Провадження № 11-кп/4823/527/26
Категорія - ч.1 ст. 263, ч.1 ст. 345 КК Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 31 березня 2026 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, маючого на утриманні доньку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 263, ч.1 ст.345 КК України та призначено покарання:

- за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 ( три) роки;

- за ч. 1 ст. 345 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 ( два) роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_7 остаточно призначено покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Стягнуто із ОСОБА_7 на користь держави 2228 (дві тисячі двісті двадцять вісім) гривень 50 коп. витрат на залучення експерта.

Застосований до ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою залишено без змін до набрання даним вироком законної сили.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з 31.10.2025, тобто з дня його фактичного затримання, зарахувавши йому в строк відбування основного покарання за даним вироком строк його попереднього ув`язнення із розрахунку: один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі.

Вироком місцевого суду встановлено, що у невстановлений досудовим розслідуванням день та час, але не пізніше 01 год. 06 хв. 31.10.2025, військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації солдат ОСОБА_7 , у невстановленому досудовим розслідуванням місці та у невстановлений спосіб, в порушення приписів, передбачених ст.178 Цивільного Кодексу України, п.1 Додатку № 1 (Перелік видів майна, що не може перебувати у власності громадян, громадських об`єднань, міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав на території України), затвердженого Постановою Верховної Ради України «Про право власності на окремі види майна» від 17.06.1992, п.п.2, 3, 9 Положення про дозвільну систему, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 576 від 12.10.1992, п.п.2.1, 2.3 Розділу 2 Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 622 від 21.08.1998, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, придбав одну оборонну осколкову ручну гранату типу Ф-1, яка є вибуховим пристроєм промислового виготовлення та відноситься до категорії боєприпасів, та почав її зберігати у невстановленому досудовим розслідуванням місці.

У подальшому, ОСОБА_7 , у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 01 год. 06 хв. 31.10.2025, діючи у порушення вищезазначених приписів, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, зберігаючи при собі одну оборонну осколкову ручну гранату типу Ф-1, яка є вибуховим пристроєм промислового виготовлення та відноситься до категорії боєприпасів, переніс її до будинку за адресою: АДРЕСА_2 , та намагався потрапити до квартири колишньої дружини ОСОБА_10 , яка і викликала працівників поліції.

31.10.2025 у період часу з 06 год. 22 хв. по 06 год. 34 хв., працівниками поліції під час проведення огляду місця події, за адресою: м. Чернігів, вул. Шевченко, буд. 19, виявлено та вилучено корпус оборонної осколкової ручної гранати типу Ф-1 та запал ручних гранат УЗРГМ - 2, які у конструктивному поєднанні є оборонною осколковою ручною гранатою Ф-1, яка у свою чергу є вибуховим пристроєм промислового виготовлення та відноситься до категорії боєприпасів.

Окрім того, відповідно до дислокації нарядів Чернігівського районного управління поліції ГУНП в Чернігівській області на 30.10.2025 старший інспектор сектору протидії домашньому насильству відділу взаємодії з громадянами Чернігівського районного управління поліції ГУНП в Чернігівській області майор поліції ОСОБА_11 , інспектор сектору протидії домашньому насильству відділу взаємодії з громадянами Чернігівського районного управління поліції ГУНП в Чернігівській області старший лейтенант поліції ОСОБА_12 та інспектор сектору протидії домашньому насильству відділу взаємодії з громадянами Чернігівського районного управління поліції ГУНП в Чернігівській області майор поліції ОСОБА_13 виконували свої службові обов`язки з 08 год. 00 хв. 30.10.2025 до 08 год. 00 хв. 31.10.2025 у складі поліцейського наряду Чернігівського районного управління поліції ГУНП в Чернігівській області, з позивним «Ільма», в зоні обслуговування - м. Чернігів.

31.10.2025 близько 01 год. 15 хв., старший інспектор сектору протидії домашньому насильству відділу взаємодії з громадянами Чернігівського районного управління поліції ГУНП в Чернігівській області майор поліції ОСОБА_11 , інспектор сектору протидії домашньому насильству відділу взаємодії з громадянами Чернігівського районного управління поліції ГУНП в Чернігівській області старший лейтенант поліції ОСОБА_12 та інспектор сектору протидії домашньому насильству відділу взаємодії з громадянами Чернігівського районного управління поліції ГУНП в Чернігівській області майор поліції ОСОБА_13 , виконуючи свої службові обов`язки, передбачені Законом України «Про Національну поліцію», перебуваючи у службовому поліцейському однострої, на службовому поліцейському автомобілі, прибули за викликом ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо факту сімейного насильства з боку колишнього чоловіка - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яке вчинялося за адресою: АДРЕСА_2 .

В цей же час, ОСОБА_7 , достовірно знаючи про те, що ОСОБА_11 та ОСОБА_12 є працівниками поліції та перебувають при виконанні службових обов`язків, оскільки останні прибули на виклик у поліцейському однострої та на службовому поліцейському автомобілі, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер вчинюваного ним діяння, з метою залякування, з мотивів явної неповаги до авторитету працівників правоохоронного органу у зв`язку з виконанням ОСОБА_11 та ОСОБА_12 своїх службових обов`язків, висловив усні погрози застосування гранати, після чого, з метою надання своїм погрозам ознак реальності та невідворотності, взяв оборонну осколкову ручну гранату типу Ф-1 та, тримаючи її в руках, на законні вимоги поліцейських не реагував, натомість демонстрував її та повідомив про відсутність запобіжної чеки, що свідчило про можливість приведення в дію вказаної гранати в будь-який момент, чим вчинив погрозу вбивством щодо працівників правоохоронного органу ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , у зв`язку з виконанням ними службових обов`язків.

Не погоджуючись із рішенням суду, захисник ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та пом`якшити призначене ОСОБА_7 покарання, звільнивши від його відбування з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з покладенням обов`язків передбачених пунктів 1, 2 ч. 1 статті 76 КК України. Апелянт послався на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок суворості. Вказує, що суд першої станції не навів підстав неможливості застосування ст. 75 КК України. На думку захисту враховуючи особу винного та інші обставини справи, вважає, що можливе виправлення засудженого ОСОБА_7 без відбування покарання, що підтверджується також даними ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор», висновком органу пробації, відповідно до якого ризик вчинення повторного правопорушення та ризик небезпеки для суспільства, в тому числі для окремих осіб оцінені як середні та орган пробації вважає можливим виправлення особи без ізоляції від суспільства з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України та покладенням обов`язку виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою подолання агресивної поведінки.

Інші учасники кримінального провадження вирок не оскаржували. Письмові заперечення на апеляційну скаргу прокурора до апеляційного суду не надходили.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, основні доводи апеляційної скарги, захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; думку прокурора яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити в силі вирок суду першої інстанції, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Згідно зі ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, кваліфікація його дій, конкретні обставини кримінального паро порушення в апеляційній скарзі захисником не оспорюються.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги захисника на суворість призначеного покарання, апеляційний суд виходив з наступного.

Положеннями ст.ст. 50, 65 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Статтею 17 Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Призначаючи ОСОБА_7 міру покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь суспільної небезпеки, тяжкість скоєних кримінальних правопорушень, їх фактичні обставини, обставину, що пом`якшує його покарання за ч.1 ст. 263 КК України - щире каяття та відсутність обставин, що обтяжують покарання; дані про особу обвинуваченого, зокрема його вік, стан здоров`я, відсутність судимостей, сімейний стан, висновок органу пробації про можливість виправлення без ізоляції від суспільства та дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання саме у виді позбавлення волі, передбаченими за ч.1 ст. 263 КК України та за ч.1 ст. 345 КК України, визнавши його необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень та констатувавши неможливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

Остаточне покарання обвинуваченому суд першої інстанції призначив із застосуванням положень ч.1 ст.70 КК України. Однак місцевий суд не знайшов підстав для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з таким висновком місцевого суду, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 75 КК України визначено, що для вирішення питання про можливість виправлення засудженого без відбування покарання суд повинен врахувати сукупність факторів, а саме: тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи.

Згідно з ч.1 ст. 6 КВ України виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Отже, виправлення виявляється у внесенні коректив у соціально-психологічні характеристики засудженого, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, зокрема і кримінального.

Досягнення мети виправлення означає, що в результаті застосування до засудженого покарання в його особистості відбулись такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів, що неможливо без усвідомлення та засудження винуватим вчиненої ним суспільно небезпечної дії (постанова Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року, справа № 725/5266/20, провадження № 51-5167км21).

З огляду на те, що обвинувачений ОСОБА_7 не визнав та не усвідомив свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 345 КК України, у вчиненні даного діяння не розкаявся, зокрема своєю поведінкою не продемонстрував того, що відчуває глибокі внутрішні переживання того, що сталось та морально засуджує свою поведінку в частині погроз поліцейським застосуванням бойової осколкової гранати Ф-1, суд вважає, що останній не продемонстрував готовності до виправлення.

Крім того, призначення обвинуваченому покарання не пов`язаного з реальним позбавленням волі явно не відповідатиме меті кримінального покарання у вигляді запобігання вчиненню аналогічних кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так і іншими особами, оскільки у них може утворитись хибне відчуття безкарності та уявлення про можливість фактично безнаслідкових погроз застосування привезених з фронту або придбаних у іншій спосіб зброї та/або боєприпасів у відношенні до членів сім`ї, оточуючих та працівників правоохоронних органів.

На думку апеляційного суду захисником не було наведено переконливих мотивів того, що призначене ОСОБА_7 покарання з випробування, буде сприяти досягненню мети покарання, оскільки виправлення засудженого є таким впливом покарання на його свідомість, за допомогою якого усуваються ті його негативні риси, що призвели до вчинення кримінального правопорушення.

Посилання апелянта на висновок органу пробації відповідно до якого є можливим виправлення особи без ізоляції від суспільства з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України та покладенням обов`язку виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою подолання агресивної поведінки не заслуговують на увагу, оскільки такий висновок не є обов`язковим для застосування та носить інформаційно-дорадчій характер. Даний висновок був врахований судом першої інстанції у сукупності з іншими обставинами при призначенні покарання.

Таким чином, врахувавши всі передбачені ст. 65 КК України та вищенаведені складові, місцевий суд дійшов правильного висновку про доцільність призначення обвинуваченому остаточного покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 263 КК України, яка передбачає більш суворе покарання, однак у вигляді реального позбавлення волі.

Отже, всі обставини, на які посилається апелянт, судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 враховані, а тому доводи про суворість покарання не заслуговують на увагу і спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.

Порушень місцевим судом під час розгляду справи вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 31 березня 2026 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4