише в умовах окупації, які якраз і визначають сутність цього суспільно небезпечного явища.

До набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо встановлення кримінальної відповідальності за колабораційну діяльність» №2108-IX від 03 березня 2023 року (до внесення змін до КК), діяння, умисно вчинені громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, а саме: перехід на бік ворога в умовах воєнного стану або в період збройного конфлікту, шпигунство, надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України підлягали кваліфікації за ст. 111 КК.

В подальшому, Законом України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо забезпечення протидії несанкціонованому поширенню інформації про направлення, переміщення зброї, озброєння та бойових припасів в Україну, рух, переміщення або розміщення Збройних Сил України чи інших утворених відповідно до законів України військових формувань, вчиненому в умовах воєнного або надзвичайного стану» № 2160-IX від 24 березня 2022 року були внесені зміни та Кримінальний кодекс України було доповнено новими статтями, зокрема статтею 114-2, як несанкціоноване поширення інформації про направлення, переміщення зброї, озброєння та бойових припасів в Україну, рух, переміщення або розміщення Збройних Сил України чи інших утворених відповідно до законів України військових формувань, вчинене в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 66 Закону України «Про правотворчу діяльність» №3354-IX від 24 серпня 2023 року, у разі виявлення колізії між нормативно-правовими актами рівної юридичної сили пріоритет у застосуванні мають норми, що містяться в нормативно-правових актах, що вступили в дію пізніше (постанова Верховного Суду від 10.12.2024 у справі №202/13808/23).

У кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 більш пізнім законом є норма ст.114-2 КК, якою доповнено Кримінальний кодекс 27 березня 2022 року у зв`язку з набранням чинності Законом України № 2160-IX від 24 березня 2022 року.

Таким чином суд першої інстанції зазначивши про наявність в діях ОСОБА_8 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 114-1 КК, яка була введена в дію пізніше, ніж момент вчинення інкримінованого обвинуваченому правопорушення, та пославшись на ч. 2 ст. 5 КК - неправильно розтлумачив закон України про кримінальну відповідальність в тій частині, що ст. 114-2 КК погіршує становище обвинуваченого тим, що безпосередньо встановлює кримінальну відповідальність саме за ті діяння, що інкримінуються ОСОБА_8 . При цьому суд не врахував, що до введення в дію ст. 111-1, ст. 114-2 КК дії обвинуваченого підпадали під ознаки ст. 111 КК. Санкція ст. 114-2 КК України покращує становище обвинуваченого, а тому її норми можуть бути застосовані, бо мають зворотну дію у часі через те, що пом`якшують становище обвинуваченого (санкція передбачає покарання від 8 до 12 років позбавлення волі у порівнянні з довічним ув`язненням, яке передбачає санкція ч. 2 ст. 111 КК).

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові ККС ВС від 10.12.2024 у справі № 202/13808/23. Предметом касаційного перегляду у цій справі був вирок районного суду від 21.07.2023 та ухвала апеляційного суду від 30.10.2023 щодо обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України. Мотивуючи рішення, Верховний Суд піддав детальному правовому аналізу не тільки норми ч. 7 ст. 111 КК, а й норми статей 111, 114-2 КК.

Також слід зазначити, що ч.3 ст.337 КПК передбачає, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, значеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно жої здійснюється кримінальне провадження.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.08.2023 у справі № 633/195/17 підтвердила право та спроможність суду самостійно змінити правову кваліфікацію вчинених дій особи, зокрема шляхом застосування кримінального закону про менш тяжкий злочин, що узгоджується також і з положеннями п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання».

У даному випадку суд першої інстанції встановивши, що санкції ст. 114-2 або ст.111-1 КК, які прийняті пізніше та не діяли на момент вчинення кримінального правопорушення, але є більш сприятливими для обвинуваченого, ніж санкція діючої на той час ч. 2 ст. 111 КК, мав керуватися приписами ст. ст. 2, 337 КПК, ст. 5 КК, застосувавши зворотну дію закону в частині, що пом`якшує становище особи.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи сторони обвинувачення, дійшов висновку, що суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_8 , не звернув уваги на конкретні обставини справи та не надав їм належної юридичної оцінки.

Разом з цим колегія суддів зазначає, що у разі якщо особа, крім іншого, зазначає вимогу про скасування або зміну судового рішення судом апеляційної інстанції, з підстав, наведених у статтях 410, 411 КПК, скасування вироку суду першої інстанції і постановлення апеляційним судом свого вироку це, крім іншого, потребує перевірки правильності встановлення фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Ця перевірка у певних випадках відповідно до статей 84, 91, 94 КПК України вимагає дослідження доказів для надання їм оцінки з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Тобто за наявності до того підстав апеляційний суд може дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, що здійснюється виключно шляхом дослідження доказів, якими ці обставини підтверджені.

Зазначене також кореспондується з положеннями ч. 3 ст. 404 КПК, якою передбачено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Тобто суд апеляційної інстанції передусім розглядає вимоги особи, яка подала апеляційну скаргу, та їх обґрунтування із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення. Водночас суд апеляційної інстанції імперативно не зв`язаний ними, а за таких обставин в інтересах виконання завдань кримінального провадження може перевірити відповідне рішення суду першої інстанції у повному обсязі і при прийнятті рішення вийти за межі апеляційних вимог, дотримуючись при цьому правила щодо недопустимості погіршення правового становища обвинуваченого (ч. 2 ст. 404 КПК).

Вбачаючи наявність підстав для прийняття рішення на користь осіб поза межами вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вправі без клопотання учасників судового розгляду безпосередньо дослідити докази у провадженні. Тобто безпосереднє дослідження доказів з ініціативи апеляційного суду можливе виключно при перевірці доводів апеляційних скарг, у яких не порушується питання про погіршення становища обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Цей висновок випливає з того, що положення усіх частин статті 404 КПК, у тому числі другої та третьої, є нерозривними, вони доповнюють одна одну, чітко визначаючи межі перегляду судом апеляційної інстанції.

Проте, дослідження судом апеляційної інстанції доказів за власною ініціативою, без відповідного клопотання сторони кримінального провадження, для встановлення окремих обставин, що підлягають доказуванню, або надання іншої оцінки окремим доказам, які були оцінені місцевим судом, в ході розгляду апеляційної скарги, поданої на погіршення становища обвинуваченого, є порушенням положень, на яких ґрунтуються засади змагальності сторін (ст. 22 КПК), диспозитивності (ст. 26 КПК), та суперечить нормам, що їх конкретизують на стадії апеляційного провадження (частини 2, 3 ст. 404, ч. 1 ст. 405 КПК).

Зокрема, як вже вказувалося, застосування частин 2, 3 ст. 404 КПК має бути комплексним і це надає право апеляційному суду без клопотання учасників судового розгляду дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, яке здійснюється виключно шляхом дослідження доказів, лише якщо в апеляційній скарзі не йдеться про погіршення становища обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

До цього ж частинами 1, 3, 6 ст. 22 КПК передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Крім того, ст. 26 КПК визначає, що суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Повноваженнями суду апеляційної інстанції є, крім іншого, дотримання принципу презумпції невинуватості, встановленого ст. 62 Конституції України та ч. 2 ст. 17 КПК, які регламентують, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

За таких обставин виключно сторона обвинувачення, а в певних випадках потерпілий, повинні доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, а суд, керуючись ч. 1 ст. 405 КПК, створює необхідні умови для реалізації їхніх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, у тому числі щодо перевірки обставин, встановлених під час кримінального провадження, яка можлива тільки шляхом дослідження доказів, якими ці обставини підтверджені. Тому у випадку коли апеляційний суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою на погіршення становища особи, яка не містила клопотання про дослідження доказів у провадженні, то під час виконання дій, передбачених статтями 342-345 КПК, він повинен роз`яснити таке право та після заявлення відповідного клопотання визначити обсяг доказів, які підлягають дослідженню.

Тобто перевірка доводів апеляційної скарги, поданої належним суб`єктом апеляційного оскарження, на погіршення становища особи, що може бути встановлено шляхом перевірки відповідності висновків суду фактичним обставинам провадження, неповноти судового розгляду чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зумовленого цими порушеннями, може бути здійснена лише за процедури дотримання принципів змагальності та диспозитивності.

А тому у випадку, коли апеляційний суд у ході розгляду апеляційної скарги, поданої на погіршення становища обвинуваченого, без клопотання сторони кримінального провадження за власною ініціативою досліджує докази для встановлення окремих обставин, що підлягають доказуванню, або надання іншої оцінки окремим доказам, які були оцінені місцевим судом (вирішує те питання, що не винесене на його розгляд сторонами), і самостійно обирає обсяг такого дослідження, він покладає на себе функцію обвинувачення, чим порушує принципи неупередженості судового розгляду та невинуватості особи.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 11.11.2025 прокурором відділу нагляду за дотриманням законів регіональним органом безпеки Луганської обласної прокуратури ОСОБА_6 було подано апеляційну скаргу на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2025 щодо ОСОБА_8 , в якій апелянт зазначив, що судом першої інстанції було порушено вимоги кримінального процесуального законодавства, дав неправильну оцінку доказами, наданим стороною обвинувачення та отриманим під час судового розгляду справи. Прокурор просив вирок суду скасувати, ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 28, ч.2 ст. 111 КК та призначити йому покарання, при цьому клопотання про повторне дослідження доказів апелянтом заявлене не було.

За відсутності у судовому засіданні клопотань щодо повторного дослідження доказів, виключні підстави для чого передбачені ч.3 ст. 404 КПК, колегія суддів, приймаючи до уваги усталену практику Верховного Суду, принцип змагальності та для забезпечення визначеної ст. 23 КПК засади кримінального провадження у вигляді безпосередності дослідження доказів та дотримання вимог ч.4 ст.95 КПК, позбавлена процесуальної можливості винесення остаточного рішення по справі.

За таких обставин, колегія суддів керується приписами ч.6 ст.9 КПК, які визначають, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, тоді застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Тому, виходячи із передбачених п.п.2, 10, 13 ч.1 ст.7 КПК загальних засад кримінального провадження щодо законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, ухвалений вирок підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції необхідно повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального процесуального закону проаналізувати докази, надані сторонами, дати їм належну оцінку, й відповідно до вимог ст.370 КПК ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.

Підсумовуючи викладене колегія суддів дійшла висновків, що апеляційна скарга прокурора відділу нагляду за дотриманням законів регіональним органом безпеки Луганської обласної прокуратури ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню, а вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2025 щодо ОСОБА_8 - скасуванню на підставі ч.1 ст.409, п.2 ч.1 ст.411 та ч.1 ст. 412, ст.415 КПК, з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 411, 412, 415 та 418, 419 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скарг прокурора відділу відділу нагляду за дотриманням законів регіональним органом безпеки Луганської обласної прокуратури ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2025 щодо ОСОБА_8 , визнаного невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 28, ч.2 ст. 111 КК - скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 не обирати.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її оголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4