ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026року

м. Київ

справа №155/1294/19

провадження № 51-4460км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції:

засудженого ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисників

ОСОБА_8 й ОСОБА_7 на вирок Горохівського районного суду Волинської області від 29 травня 2025 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 19 серпня 2025 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

і жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Горохівського районного суду Волинської області від 29 травня

2025 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, і призначено йому покарання

у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Вирішено питання щодо: початку строку відбування покарання; цивільного позову; речових доказів.

За встановлених у вироку обставин ОСОБА_6 визнано винуватим

у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК).

Так, ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно о 04:00 ОСОБА_10 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на території АЗК «WOG», що на вул. Луцькій, 47 у м. Горохові Волинської області, у ході сварки, яка раптово виникла на ґрунті особистих неприязних стосунків та потім переросла в бійку, маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і не бажаючи,

але свідомо припускаючи їх настання, завдав ОСОБА_11 декількох ударів руками в голову та декількох ударів ногою по тулубу, чим, зокрема, заподіяв тілесні ушкодження у вигляді закритої тупої травми грудної клітки, яка супроводжувалася переломами 6-8 ребер, з пошкодженням пристінної плеври та забоєм лівої легені,

що ускладнилися розвитком легенево-серцевої недостатності й початковими явищами шокової реакції, які перебувають у прямому причинному зв`язку

з настанням смерті потерпілого та належать до тяжких тілесних ушкоджень.

Волинський апеляційний суд ухвалою від 19 серпня 2025 року вирок районного суду щодо ОСОБА_6 залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційну скаргу, і заперечення інших учасників провадження

У касаційній скарзі захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , посилаючись

на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність

і порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК.

Суть їх доводів зводиться до тверджень про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги дійсних мотивів і мети дій ОСОБА_6 , тобто неправильно з`ясував суб`єктивну сторону складу інкримінованого йому злочину, що впливає на правильність правової оцінки вчиненого ним діяння.

Стверджують, що досліджені в ході судового розгляду докази вказують про бажання засудженого відвернути реальну загрозу його життю і здоров`ю, а саме оборонятися від протиправного посягання ОСОБА_11 , що охоплюється поняттям необхідної оборони відповідно до положень, передбачених ст. 36 КК.

Зазначають, що місцевий суд залишив без уваги і належної правової оцінки тілесні ушкодження ОСОБА_6 в ділянці горла від нападу ОСОБА_11 , який намагався задушити засудженого.

Крім того, усі допитані свідки стверджували, що подія на АЗС була продовженням агресивної поведінки ОСОБА_11 , який у їх присутності побив ОСОБА_6 на очах малолітньої дитини та був ініціатором продовження з`ясування стосунків із засудженим, чого останній не хотів.

Однак у вироку неповно викладено зміст отриманих доказів, зокрема показань експертів, свідків, що, на переконання касаторів, має значення для правильної правової оцінки вчиненого засудженим діяння та в сукупності з іншими доказами спростовує винуватість ОСОБА_6 .

Також зауважують, що суд першої інстанції, використавши під час ухвалення обвинувального вироку показання свідка ОСОБА_12 у надто спрощеному викладі, порушив вимоги ст. 370 КПК щодо обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, оскільки не надав належної оцінки зазначеним цим свідком обставинам, на підставі яких стверджується про напад ОСОБА_11 , чим також порушив вимоги ст. 62 Конституції України і ст. 17 КПК.

А через відмову суду в задоволенні клопотання про проведення в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 333 КПК слідчого експерименту в присутності

судово-медичних експертів, залишилися неперевіреними обставини, що виключають злочинність діяння ОСОБА_6 та ставлять під розумний сумнів саме його причетність до настання смерті ОСОБА_11 , яка, відповідно

до показань судово-медичних експертів, могла настати від поєднаної травми, зокрема, через: падіння; некваліфіковану медичну допомогу; алкогольне сп`яніння, поєднане із вживанням невідомої речовини.

Також, на їх переконання, висновок про причетність ОСОБА_6 до настання смерті ОСОБА_11 є припущенням з огляду на різні думки експертів щодо причини перелому ребра загиблого (утворився внаслідок удару, як стверджує один

з експертів, або ж внаслідок стискання грудної клітки під час некваліфікованого проведення непрямого масажу серця, як вважає інший).

Внаслідок того, що суд апеляційної інстанції не усунув наведених порушень, допущених місцевим судом, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги сторони захисту та не надав на них вичерпної відповіді, касатори стверджують про недодержання судами попередніх інстанцій приписів ст. 370 КПК.

Прокурор ОСОБА_13 , яка брала участь у кримінальному провадженні

в апеляційному суді, подала заперечення, у яких просила касаційну скаргу захисників залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без зміни.

Позиції учасників судового провадження

Захисники ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , навівши відповідні пояснення,

а також засуджений ОСОБА_6 підтримали подану захисниками касаційну скаргу.

Прокурор ОСОБА_5 та потерпіла ОСОБА_9 висловили заперечення проти задоволення касаційної скарги захисників, вважали необхідним залишити оскаржені судові рішення без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені

в касаційній скарзі, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга захисників не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, з огляду на наведені положення процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

Аргументи сторони захисту, викладені з метою оспорювання встановлених за результатами судового розгляду обставин із зазначенням власної версії подій, стосуються по суті невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що згідно зі ст. 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. Зазначені обставини перевірив суд апеляційної інстанції.

За результатами перевірки судових рішень не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПКвказані висновки ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджено доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом згідно зі ст. 94 цього Кодексу. Зміст обставин і доказів докладно наведено у вироку місцевого суду, з висновками якого обґрунтовано погодився суд апеляційної інстанції.

Зокрема, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли такого висновку, надавши належну правову оцінку показанням самого засудженого та свідків, а також роз`ясненням експертів щодо складених ними висновків.

Крім того, суди взяли до уваги письмові докази, серед яких протоколи огляду місця події, проведення слідчих експериментів та висновки експертів.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність і умотивованість оскаржених судових рішень касаційна скарга сторони захисту не містить.

Зокрема, не є прийнятними доводи сторони захисту стосовно того, що ОСОБА_6 захищався від нападу ОСОБА_11 , а отже, перебував в обстановці захисту від суспільно небезпечного посягання останнього.

Верховний Суд зазначає, що версія сторони захисту стосовно наявності в діях засудженого необхідної оборони була предметом перевірки судів попередніх інстанцій, які її спростували з належним мотивуванням.

Відповідно до ст. 36 ККнеобхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Водночас згідно з ч. 3 вказаної норми закону перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Отже, для вирішення питання про кваліфікацію діяння особи, зокрема, щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували межі необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах.

У цьому кримінальному провадженні суди попередніх інстанцій встановили, що після конфлікту, який виник між ОСОБА_6 і ОСОБА_11 під час поїздки

у мікроавтобусі (завдання ОСОБА_11 ОСОБА_6 тілесних ушкоджень), їх розсадили один від одного й вони продовжили рух далі, а в м. Горохові на АЗС засуджений з потерпілим спокійно розмовляли, навіть посміхалися і обійнялися, однак через короткий проміжок часу між ними почалася бійка і у момент, коли

ОСОБА_12 відтягував ОСОБА_6 , то останній ногою завдав удару лежачому потерпілому в тулуб.

Зокрема, про обставини щодо спричинення ОСОБА_6 удару лежачому потерпілому повідомив під час судового розгляду свідок ОСОБА_14 , який зазначав, що бачив момент, коли ОСОБА_12 відтягував ОСОБА_6 ,

а останній завдав одного удару ногою потерпілому в ділянку тулуба.

Ця обставина також підтверджується даними протоколу слідчого експерименту

від 08 червня 2019 року з додатком (відеозаписом) за участю свідка ОСОБА_12 ,

де він, крім іншого, показав удар ногою ОСОБА_6 ОСОБА_11 .

Дані, отримані за результатами проведення цієї слідчої дії, суди попередніх інстанцій, серед іншого, поклали в обґрунтування винуватості ОСОБА_6 у заподіянні ним тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть ОСОБА_11 .

У цьому контексті Суд зазначає, що наведений у касаційній скарзі захисників аналіз показань неодноразово допитаного в суді першої інстанції свідка ОСОБА_12 ,

з посиланням на те, що через давність події він точно не пам`ятає всіх обставин, зокрема й щодо того, чи завдавав ОСОБА_6 удар ОСОБА_11 , який

у той час лежав (спочатку цей свідок зазначав, що бачив «відмашку» або

ж ОСОБА_6 спотикнувся, а надалі сказав, що не бачив щоб хтось

комусь завдавав удари), не спростовує даних, отриманих за результатами проведення слідчого експерименту з цим свідком, який показував удар ногою ОСОБА_6 ОСОБА_11 , оскільки за правовим висновком, викладеними

у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 14 вересня 2020 року у справі № 740/3597/17 (провадження

№ 51-6070кмо19), показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів - протоколом слідчого експерименту.

Сторона захисту не навела обґрунтованих тверджень щодо будь-яких допущених процесуальних порушень під час проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_12 , які би могли свідчити про недопустимість або недостовірність даних, отриманих за результатами цієї слідчої дії.

Водночас висновками експертів № 51, № 01 (додаткової експертизи до № 51), № 50, які підтверджені в судовому засіданні експертами ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , встановлено, що тяжкі тілесні ушкодження, які виявлені у ОСОБА_11 , а саме закрита тупа травма грудної клітки, яка супроводжувалася переломами 6, 7, 8 ребер, з пошкодженням пристінної плеври та забоєм лівої легені, що ускладнилося розвитком легенево-серцевої недостатності та початковими явищами шокової реакції, які й стали причиною його смерті, виникли внаслідок однократної дії, одного тупого предмета, з обмеженою по площі контактуючою поверхнею, з напрямком травмуючої сили під тупим кутом. Зокрема, враховуючи дані слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_12 , експерти у висновку № 50 встановили, що зазначені вище тілесні ушкодження в ділянці грудної клітки зліва найбільш ймовірно виникли в результаті завдання удару ногою в цю анатомічну ділянку.

Таким чином, суди, ураховуючи встановлені вище обставини, наявність у

ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, їх кількість та локалізацію (не менше семи травмуючих дій), яких він не мав до виходу з мікроавтобуса, та з урахуванням положень ст. 36 КК, дійшли обґрунтованого переконання, що показання засудженого в тій частині, що він лише оборонявся від протиправних дій ОСОБА_11 , які за його твердженням становили загрозу його життю і здоров`ю, є такими, що не узгоджуються з дослідженими судом доказами, а спрямовані на уникнення або пом`якшення відповідальності за вчинене.

У зв`язку з цим колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що за встановлених у цій справі обставин, виявлені у ОСОБА_6 , зокрема на шиї, тілесні ушкодження само собою не свідчать про вчинення суспільно небезпечного посягання на його життя та здоров`я з боку потерпілого, а версія засудженого щодо його перебування в стані необхідної оборони під час конфлікту із ОСОБА_11 на АЗС «WOG» ґрунтується лише на його показаннях, які суди попередніх інстанцій спростували сукупністю досліджених доказів.

Суди надали правильну правову оцінку обстановці під час конфлікту між засудженим і потерпілим на АЗС, а твердження сторони захисту про те, що конфлікт, який розпочався між ними у мікроавтобусі, тривав і не був вичерпаний до моменту бійки на АЗС, не спростовують обґрунтованості висновків щодо відсутності стану необхідної оборони у ОСОБА_6 під час бійки з ОСОБА_11 на АЗС. Суди встановили, що після припинення конфлікту в мікроавтобусі і до початку бійки на АЗС минув певний проміжок часу, протягом якого не було підстав вважати, що засуджений перебував у стані необхідної оборони.

Отже, з установлених судами фактичних обставин інкримінованої події, що відбулася на території АЗС, не вбачається суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого, яке би за об`єктивними ознаками могло бути реальною та безпосередньою загрозою заподіяння шкоди для ОСОБА_6 , що у свою чергу могло викликати в останнього невідкладну необхідність заподіяти шкоду потерпілому, а саме завдання удару ногою в лежачого потерпілого, внаслідок якого спричинено тяжкі тілесні ушкодження.

Також, предметом ретельної перевірки судів попередніх інстанцій були доводи сторони захисту щодо неправильно встановленої причини настання смерті потерпілого.

Верховний Суд погоджується з мотивами апеляційного суду, який, переглядаючи вирок суду першої інстанції, дійшов висновку про необґрунтованість доводів апеляційної скарги захисників, зокрема, щодо отримання ОСОБА_17 тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило його смерть, внаслідок падіння на нього ОСОБА_6 під час боротьби, оскільки вони повністю спростовуються висновками експертів № 51 та 50. Зокрема, як убачається з оскаржуваних судових рішень у висновку № 51 зазначено, що під час падіння з висоти власного зросту

на виступаючу бетонну плиту на території літнього кафе АЗС «WOG» (навіть за умови одночасного падіння ОСОБА_6 та ОСОБА_11 ) тілесні ушкодження від яких настала смерть потерпілого не могли виникнути.

Обґрунтовано апеляційний суд відхилив і посилання сторони захисту на пояснення експерта ОСОБА_18 щодо можливої причини настання смерті ОСОБА_11 , оскільки цей експерт не залучалася до проведення експертиз щодо причин смерті потерпілого, а лише проводила експертизу фрагмента, наданого їй на дослідження, ребра на предмет причин його зламу. Відповідно колегія суддів відкинула доводи сторони захисту про можливе виникнення перелому ребер під час надання потерпілому некваліфікованої допомоги шляхом проведення непрямого масажу серця, про що висловила припущення експерт ОСОБА_18 .

Суд звертає увагу, що експерт ОСОБА_18 лише проводила дослідження фрагменту ребра ОСОБА_11 на предмет механізму його зламу за направленням експерта ОСОБА_15 , який складав висновок № 51. Будь-яких матеріалів кримінального провадження у розпорядженні цього експерта не було, а тому висловлені нею припущення щодо можливих варіантів виникнення перелому ребра ОСОБА_11 обґрунтовано відхилено судами попередніх інстанцій, та взято до уваги роз`яснення експертів ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , які проводили експертні дослідження

у цьому кримінальному провадженні й складали висновки, які були ними повністю підтримані під час судового розгляду.

Крім того, суди ретельно досліджували питання щодо можливості сприяння розвитку смерті потерпілого за умови наявності фонових факторів, зокрема таких як стан алкогольного сп`яніння. Так, допитаний в судовому засіданні заступник начальника з експертної роботи Волинського бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_19 пояснив, що у випадках коли фонові фактори не є беззаперечними причинами смерті на перше місце ставиться травма. Експерт ОСОБА_15 з цього приводу вказував, що вживання алкогольних напоїв може сприяти розвитку смерті в контексті фону про що зазначав ОСОБА_19 . Водночас цей експерт підтримав складений ним висновок № 51, у якому, зокрема, встановлено причину смерті потерпілого саме внаслідок спричинення тілесних ушкоджень.

Також, апеляційний суд належним чином перевірив доводи сторони захисту, аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі, щодо неповного викладення доказів у вироку, зокрема показань свідків, експертів, та безпідставної відмови

у проведенні слідчого експерименту за участю засудженого й судово-медичних експертів. Колегія суддів погоджується з аргументами апеляційного суду щодо неспроможності вказаних доводів.

Отже, ухвалені у справі вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду

є належним чином обґрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають приписам статей 370, 374 та 419 КПК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для зміни або скасування судових рішень, не встановлено, а тому касаційну скаргу сторони захисту необхідно залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисників ОСОБА_8 й ОСОБА_7 залишити

без задоволення, а вирок Горохівського районного суду Волинської області

від 29 травня 2025 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 19 серпня

2025 року стосовно ОСОБА_6 - без зміни.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3