Дата документу 23.03.2026 Справа № 334/6368/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/6368/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/207/26 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянула 23 березня 2026 року в м.Запоріжжя в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, який має вищу освіту, офіційно не працює, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 - в режимі відеоконференції,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 .

Прокурор у кримінальному провадженні прокурор Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_9 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 19 листопада 2024 року, яким ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України звільнено засудженого ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк на 3 (три) роки.

На підставі ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_6 :

періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації,

повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання,

Контроль за поведінкою засудженого покладено на уповноважений орган з питань пробації за місцем його проживання.

Стягнуто з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_10 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , моральну шкоду у розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів в розмірі 3140 (три тисячі сто сорок) гривень 20 коп.

Скасовано арешт автомобіля «RENAULT RAPID», реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_11 , накладений ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2019 року.

Вирішена доля речових доказів.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати та ухвали новий вирок в частині призначення покарання та призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки. В решті вирок суду залишити без змін.

В обґрунтування своєї скарги прокурор зазначає, що не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій, оскаржуваний вирок є незаконним і підлягає скасуванню в частині призначеного покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Прокурор вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст.75 КК України не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Крім того, таке покарання не є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Апелянт вказує, що суд належним чином не мотивував рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання та не навів переконливих мотивів, з яких дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання у виді позбавлення волі.

На думку прокурора, звільнивши обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, суд не в повній мірі врахував тяжкість кримінального правопорушення, обставини його вчинення та особу обвинуваченого.

Також, вказує, що судом залишено поза увагою ставлення обвинуваченого до скоєного ним діяння, оскільки будучи допитаним в ході судового розгляду, останній заперечував саму подію ДТП та повідомив, що пішохід ОСОБА_12 тілесні ушкодження отримала з власної необережності.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 просить апеляційну скаргу задовольнити частково, скасувати вирок та закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 за обвинуваченням за ч.2 ст.286 КК України.

У разі, якщо апеляційний суд дійде висновку про достатність доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, вирок змінити та кваліфікувати дії за ч.1 ст.286 КК України, обрати більш м`яке основне покарання і застосувати положення ст.ст.75, 76 КК України.

У разі, якщо апеляційний суд дійде висновку про достатність доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення та правильної кваліфікації за ч.2 ст.286 КК України, вирок залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Згідно з вироком суду, 25 квітня 2019 року приблизно о 10 годині 00 хвилин, водій ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «RENAULT RAPID» реєстраційний номер НОМЕР_2 , здійснював рух заднім ходом, поблизу будинку №22 по вул.Професора Толока, рухаючись по зеленій зоні у напрямку від проїзної частини вул.Дніпровські пороги, в напрямку вул.Бородінська в м.Запоріжжі.

В цей же час, поблизу будинку №22 по вул.Професора Толока в м.Запоріжжя, рухаючись по тротуару у напрямку зліва на право за ходом руху автомобіля, позаду нього, йшла пішохід ОСОБА_12 .

Водій ОСОБА_6 , діючи в порушення вимог п.10.9 Правил дорожнього руху України, де вказано: «під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб», не переконався в безпеці своїх дій, не звернувся за допомогою до інших осіб, які могли б своїми діями запобігти створенню перешкод для руху іншим учасникам, здійснюючи рух заднім ходом, допустив наїзд задньою частиною кузова керованого ним транспортного засобу на пішохода ОСОБА_12 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди, згідно з висновком судово-медичної експертизи №1589 від 16 червня 2019 року, пішоходу ОСОБА_12 були спричинені тілесні ушкодження, що спричинили її смерть, а саме: «тупа травма лівої нижньої кінцівки з переломом шийки лівої стегнової кістки приведших до флеботромбозу глибоких вен лівої нижньої кінцівки та вен малого тазу з розвитком тромбоемболїї легеневої артерії. Крововилив в м`які тканини лівого стегна, закритий перелом шийки лівої стегнової кістки утворилися від дії тупого предмету з переважною травмуючою поверхнею в ділянку верхньої треті лівого стегна. Дане ушкодження має причинний та прямий зв`язок з настанням смерті, утворилось незадовго до надходження в стаціонар, та має ознаки ТЯЖКОГО тілесного ушкодження. Закритий перелом лівої променевої кістки в ділянці променево-зап`ясткового суглобу утворився від дії тупого предмету переважно травмуючою поверхнею в ділянку лівої долоні. Дане ушкодження має ознаки тілесного ушкодження СЕРЕДНЬОГО ступеню тяжкості, в прямому причинному зв`язку з настанням смерті не перебуває та утворилося незадовго до надходження в стаціонар.

Згідно висновку судової автотехнічної експертизи №9-494 від 27 серпня 2019 року в даній дорожньо-транспортній ситуації, дії водія автомобілю «RENAULT RAPID», реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_6 , не відповідали вимогам п.10.9 Правил дорожнього руху України, що знаходиться у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди. Водій ОСОБА_6 , мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода, шляхом виконання вимог п.10.9 Правил дорожнього руху України.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити; обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Чинне кримінальне процесуальне законодавство зобов`язує суд дослідити усі докази у провадженні, які відповідають вимогам ст.84 КПК України, та надати цим доказам відповідну оцінку у вироку, за винятком процесуальної процедури, передбаченої ч.3 ст.349 КПК України.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався при розгляді цього провадження і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчинені вищевказаного правопорушення при викладених у вироку обставинах, правильно встановив фактичні обставини справи і правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України.

Доведеність вини й кваліфікація дій обвинуваченого в апеляційній скарзі не оспорюється.

Доводи, викладені в запереченнях захисника на апеляційну скаргу, щодо недоведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи тощо, колегія суддів відхиляє з огляду на вимоги ч.1 ст.404 КПК України, оскільки в цьому випадку вирок суду переглядається в межах поданої прокурором апеляційної скарги. В свою чергу, стороною захисту вищевказаний вирок суду не оскаржувався в апеляційному порядку.

Оскаржуваний вирок містить відповіді на доводи захисника, наведені при розгляді провадження судом першої інстанції.

Перевіряючи доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, про невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та безпідставне застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України, колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Згідно з вимогами ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

На переконання колегії суддів, покарання обвинуваченому ОСОБА_6 призначене з дотриманням зазначених вище вимог закону.

Зокрема, при призначенні покарання суд врахував те, що ОСОБА_6 раніше не судимий, вперше скоїв необережний злочин, має постійне місце проживання, одружений, на диспансерному обліку в психіатричному диспансері не перебуває, свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав частково, надав матеріальну допомогу потерпілому.

З урахуванням фактичних обставин провадження, ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відомостей про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , обставин, що пом`якшують покарання і відсутність обставин, що його обтяжують, суд дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання в межах санкції статті обвинувачення у виді позбавлення волі, але на мінімальний строк, з позбавленням права керування транспортними засобами.

Вирішуючи питання про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, суд дотримався вимог ст.75 КК України, згідно з якими, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд серед іншого звернув увагу на поведінку обвинуваченого одразу після події правопорушення, те, що останній намагався надати допомогу потерпілій на місці (викликав «швидку» та пропонував сам відвезти потерпілу до лікарні), добровільно відшкодував завдані збитки (виплата грошових коштів).

З урахуванням зазначених обставин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з покладенням певних обов`язків.

Вказані висновки суду першої інстанції є правильними, обґрунтованими, відповідають положенням закону, загальним принципам призначення покарання.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів правильність висновків суду першої інстанції та свідчили про неможливість досягти мети покарання через визначений судом порядок його відбування обвинуваченим, в апеляційній скарзі прокурора не наведено.

На думку колегії суддів, застосований судом у кримінальному провадженні захід примусу до ОСОБА_6 та визначений порядок його відбування відповідає меті покарання і є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення.

В Рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року, Європейський Суд з прав людини зазначив, що «виконання вироку, який передбачає позбавлення свободи, призупиняють, якщо можна розраховувати, що вирок служитиме засудженому як попередження і що він не здійснюватиме нові злочини в майбутньому, навіть без впливу, спричиненого відбуванням покарання. Роблячи такий прогноз…суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає оскаржуваний вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим та вмотивованим і підстав для задоволення поданої апеляційної скарги прокурора не убачає, оскільки доводи, викладені в цій скарзі, правильності висновків суду не спростовують.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст.ст.404-405, 407, КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2024 року, яким ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4