ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1966/26 Справа № 229/3868/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року м. Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривому Розі Дніпропетровської області в режимі відеоконференції клопотання прокурора Краматорської окружної прокуратури Донецької області ОСОБА_6 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 263 КК України,

в с т а н о в и л а :

вироком Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 квітня 2026 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 307 КК України.

За ч. 1 ст. 263 КК України ОСОБА_8 призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 307 КК України - у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено покарання у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Дружківського міського суду Донецької області від 14 травня 2024 року, більш суворим покаранням, призначеним цим вироком, остаточно призначено 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з моменту затримання, а саме з 25 квітня 2024 року.

Цим же вироком запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 суд першої інстанції вважав продовженим до набрання вироком законної сили, але не більше як на 60 днів.

Не погоджуючись із зазначеним вироком, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, у якій просить вирок Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 квітня 2026 року скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвалою судді-доповідача Дніпровського апеляційного суду від 19 травня 2026 року за апеляційною скаргою прокурора відкрито апеляційне провадження. Відтак з цієї дати кримінальне провадження перебуває у провадженні суду апеляційної інстанції, а вирок суду першої інстанції, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, не набрав законної сили у зв`язку з його апеляційним оскарженням.

19 травня 2026 року до Дніпровського апеляційного суду надійшло клопотання прокурора Краматорської окружної прокуратури Донецької області ОСОБА_6 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 на 60 днів.

В обґрунтування клопотання прокурор посилається на те, що після постановлення вироку суду першої інстанції та відкриття апеляційного провадження потреба у подальшому застосуванні до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не відпала, а ризики, передбачені п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, залишаються актуальними.

Прокурор зазначає, що ОСОБА_8 обвинувачується і вироком суду першої інстанції визнаний винуватим у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення у сфері незаконного обігу особливо небезпечної психотропної речовини, а також кримінального правопорушення, пов`язаного з незаконним поводженням із вибуховою речовиною. За ч. 2 ст. 307 КК України законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від шести до десяти років з конфіскацією майна, а вироком суду першої інстанції обвинуваченому фактично призначено реальне покарання у виді позбавлення волі.

На переконання сторони обвинувачення, зазначені обставини у сукупності з даними про особу ОСОБА_8 , а саме відсутністю офіційного працевлаштування та стабільного законного джерела доходу, попередніми судимостями, фактичним проживанням у місті Дружківка Донецької області, яке знаходиться у зоні підвищених безпекових ризиків та наближене до району ведення бойових дій, об`єктивно підтверджують ризик його переховування від суду з метою уникнення відбування призначеного покарання.

Крім того, прокурор вказує на збереження ризику незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення, зокрема з огляду на попередні судимості обвинуваченого, характер інкримінованих дій, відсутність сталого правослухняного способу життя та те, що апеляційне провадження ще не завершено, а за апеляційною скаргою прокурора порушено питання про скасування вироку та призначення нового розгляду у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, прокурора ОСОБА_6 , яка підтримала подане клопотання та просила його задовольнити з наведених у ньому підстав, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які заперечували проти продовження строку тримання під вартою, посилаючись на відсутність нових конкретних даних, які б підтверджували існування заявлених прокурором ризиків, на наявність у обвинуваченого постійного місця проживання, сім`ї та неповнолітньої дитини, а також на можливість забезпечення його належної процесуальної поведінки шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах питання, порушеного у клопотанні прокурора, колегія суддів дійшла висновку, що клопотання підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з додержанням вимог кримінального процесуального закону; обґрунтованим - рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених матеріалами кримінального провадження; вмотивованим - рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення. При цьому, з огляду на приписи ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», положення кримінального процесуального закону щодо застосування і продовження запобіжних заходів підлягають застосуванню з урахуванням стандартів ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права.

Відповідно до ст. 400 КПК України подання апеляційної скарги на вирок суду зупиняє набрання ним законної сили та його виконання, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, до завершення апеляційного перегляду вироку питання забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого та запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, не втрачає самостійного процесуального значення.

Згідно з ч. 1 ст. 401 КПК України суддя-доповідач протягом десяти днів після відкриття апеляційного провадження за скаргою на вирок здійснює підготовку до апеляційного розгляду, зокрема вирішує заявлені клопотання, у тому числі клопотання щодо обрання, зміни або скасування запобіжного заходу, а також інші питання, необхідні для апеляційного розгляду. З урахуванням цих положень та того, що кримінальне провадження після відкриття апеляційного провадження перебуває у суді апеляційної інстанції, саме апеляційний суд є судом, уповноваженим вирішити подане прокурором клопотання щодо подальшого застосування запобіжного заходу.

За змістом ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення цього питання здійснюється в порядку, передбаченому главою 18 КПК України; за наслідками розгляду питання суд постановляє вмотивовану ухвалу, а строк продовження тримання під вартою не може перевищувати двох місяців.

Метою застосування запобіжного заходу відповідно до ст. 177 КПК України є забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та запобігання спробам переховуватися від суду; незаконно впливати на свідків, потерпілих, інших учасників кримінального провадження; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити кримінальне правопорушення.

При вирішенні питання про застосування або продовження запобіжного заходу суд відповідно до ст. 178 КПК України оцінює в сукупності всі обставини, зокрема вагомість наявних доказів, тяжкість покарання, яке загрожує особі, вік та стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків, наявність місця роботи чи навчання, репутацію, майновий стан, наявність судимостей, поведінку особи та ризик продовження чи повторення протиправної поведінки.

Тримання під вартою за ч. 1 ст. 183 КПК України є винятковим запобіжним заходом, який може застосовуватися лише за умови доведення прокурором того, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не здатний запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Колегія суддів також враховує стандарти ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини. У справах «Летельє проти Франції» (Letellier v. France, 26 червня 1991 року) та «Лабіта проти Італії» (Labita v. Italy [GC], 06 квітня 2000 року) ЄСПЛ наголошував, що національні суди повинні наводити у рішеннях щодо тримання особи під вартою належні й достатні підстави та оцінювати факти, які свідчать як на користь, так і проти існування реального суспільного інтересу, здатного виправдати подальше позбавлення свободи.

У справі «Ілійков проти Болгарії» (Ilijkov v. Bulgaria, 26 липня 2001 року) ЄСПЛ зазначив, що суворість можливого покарання є релевантним елементом оцінки ризику переховування або повторного вчинення правопорушення, однак вона не може бути єдиною підставою для тривалого тримання під вартою. У справі «Бекчієв проти Молдови» (Becciev v. Moldova, 04 жовтня 2005 року) Суд підкреслив, що ризик втечі має оцінюватися з урахуванням характеру особи, її моральних якостей, місця проживання, занять, майнового стану, сімейних зв`язків та інших зв`язків із країною, у якій здійснюється кримінальне переслідування.

Отже, під час розгляду клопотання прокурора апеляційний суд не може обмежитися формальним посиланням на тяжкість інкримінованих злочинів або факт постановлення обвинувального вироку, а повинен перевірити, чи збереглися конкретні ризики, чи є вони актуальними на момент розгляду клопотання та чи здатні більш м`які запобіжні заходи нейтралізувати такі ризики.

Перевіряючи наявність правової передумови для подальшого тримання ОСОБА_8 під вартою, колегія суддів виходить з того, що щодо нього вже проведено судовий розгляд у суді першої інстанції та постановлено обвинувальний вирок. Хоча цей вирок не набрав законної сили і не позбавляє обвинуваченого гарантій презумпції невинуватості на стадії апеляційного перегляду, сам факт ухвалення вироку після дослідження доказів судом першої інстанції свідчить про наявність достатньої процесуальної підстави для подальшої оцінки питання про запобіжний захід у розумінні ст. 5 Конвенції та положень КПК України.

Інкриміновані ОСОБА_8 кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 307 та ч. 1 ст. 263 КК України, відповідно до ст. 12 КК України належать до категорії тяжких злочинів. Так, санкцією ч. 2 ст. 307 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від шести до десяти років з конфіскацією майна, а санкцією ч. 1 ст. 263 КК України - покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до семи років. При цьому вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 остаточно призначено реальне покарання у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна, що є істотною обставиною для оцінки ризику його можливого ухилення від суду на стадії апеляційного перегляду.

За таких обставин ризик переховування від суду, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає реальним, а не абстрактним. На відміну від ситуації, коли особі лише загрожує можливе покарання, у цьому провадженні суд першої інстанції вже призначив ОСОБА_8 реальний строк позбавлення волі. Це істотно посилює мотив уникнути подальшої участі у кримінальному провадженні та можливого відбування покарання, особливо з урахуванням того, що апеляційне провадження ще не завершено.

Зазначений ризик додатково підтверджується даними про особу обвинуваченого: він офіційно не працевлаштований, стабільного законного джерела доходу не має, раніше судимий, у тому числі за умисні кримінальні правопорушення, а кримінальні правопорушення, за які його засуджено вироком від 06 квітня 2026 року, вчинені в період іспитового строку, визначеного вироком Дружківського міського суду Донецької області від 18 жовтня 2023 року. Наявність у нього сім`ї та неповнолітньої дитини враховується колегією суддів, однак за наведених обставин сама по собі не є достатнім соціально-стримуючим чинником, який би нівелював ризик ухилення.

Колегія суддів бере до уваги і фактичне місце проживання ОСОБА_8 у місті Дружківка Донецької області. Сам по собі факт проживання особи у відповідному населеному пункті або на території Донецької області не може автоматично розцінюватися як підстава для тримання під вартою чи як самостійне підтвердження ризику переховування від суду. Водночас ця обставина підлягає оцінці у сукупності з іншими встановленими даними: призначенням ОСОБА_8 вироком суду першої інстанції реального покарання у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна, його попередніми судимостями, відсутністю офіційного місця роботи та стабільного джерела доходу. Крім того, суд ураховує, що в Україні діє правовий режим воєнного стану, введений Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України № 2102-IX, строк дії якого, зокрема, Указом Президента України від 27 квітня 2026 року № 342/2026, затвердженим Законом України від 28 квітня 2026 року № 4857-IX, продовжено з 05 години 30 хвилин 04 травня 2026 року строком на 90 діб. За таких умов об`єктивні складнощі здійснення належного процесуального контролю за поведінкою особи, яка фактично проживає на території, наближеній до району ведення бойових дій, у поєднанні з наведеними даними про особу обвинуваченого та суворістю реально призначеного покарання, посилюють висновок колегії суддів про існування ризику переховування від суду та неможливість його ефективного нівелювання шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Щодо ризику незаконного впливу на свідків, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, колегія суддів враховує, що апеляційна скарга прокурора спрямована на скасування вироку та призначення нового розгляду у суді першої інстанції. У разі реалізації такого процесуального сценарію показання свідків, які вже були предметом дослідження у суді першої інстанції, можуть знову набути істотного значення для безпосереднього судового розгляду. З огляду на характер обвинувачення, локальність подій, місце проживання обвинуваченого та можливість встановлення ним контактів з учасниками провадження, цей ризик не можна визнати суто припущенням.

Ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, у цій справі проявляється не як самостійна формальна підстава, а як похідний від установлених судом обставин: обвинувачений має очевидний процесуальний інтерес уникнути набрання вироком законної сили та реального відбування покарання, а апеляційне провадження перебуває на початковій стадії після відкриття. За таких умов спроби ухилення від явки, ускладнення забезпечення участі у судовому розгляді або інша поведінка, спрямована на затягування чи зрив апеляційного розгляду, є достатньо ймовірними для цілей оцінки запобіжного заходу.

Ризик вчинення іншого кримінального правопорушення, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, підтверджується сукупністю даних про попередню кримінально-правову поведінку ОСОБА_8 . Так, він раніше засуджувався за умисні кримінальні правопорушення, а нові кримінальні правопорушення, за які його засуджено вироком від 06 квітня 2026 року, за висновком суду першої інстанції, вчинені після попереднього засудження і в період іспитового строку. Такі дані свідчать не про одиничний випадковий епізод, а про стійку неспроможність або небажання дотримуватися вимог кримінального закону та процесуальних обов`язків без застосування більш суворого запобіжного заходу.

Оцінюючи можливість застосування до ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, колегія суддів виходить із того, що особисте зобов`язання або особиста порука не здатні забезпечити належний рівень контролю за поведінкою обвинуваченого з урахуванням реального строку позбавлення волі, призначеного вироком суду першої інстанції, відсутності офіційного працевлаштування, попередніх судимостей, характеру встановлених ризиків та фактичних обставин кримінального провадження.

Домашній арешт, у тому числі цілодобовий, також не може бути визнаний достатнім у цьому кримінальному провадженні. За наведених вище обставин сам факт перебування обвинуваченого за місцем проживання не усуває ризиків ухилення від суду, незаконного впливу на свідків та перешкоджання апеляційному провадженню іншим чином, а контроль за дотриманням такого заходу в умовах воєнного стану, безпекових ризиків у відповідній місцевості та відсутності у обвинуваченого сталих соціально-економічних стримуючих чинників не забезпечить тієї процесуальної мети, для якої застосовується запобіжний захід.

Вирішуючи питання щодо можливості застосування застави як альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів враховує положення ч. 3 ст. 183 КПК України, відповідно до яких слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, як правило, зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, крім випадків, передбачених ч. 4 цієї статті. Водночас за змістом ст. 182 КПК України застава має бути такою, що достатньою мірою гарантує виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, а її розмір визначається з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану особи, інших даних про неї та ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

З урахуванням того, що ОСОБА_8 вироком суду першої інстанції вже призначено реальне покарання у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна, а встановлені ризики обумовлені не лише тяжкістю обвинувачення, а й попередніми судимостями, відсутністю офіційного працевлаштування, фактичним місцем проживання в умовах ускладненого процесуального контролю та необхідністю забезпечення апеляційного розгляду, колегія суддів вважає, що застосування застави як альтернативного запобіжного заходу не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого та не буде достатнім для нівелювання ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Будь-яких медичних або інших об`єктивних даних, які б свідчили про неможливість подальшого тримання ОСОБА_8 під вартою або про істотну зміну обставин після постановлення вироку суду першої інстанції, матеріали, перевірені апеляційним судом у межах цього питання, не містять і сторона захисту таких даних не надала.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідає вимогам законності, необхідності та пропорційності. Такий захід застосовується не як наперед визначене продовження попереднього рішення суду першої інстанції і не як наслідок самого лише факту апеляційного оскарження вироку, а як результат самостійної оцінки апеляційним судом актуальних ризиків, даних про особу обвинуваченого, стадії кримінального провадження та недостатності більш м`яких запобіжних заходів.

Оскільки строк дії запобіжного заходу, визначений вироком суду першої інстанції, ще не сплив, але апеляційне провадження відкрито та потребує здійснення підготовчих і подальших процесуальних дій, продовження тримання під вартою на строк, що не перевищує двох місяців, є процесуально обґрунтованим та необхідним для забезпечення належного апеляційного розгляду.

За таких обставин клопотання прокурора підлягає задоволенню, а строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 - продовженню на 60 днів, тобто до 19 липня 2026 року включно.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 194, 331, 369-372, 376, 400, 401, 418, 419, 424, 532 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

клопотання прокурора Краматорської окружної прокуратури Донецької області ОСОБА_6 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 - задовольнити.

Продовжити щодо ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, тобто до 19 липня 2026 року включно.

Копію ухвали негайно після її проголошення вручити обвинуваченому, прокурору та захиснику, а також направити до установи попереднього ув`язнення для виконання.

Судді