УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2026 року

м. Київ

справа № 405/3933/25

провадження № 51-1701 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Подільського районного суду м. Кропивницького від 22 грудня 2025 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 14 квітня 2026 року стосовно останнього,

установив:

Вироком суду першої інстанції, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.

Розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції здійснювався за процедурою, передбаченою ч. 3 ст. 349 КПК України.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_5 , будучи військовозобов`язаним та придатним до військової служби, відповідно до довідки ВЛК № 8817 від 23 грудня 2024 року, прибувши 9 січня 2025 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 , після вручення бойової повістки для відправки до військової частини № НОМЕР_1 для проходження військової служби, відмовився від її отримання, про що складено акт щодо відмови від отримання повістки на відправку. Крім того у присутності працівників ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 відмовився від проходження військової служби під час мобілізації, про що 9 січня 2025 року написав письмову заяву, та у такий спосіб ухилився від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період.

Ці умисні дії засудженого суд кваліфікував за ст. 336 КК України як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 14 квітня 2026 року, за результатами розгляду апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , вирок залишено без зміни.

У касаційній скарзі захисник посилається на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого й неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність через незастосування закону, який, на її думку, підлягав застосуванню, у зв`язку з цим порушує питання про зміну судових рішень і звільнення засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням, застосувавши положення 75 КК України.

На обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що судові рішення є необґрунтованими, оскільки не враховано повне визнання вини, щире каяття засудженого, його позитивні характеристики, міцні соціальні зв`язки, відсутність обтяжуючих обставин, висновок органу пробації про можливість виправлення без ізоляції від суспільства, позиції прокурора, висловленої у суді апеляційної інстанції щодо можливості застосування ст. 75 КК України, а також клопотання трудового колективу про взяття на поруки. Посилаючись на неповноту судового розгляду, вважає, що суди не надали належної оцінки фактичним обставинам щодо неоднозначної ситуації про бронювання засудженого.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для відкриття касаційного провадження, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

У касаційній скарзі захисник не погоджуються з судовими рішеннями щодо незастосування ст. 75 КК України.

Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд, при призначенні покарання, зокрема у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

За змістом вироку, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про міру покарання, урахував тяжкість злочину, який згідно зі ст. 12 КК України класифікується як нетяжкий, особу засудженого - раніше несудимого, не перебуваючого на спеціальних обліках, офіційно працевлаштованого, працюючого тренером-викладачем першої категорії КЗ «Обласна спеціалізована дитячо-юнацька спортивна школа олімпійського резерву-2», який входить до складу збірної України зі скелелазіння, має заохочення у зв`язку із професійною діяльністю є членом ГО «Федерація альпінізму і скелелазіння України». Зокрема, суд врахував відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Водночас, не встановив обставину, що пом`якшує покарання, як щире каяття, зазначивши, щофакт визнання ОСОБА_5 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого.

Суд призначив засудженому покарання у межах, установлених у санкції ст. 336 КК України, у виді позбавлення волі на мінімальний строк.

Також розглянув питання щодо можливості застосування ст. 75 КК України та зазначив, що хоча ОСОБА_5 вчинив нетяжкий злочин, але будучи військовозобов`язаною особою, визнаною придатною до військової служби, не маючи права на відстрочку та не будучи заброньованим, фактично 11 місяців, перебуваючи на території м. Кропивницький, після отримання бойової повістки, умисного ухилення від явки на збірний пункт та внесення відомостей про кримінальне провадження, жодного разу до ІНФОРМАЦІЯ_2 не з`явився, хоча мав таку можливість, спроби виправити ситуацію, зокрема вступити до лав ЗСУ, що разом із його позицією щодо обставин вчинення злочину, висловленою в суді, суд оцінив як свідомі та умисні дії з метою уникнення мобілізації.

При цьому враховував, що ОСОБА_5 виконує суспільно-корисну роботу у сфері спорту (скелелазіння) на високому рівні та має значні спортивні досягнення. Взяв до уваги, що реальне відбування засудженим покарання у виді позбавлення волі може мати негативний вплив на підготовку дітей, які займаються скелелазінням на високому спортивному рівні.

Проте дійшов висновку, що ОСОБА_5 як тренер крім передання спортивних знань і навичок має здійснювати позитивний виховний вплив на дітей та власним прикладом зокрема показувати, що захист Вітчизни є обов`язком, а не правом, який треба виконувати кожному громадянину України. Вчинений ним злочин, його ставлення до нього, його особисте негативне ставлення до виконання громадянами України обов`язку проходження військової служби під час мобілізації у особливий період під час ведення Україною тяжкої та виснажливої війни із ворогом, який має перевагу у мобілізаційному людському ресурсі має значний негативний виховний вплив на дітей, до тренування яких він долучений.

Також суд узяв до уваги досудову доповідь, складену органом пробації, зазначивши, що відповідно до ст. 314-1 КПК України вона носить рекомендаційний характер і є лише одним із джерел даних, що підлягають оцінці в сукупності з іншими встановленими обставинами. Висновки досудової доповіді стосуються передусім соціально-побутових характеристик обвинуваченого та загального рівня ризику повторності правопорушення. Разом з тим, вони не враховують мотивів та характеру вчиненого ним діяння, обставин його відмови від виконання військового обов`язку у період дії воєнного стану, відсутності щирого каяття та небажання виправити ситуацію протягом тривалого часу.

У зв`язку з цим, суд дійшов висновку, що досудова доповідь є врахованою, однак її висновок про можливість виправлення без відбування покарання з випробуванням не може бути визначальним при вирішенні питання про застосування ст. 75 КК України, оскільки не відображає повною мірою значення та суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення.

За таких обставин, суд не вважав за можливе виправлення засудженого ОСОБА_5 без відбування призначеного покарання.

Не погоджуючись із вироком суду першої інстанції захисник ОСОБА_4 оскаржила рішення в частині призначеного покарання та порушувала питання про застосування до засудженого ст. 47 КК України і звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із передачею засудженого на поруки.

Апеляційний суд перевірив доводи скарги захисника щодо позитивної характеристики засудженого, визнання вини, розкаяння, те, що засуджений вчинив нетяжкий злочин та наявність клопотання трудового колективу спортивної школи. Врахувала думку прокурора, який частково підтримав касаційну скаргу захисника, вказавши на можливість застосування положень ст. 75 КК України.

Відхиляючи доводи захисника, апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції щодо відсутності щирого каяття, оскільки засуджений визнав факт ухилення, але не висловив жалю, не намагався виправити ситуацію та прямо заявив про небажання проходити військову службу, що за відсутності щирого каяття виключало застосування ст. 47 КК України.

Також апеляційний суд перевірив можливість застосуванні ст. 75 КК України, зазначивши, що суд першої інстанції правильно врахував усі дані про особу, у тому числі позитивні характеристики, спортивні досягнення та соціальні зв`язки, але ці обставини не переважають суспільну небезпечність умисного ухилення від мобілізації під час воєнного стану, у зв`язку з чим погодився з висновками суду про відсутність підстав для застосування цього закону України про кримінальну відповідальність.

Колегія суддів касаційного кримінального суду погоджується з наведеними в оскаржуваних судових рішеннях висновками та вважає, що покарання у виді позбавлення волі, призначене засудженому, без застосування до нього положень ст. 75 КК України, є законним, обґрунтованим та буде сприяти виправленню засудженого.

Доводи касаційної скарги щодо неврахування позиції прокурора під час провадження у суді апеляційної інстанції є безпідставними, оскільки суд взяв до уваги думку сторони обвинувачення, проте питання звільнення від відбування покарання з випробуванням є дискреційними повноваженнями суду.

Посилання захисника у касаційній скарзі на те, що засуджений готовий проходити військову службу у майбутньому, не можуть бути враховані як обставини, що пом`якшують відповідальність, а обставини щодо бронювання, у даному випадку, не мають значення, оскільки навіть якщо засуджений вважав, що має право на бронювання, це не дає права відмовлятися від повістки, а тим більше писати заяву про відмову від військової служби.

У вироку зазначено, що ОСОБА_5 у період дії воєнного стану здійснив одноразовий виїзд за межі України, скориставшись процедурою «Шлях», зареєструвавшись як водій для перевезення волонтерського вантажу у вигляді медичних препаратів. При цьому, основною метою зазначеного виїзду було забезпечення участі його підопічних спортсменів у міжнародних змаганнях, у зв`язку з чим він перебував за кордоном довше, ніж було необхідно для доставки вантажу. Після завершення змагань засуджений повернувся до України та доставив вказані медикаменти за призначенням.

Суд першої інстанції врахував ці обставини як дані, що характеризують особу засудженого та, аналізуючи їх, дійшов висновку, що вони свідчать про одноразовий виїзд та не підтверджують здійснення ОСОБА_5 систематичної волонтерської діяльності.

Отже, встановлені судом першої інстанції обставини, що характеризують засудженого, з якими погодився апеляційний суд, у своїй сукупності виключають можливість звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, тому судові рішення в цій частині обґрунтовані, належно мотивовані і підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у касаційній скарзі доводів немає.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Подільського районного суду м. Кропивницького від 22 грудня 2025 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 14 квітня 2026 року стосовно останнього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3