Справа № 225/1533/22
Провадження № 1-кп/206/50/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року Самарський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого суді ОСОБА_1 ,

при секретареві ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в рамках кримінального провадження № 0000562 за обвинуваченням ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 404 Кримінального кодексу України,

за участю:

прокурора (в режимі ВКЗ) ОСОБА_5 ,

обвинувачених (в режимі ВКЗ), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

захисників (в режимі ВКЗ) ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИВ

В провадженні Самарського районного суду міста Дніпра перебуває кримінальне провадження № 0000562 за обвинуваченням ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 404 Кримінального кодексу України.

В судовому засіданні прокурор заявила клопотання про продовження застосування обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обґрунтовуючи його тим, що існують ризики :

- переховуватися від суду, які підтверджується, тим що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, групою осіб за яке, передбачено понесення винною особою покарання у вигляді позбавлення волі строком від 3 до 12 років, у зв`язку із чим розуміючи тяжкість понесення покарання у разі визнання обвинувачених винними у вчиненні інкримінованого злочину, останні можуть переховуватись від суду з метою уникнення понесення покарання. Окрім того, на підтвердження даного ризику вказує факт ухилення виконувати свої обов`язки як військовослужбовців в умовах воєнного стану на бойових позиціях, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння.

- перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, який підтверджується тим, що в ході судового розгляду кримінального провадження, ОСОБА_4 неодноразово висловлював образи та погрози фізичної розправи в бік учасників процесу, під час окремих судових засідань у режимі відеоконференції викрикував непристойні висловлювання, а обвинувачений ОСОБА_3 неодноразово висловлював образи та погрози фізичної розправи в бік учасників процесу, під час окремих судових засідань у режимі відеоконференції викрикував непристойні висловлювання, вставав з місця та відмовлявся продовжувати брати участь в засіданні, у зв?язку із чим працівниками гауптвахти за місцем утримання останнього вживалися додаткові заходи щодо забезпечення його участі з дотриманням діючих норм та правил поведінки. Така процесуальна поведінка обвинуваченого спрямована на затягування судового розгляду, зриву окремих судових засідань, в тому числі шляхом впливу на учасників судового розгляду з метою зміни або відмови від показань, а також порушення розумних строків судового розгляду кримінального провадження.

- вчинити інші кримінальні правопорушення, що підтверджується тим, що вчинення обвинуваченими вказаного кримінального правопорушення пов`язане з ухиленням від військової служби, що вказує на осіб, які не вигадували підстав для свого звільнення від служби, а самі їх створили, використовуючи різні способи, що само по собі утворює склад іншого злочину за ст. 409 КК України. Крім того, бажання обвинувачених уникнути відповідальності та тяжкість покарання, що їм загрожує, безумовно свідчать про можливість їх втечі.

- неможливість застосування запобіжних заходів у вигляді особистого зобов`язання, домашнього арешту та особистої поруки відносно обвинуваченого пов`язана з тим, що вказані запобіжні заході будуть не достатніми для запобігання вищевказаним ризиками та в умовах воєнного стану обраний запобіжний захід має відповідати характеру певного суспільного інтересу, що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості. Крім того, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочину.

Розглядаючи можливість застосування до обвинувачених будь-якого альтернативного запобіжного заходу, прокурор звертає увагу суду, що наразі достатніми та належними підставами застосування запобіжного заходу у виді тримання стосовно обвинувачених під вартою є не лише очікування завершення розгляду справи в суді, а і дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку повністю виправдовує утримання обвинувачених під вартою. Отже, досягнення мети визначеної у ст. 177 КПК України наразі можливе виключно продовження дії запобіжного заходу у вигляді під вартою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Крім того, згідно положень ч. 8 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, а саме у виді тримання під вартою.

Також прокурор звертає увагу суду і на той факт, що ухвалою суду від 17.12.2025 стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 призначено амбулаторну судову психіатричну експертизу, яку було проведено 23 лютого 2026 року, однак на сьогоднішній день результати проведення цієї експертизи не відомі та можуть суттєво вплинути на результат судового розгляду кримінального провадження.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_6 просили відмовити у задоволенні клопотання, оскільки вважали, що ризики наведені прокурором у клопотанні нічим не підтверджуються, останній вже тривалий час перебуває під вартою, а тому взагалі відсутні підстави для обрання будь якого запобіжного заходу, що надасть можливість ОСОБА_4 за викликом суду з`явитися в судове засідання та повернутись до військової частини, де він проходив службу.

Обвинувачений ОСОБА_3 та його захисник ОСОБА_7 заперечували проти задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки прокурором не доведено ризиків для продовження такого виняткового запобіжного заходу.

Заслухавши доводи прокурора, пояснення обвинувачених та їх захисників, дослідивши клопотання прокурора, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

За змістом ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Положеннями ст. 178 КПК України визначено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Суд погоджується з доводами прокурора про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 404 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, у зв`язку із чим, є підстави вважати, що обвинувачені розуміючи тяжкість понесення покарання у разі визнання їх винними у вчинені інкримінованого злочину можуть переховуватись від суду з метою уникнення понесення покарання, про що також підкреслювалось Європейським судом з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2011 року, де суд зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Суд також приймає до уваги доводи прокурора про неможливість застосування інших запобіжних заходів відносно обвинувачених, оскільки вони не будуть достатніми для запобігання вищевказаному ризику переховування від суду з метою уникнення понесення покарання, а в умовах воєнного стану обраний запобіжний захід має відповідати характеру певного суспільного інтересу, що превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Неможливість застосування запобіжного заходу відносно обвинувачених у вигляді особистого зобов`язання пов`язана з тим, що особисте зобов`язання є найбільш м`яким запобіжним заходом та відповідно до п. 2 ст. 179 КПК України - однією з ознак виконання особистого зобов`язання є те, що обвинувачені зобов`язуються не відлучатися із населеного пункту, в якому вони зареєстровані чи перебувають, без дозволу слідчого, прокурора або суду, та його застосування не достатнє для забезпечення виконання обвинуваченими їх обов`язків у цьому кримінальному провадженні, оскільки у вказаному випадку вони повинні повернутися до місця мешкання, реєстрації або місця служби, тобто на територію Донецької області або в іншу область до підрозділу військової частини НОМЕР_1 , яка в будь-який час змінює своє місце розташування, що створить умови та змогу їм переховуватися від суду. Крім того, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають та зареєстровані за адресами в інших областях України, які є віддаленими від органу досудового розслідування та суду, у зв`язку із чим неможливо ефективно забезпечити необхідну міру контролю за поведінкою обвинувачених та надасть останнім можливість переховуватись від органу досудового розслідування та суду.

Неможливість застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту пов`язана також з тим, що обвинувачені проживають в інших областях країни, які є віддаленими від органу досудового розслідування. Крім того, в умовах воєнного стану, такий запобіжний захід позбавляє військовослужбовця виконувати свій конституційний обов`язок, що не кореспондується ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», що створить передумови для переховування їх від суду.

Крім того, сам обвинувачений ОСОБА_3 під час розгляду справи неодноразово висловлював однозначне не бажання приймати участь в судових засіданнях, наголошуючи на різних тому причинах, а тому дійсно існує ризик того, що він може переховуватись від суду та перешкоджати здійсненню кримінального провадження.

Приходячи до висновку про задоволення вказаного клопотання, судом враховуються положення ч. 8 ст. 176 КПК України, згідно яких, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, а саме у виді тримання під вартою.

Слушними також є доводи прокурора про те, що в умовах воєнного стану на території України, з метою належного покарання осіб, які вчинили тяжкі та особливо тяжкі злочини, застосування до обвинувачених виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не призведе до негативного впливу на обороноздатність держави в умовах воєнного стану, підриву авторитету, бойової готовності та боєздатності підрозділів Збройних Сил України та не створить в очах військовослужбовців уяву безкарності та свавілля.

Розумність тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно. Вона має оцінюватись в кожному окремому випадку в залежності від особливостей конкретної справи та причин, про які йдеться у рішеннях національних судів. Тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011).

Суд погоджується і з доводами захисника ОСОБА_6 щодо тривалого часу перебування обвинувачених під вартою, однак вказане кримінальне провадження в цьому складі суду почалось слухатись з початку з 08.10.2024 року, і на теперішній час цим складом суду вдалось допитати свідків, потерпілих та дослідити докази і суд наразі перебуває на стадії розгляду клопотань та доповнень до судового слідства, а тому суд за вказаних вище умов та положень ч. 8 ст. 176 КПК України - не знаходить підстав для відмови у задоволенні клопотання прокурора.

Крім того, ухвалою суду від 17.12.2025 стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 призначено амбулаторну судову психіатричну експертизу, яку було проведено 23 лютого 2026 року, однак на сьогоднішній день результати проведення цієї експертизи не відомі, однак вони можуть суттєво вплинути на результат судового розгляду кримінального провадження.

Разом з цим, суд раніше погодився з доводами захисників про визначення розміру застави, який визначив своєю ухвалою у мінімально можливому розмірі, чим було дотримано вимоги ч. 3 ст. 183 КПК України.

Отже, з метою запобігання ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, з урахуванням вимог ст. 183 КПК України, суд вважає за необхідне продовжити відносно обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою на строк 60 (шістдесят) днів.

На переконання суду, таке продовження запобіжних заходів відносно обвинувачених, за наявності вказаних вище умов, не буде суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах Смірнов проти Росії від 24 липня 2003 року; Вемгофф проти Німеччини від 27 червня 1968 року; Штегмюллер проти Австрії від 10 листопада 1969 року; Мацнеттер проти Австрії від 10 листопада 1969 року; Летельєр проти Франції від 26 червня 1991 року та ін.), також тривалість існування обґрунтованої підозри у вчиненні затриманою особою злочину як неодмінна умова законності її продовжуваного тримання під вартою (рішення ЄСПЛ «Геращенко проти України» від 7 листопада 2013 року) та суворість покарання, яке може бути призначено, як слушний елемент в оцінці ризику можливості переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Серйозність висунутих обвинувачень свідчить про те, що державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує (рішення ЄСПЛ «Москаленко проти України» від 20 травня 2010 року). Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №511-550/0/4-13 від 04 квітня 2013 року «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», слідчому судді, суду слід враховувати, що рішення про застосування одного із видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи обвинуваченого, обвинуваченого, має відповідати характеру певного суспільного інтересу, що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Задовольняючи клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд вважає за необхідне визначити обвинуваченим розмір застави відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України в розмірі, передбаченому ч. 5 ст. 182 КПК України, та з урахуванням положень ч. 4 ст. 182 КПК України.

Відповідно до ст. 182 КПК України застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у дохід держави в разі невиконання цих обов`язків.

У відповідності до п. 3 ч. 5 ст. 182 Кримінального процесуального кодексу України, розмір застави визначається щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, суд вважає за необхідне визначити розмір застави відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2026 року - 3328 грн.

Враховуючи дані обвинувачених, суд вважає, що застава у мінімальному розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб (266 242,00 гривень) буде достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченими покладених на них обов`язків та не являється завідомо непомірними для них.

В силу ч. 3 ст. 182 Кримінального процесуального кодексу України, при застосуванні запобіжного заходу у вигляді застави підозрюваному, обвинуваченому роз`яснюються його обов`язки і наслідки їх невиконання, а заставодавцю - у вчиненні якого кримінального правопорушення підозрюється чи обвинувачується особа, передбачене законом покарання за його вчинення, обов`язки із забезпечення належної поведінки підозрюваного, обвинуваченого та його явки за викликом, а також наслідки невиконання цих обов`язків. У разі внесення застави згідно з ухвалою слідчого судді, суду щодо особи, стосовно якої раніше було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, передбачені цією частиною роз`яснення здійснюються уповноваженою службовою особою місця ув`язнення.

Продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки по справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Задовольняючи вказане клопотання, суд акценту увагу на тому, що обвинувачені та захисники мають право оскаржити в апеляційному порядку прийняте рішення щодо продовження запобіжного заходу, однак таким правом не користувались на протязі всього часу розгляду справи.

Керуючись ст. ст. 334, 372 Кримінального процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ

Клопотання прокурора про продовження запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Строк тримання під вартою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжити на 60 днів, а саме до 14 травня 2026 року включно.

Строк тримання під вартою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продовжити на 60 днів, а саме до 14 травня 2026 року включно.

Визначити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заставу у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто 266 240,00 гривень кожному, яка може бути внесена як самими обвинуваченими так і іншими фізичними або юридичними особами (заставодавцями).

Обвинувачені або заставодавці мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою протягом дії ухвали у національній грошовій одиниці на депозитний рахунок з наступними реквізитами: одержувач платежу: ТУ ДСА України в Дніпропетровській області, , банк отримувача: ДКСУ, м. Київ, МФО 820172, р/р UA0017442, призначення платежу: за кого (ПІБ) та номер справи.

В разі внесення застави уповноваженій службовій особі місця ув`язнення необхідно негайно звільнити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , або ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з-під варти та повідомити про це суд.

З моменту звільнення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , останні будуть вважатися такими, до яких застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

У разі внесення застави покласти на ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на строк два місяці наступні обов`язки:

- прибувати до суду із встановленою періодичністю або за викликом у зв`язку з реалізацією завдань кримінального провадження;

- не залишати місце несення служби, тимчасове розташування підрозділу військової частини без дозволу командира військової частини.

Повний текст ухвали складено 17 березня 2026 року.

Ухвала суду в частині продовження запобіжного заходу може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1