УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/4074/25

17 березня 2026 року

Костопільський районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1

з участю секретаря: ОСОБА_2

прокурора: ОСОБА_3 (дистанційно)

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у судовому засіданні в м.Костопіль в режимі відеоконференції клопотання прокурора в кримінальному провадженні - прокурора Рівненської окружної прокуратури Рівненської області ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_4 в межах кримінального провадження №30000100 від 23 січня 2025 року про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Костопільського районного суду Рівненської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні №30000100 від 23 січня 2025 року про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

Прокурор в кримінальному провадженні подав до суду клопотання про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

В обґрунтування клопотання сторона обвинувачення посилається на те, що ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, а саме у самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Крім цього, сторона обвинувачення посилається на наявність ризиків, якими обґрунтовується запропонований запобіжних захід, а саме: ризик переховуватись від суду, можливість перешкоджання кримінальному провадженню, можливість вчинити інше кримінальне правопорушення.

В судовому засіданні прокурор клопотання про продовження запобіжного заходу ОСОБА_4 підтримав з підстав зазначених в клопотанні.

Обвинувачений ОСОБА_4 не заперечував проти задоволення клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

З`ясувавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Метою застосування запобіжного заходу є, відповідно до ч.1 ст.177 КПК України, в тому числі, забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, в тому числі, переховуватися від органів досудового розслідування та (або) суду.

Згідно ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є обов`язковою до застосування на території України, кожен має право на свободу та особисту недоторканість, нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Згідно із ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Згідно матеріалів справи, ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 17 серпня 2025 року обвинуваченому ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави. Ухвалами Костопільського районного суду Рівненської області від 27.11.2025 та від 19.01.2026 строк тримання підвартою ОСОБА_4 було продовжено до 19 березня 2026 року, тобто строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою спливає 29 березня 2026 року, а судовий розгляд кримінального провадження не розпочато.

Так, на переконання суду на день розгляду клопотання ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, що підтверджується зібраними у ході досудового розслідування матеріалами кримінального провадження у їх сукупності.

Також суд вважає обґрунтованими наведені прокурором ризики.

Так суд рахує доведеним прокурором існування ризику переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, оскільки у разі доведення винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину, останньому загрожує безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років, а в умовах воєнного стану, який на теперішній час діє в Україні, ризик втечі лише збільшується. І хоч тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Суд погоджується з думкою прокурора, що обвинувачений ОСОБА_4 може незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, що підтверджується тим, що обвинувачений може вплинути на свідків, які разом з ним проходили військову службу в одній військовій частині, що фактично створить умови для здійснення впливу на безпосередніх свідків, у тому числі шляхом залякування та здійснення стосовно останніх насильницьких дій. При цьому, ризик незаконного впливу на свідків залишається актуальним з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме шляхом допиту особи в судовому засіданні відповідно до положень ст.23 КПК України, що свідчить про існування вказаного ризику не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й в подальшому на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Обвинувачений як особисто, такі і через інших осіб, будучи обізнаним із колом осіб, котрим відомо або може бути відомо обставини справи, шляхом умовлянь, чиненням тиску, погрозами та/або будь-яким іншим чином може вплинути на цих осіб з метою зміни показань про обставини провадження, або взагалі відмови, як на стадії досудового розслідування, так і під час судового розгляду.

Також суд вважає обґрунтованою позицією сторони обвинувачення, що обвинувачений може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, оскільки останній, розуміючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, наслідки та ризик втечі для нього, може, перебуваючи на волі, з метою ухилитись від кримінальної відповідальності за вчинений злочин, в якому обвинувачується як військовослужбовець, вчинити самокалічення або симулювати хворобу, підробивши для цього відповідні документи або іншим обманом, щоб не перебувати в умовах ізоляції до завершення судового розгляду.

Крім того, існує ризик вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, оскільки обвинувачений, вчиняючи самовільне залишення місця служби в умовах воєнного стану, фактично відмовився виконувати будь-які накази командира підрозділу щодо виконання своїх службових обов`язків в умовах воєнного стану, та у подальшому вибув за межі дислокації військової частини, а отже знизив можливість функціонування підрозділу у випадку надходження наказу про виконання бойового завдання та тим самим сприяв у підриві обороноздатності ЗС України, демонстрування перед іншими військовослужбовцями у відкритій формі можливість відмовитися від проходження від військової служби, що посилює його схильність до вчинення протиправних дій.

Вказані обставини свідчать про реальну наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України і суд рахує, що встановлені обставини по справі унеможливлюють застосування до обвинуваченого більш м`який захід забезпечення кримінального провадження, аніж запропонованого прокурором, оскільки будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, на які посилається сторона обвинувачення, або для застосування стосовно обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів, в судовому засіданні не встановлено.

Тобто, під час розгляду даного клопотання було доведено, що вищевказані ризики, які попередньо були встановлені при винесені слідчим суддею Рівненського міського суду Рівненської області від 17 серпня 2025 року та ухвалами Костопільського районного суду від 27.11. 2025 року та від 19.01.2026 про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою не зменшилися, а встановлені обставини виправдовують подальше утримання останнього під вартою.

Відповідно до вимог п.1 ч.4 ст.183 КПК України, суд також не вбачає можливості застосувати заставу, оскільки під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст.407 Кримінального кодексу України.

Згідно ч.1 ст.197 КПК України строк дії ухвали суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати 60 днів.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.176, 177, 178, 183

УХВАЛИВ:

Продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Калуш Івано-Франківської області, громадянина України, українця, зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимого, у військовому званні «солдат», з утриманням у ДУ "Рівненський слідчий ізолятор", на 60 (шістдесят) діб, тобто до 15 травня 2026 року, без визначення розміру застави.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню і подання апеляційної скарги на ухвалу не зупиняє її виконання.

СуддяОСОБА_1