Дата документу 23.02.2026
Справа № 334/5271/23
Провадження № 1-кп/334/165/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року Дніпровський районний суд м. Запоріжжя у складі колегії суддів: головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

учасників провадження:

прокурора ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі клопотання захисника ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 про визнання очевидно недопустимими доказів у кримінальному провадженні №0000505 від 27.05.2020 за обвинуваченням ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_11 за ч.1 ст. 255, ч.3 ст. 229, ч.3 ст. 28 ч.3 ст. 358, ч.3 ст.28 ч.4 ст. 358, ч.2 ст. 15 ч.5 ст. 191, ч.3 ст. 199 КК України та ОСОБА_12 , ОСОБА_13 за ч.1 ст. 255, ч.3 ст. 229 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_9 звернувся з клопотаннями про визнання очевидно недопустимими доказів у кримінальному провадженні №0000505 від 27.05.2020 за обвинуваченням ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_11 за ч.1 ст. 255, ч.3 ст. 229, ч.3 ст. 28 ч.3 ст. 358, ч.3 ст.28 ч.4 ст. 358, ч.2 ст. 15 ч.5 ст. 191, ч.3 ст. 199 КК України та ОСОБА_12 , ОСОБА_13 за ч.1 ст. 255, ч.3 ст. 229 КК України.

В обґрунтування клопотання від 12.08.2025 вказує, що у даному кримінальному провадженні 21.01.2022 прокурор відділу організації процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях щодо кіберзлочинності Офісу Генерального прокурора ОСОБА_15 визначив підслідність та доручив здійснення досудового розслідування кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 191, ч. 2 ст. 229 КК України у кримінальному провадженні № 0000505 від 27.05.2020 детективам центрального апарату Бюро економічної безпеки України, на що не мав повноважень згідно з вимогами КПК України, з урахуванням Закону України від 17.11.2021 № 1888-ІХ та ч. 5 ст. 36 КПК України.

25.01.2022 заступник Генерального прокурора ОСОБА_16 доручив подальше здійснення досудового розслідування кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 191, ч. 2 ст. 229 КК України, у кримінальному провадженні № 0000505 від 27.05.2020 слідчим ГСУ Національної поліції України. Підстава зазначена у постанові - детективи Бюро економічної безпеки не змозі здійснити належне досудове розслідування згаданого кримінального провадження. Причини полягають у тому, що центральний апарат Бюро економічної безпеки сформовано лише на 30% від його граничної кадрової чисельності, що в сукупності із навантаженням, яке становить понад 3 складні кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, із значним обсягом та специфікою процесуальних дій, необхідних для розслідування, а також з огляду на територіальну віддаленість від місця вчинення відповідних правопорушень.

Приймаючи до уваги той факт, що доручення детективам центрального апарату Бюро економічної безпеки України здійснення досудового розслідування кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 191, ч. 2 ст. 229 КК України, у кримінальному провадженні № 0000505 від 27.05.2020 відбулося з порушенням КПК України, фактично не законне, та той факт, що в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які документи, що підтверджують прийняття до провадження останніми вказаного кримінального провадження, постанова від 25.01.2022 заступника Генерального прокурора ОСОБА_16 щодо доручення подальшого здійснення досудового розслідування кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 191, ч. 2 ст. 229 КК України слідчим ГСУ Національної поліції України винесена з порушенням «належної правової процедури» щодо визначення підслідності та суперечить вимогам КПК України, оскільки з початку необхідно було з додержанням норм Закону України від 17.11.2021 № 1888-ІХ та статті 36 КПК України доручити розслідування у кримінальному провадженні №0000505 детективам Бюро економічної безпеки України, а потім слідчим ГСУ Національної поліції України.

Для доручення здійснення досудового розслідування іншому органу на будь-якому етапі досудового розслідування необхідно мати підстави, а саме констатацію неефективності досудового розслідування органом досудового розслідування, встановленим ст. 216 КПК. В іншому випадку матиме місце порушення належної правової процедури реалізації повноважень, передбачених ч. 5 ст. 36 КПК.

Постанова прокурора про доручення досудового розслідування іншому органу досудового розслідування, її обґрунтування та вмотивування має бути предметом дослідження суду в кожному кримінальному провадженні, яка здійснюється з урахуванням його конкретних обставин. Результати такого дослідження утворюють підстави для подальшої оцінки отриманих у результаті проведеного досудового розслідування доказів з точки зору допустимості.

Виходячи з наведеного, у разі доручення Генеральним прокурором, керівником обласної прокуратури, їх першими заступниками та заступниками здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування без встановлення неефективності досудового розслідування органом досудового розслідування, встановленим ст. 216 КПК, зазначені уповноважені особи діятимуть поза межами своїх повноважень. У такому випадку матиме місце недотримання належної правової процедури застосування ч. 5 ст. 36 КПК та порушення вимог статей 214, 216 КПК.

З посиланням на висновки, викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24.05.2021 у справі №640/5023/19, вважає, що у даному випадку має місце недотримання належної правової процедури застосування ч. 5 ст. 36 КПК та порушення вимог статей 214, 216 КПК України. З цих підстав просить визнати недопустимими всі докази, отримані у результаті проведення з порушенням правил підслідності слідчих, та негласних слідчих (розшукових) дій, які було покладено в основу обвинувачення ОСОБА_10 , оскільки кримінальне провадження №0000505 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч.3 ст. 229, ч.3 ст. 28, ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 28, ч. 4 ст. 358, ч.2 ст. 15, ч.5 ст. 191, ч. 3 ст. 199 КК України, яке не передавалось з дотриманням правил ст. 216 КПК слідчим органам Національної поліції для здійснення досудового розслідування, оскільки підстав для реалізації прокурором повноважень, передбачених ч.5 ст.36 КПК, передумовою яких є встановлення неефективного розслідування, не було, а тому орган досудового розслідування та прокуратура діяли поза межами визначених КПК повноважень.

Крім того, у клопотанні від 18.02.2026 вказує, що на підставі повідомлення про злочин, зареєстрованого в журналі єдиного обліку Департаменту кіберполіції 25.05.2020 за №242, відомості щодо незаконного використання товарного знаку «Лімагрейн» (LG) та про постачання контрафактного товару вказаного виробника були внесені до ЄРДР лише 27.05.2020 за №00000505 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 229 КК України, тобто через 48 годин, чим порушено вимоги ст. 214 КПК України. З цих підстав просить визнати очевидно недопустимими всі докази, отримані у результаті проведення слідчих та негласних слідчих (розшукових) дій, які було покладено в основу обвинувачення ОСОБА_10 в частині незаконного використання знаку для товарів і послуг, фірмового найменування, кваліфікованого значення походження товару «Лімагрейн» (LG), що завдало матеріальної шкоди у великому розмірі, оскільки кримінальне провадження №00000505 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 229 КК України, внесене до ЄРДР з порушенням передбачених ч.1 ст. 214 КПК України строків, а отже орган досудового розслідування діяв поза межами визначених КПК України повноважень.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_9 , обвинувачений ОСОБА_10 , а також інші обвинувачені та їх захисники підтримали дане клопотання та просили його задовольнити.

Прокурор просив відмовити у задоволенні клопотання, оскільки воно є необґрунтованим, жодних обставин, які б вказували на очевидну недопустимість доказів стороною захисту не наведено. Оскільки з клопотання не вбачається, що докази є очевидно недопустимими, тому вирішувати питання допустимості доказів слід під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Заслухавши учасників провадження, перевіривши доводи клопотання, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Стаття 87 КПК України визначає, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит.

Недопустимими є також докази, що були отримані: 1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; 2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; 3) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження; 4) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання.

Системний аналіз ст.89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду.

Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Існують також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому, процесуальну конструкцію «очевидна недопустимість доказу», слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

Відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч.2 ст.89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст.87 КПК України) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п.8) (постанова ККС ВС від 29.09.2020 у справі № 601/1143/16).

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова ККС ВС від 25.09.2018 у справі № 210/4412/15-к). Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (постанова ККС ВС від 05.08.2020 у справі №334/5670/18).

Зазначені захисником доводи не вказують на очевидну недопустимість усіх доказів у даному кримінальному провадженні, покладених в основу обвинувачення ОСОБА_10 , стороною захисту не надано підтвердження їх очевидної недопустимості.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

Суд вважає за необхідне зазначити, що доводи, викладенні захисником, можуть впливати на визнання належності та допустимості зазначених в ньому доказів, однак підлягають оцінці при наданні судом аналізу доказів під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження, шляхом дослідження кожного доказу у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами.

З урахуванням цього підстави для задоволення клопотання про визнання очевидно недопустимими доказів у кримінальному провадженні №0000505 від 27.05.2020 за обвинуваченням ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_11 за ч.1 ст. 255, ч.3 ст. 229, ч.3 ст. 28 ч.3 ст. 358, ч.3 ст.28 ч.4 ст. 358, ч.2 ст. 15 ч.5 ст. 191, ч.3 ст. 199 КК України та ОСОБА_12 , ОСОБА_13 за ч.1 ст. 255, ч.3 ст. 229 КК України, покладених в основу обвинувачення ОСОБА_10 , відсутні.

Керуючись ст.ст. 87, 89, ст.350 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 про визнання очевидно недопустимими доказів у кримінальному провадженні №0000505 від 27.05.2020 за обвинуваченням ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_11 за ч.1 ст. 255, ч.3 ст. 229, ч.3 ст. 28 ч.3 ст. 358, ч.3 ст.28 ч.4 ст. 358, ч.2 ст. 15 ч.5 ст. 191, ч.3 ст. 199 КК України та ОСОБА_12 , ОСОБА_13 за ч.1 ст. 255, ч.3 ст. 229 КК України відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та окремому оскарженню не підлягає.

Оголошення повного тексту ухвали 15-00 год. 27.02.2026.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_17