ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/773/26 Справа № 201/6357/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_7

захисника (в режимі відеоконференції) ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Соборного районного суду м. Дніпра від 22 жовтня 2025 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, з середньою освітою, не судимого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 12.12.2024 року Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська за ч. 4 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі, зі звільненням від відбуття покарання з випробовуванням на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком три роки,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 186 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі обвинувачений просить змінити вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання.

Призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України призначити остаточне покарання шляхом приєднання невідбутої частини покарання за вироком Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 12.12.2024 року, у вигляді 5 років 6 місяців позбавлення волі.

В обгрунтування апеляційних вимог вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги пом`якшуючі обставини справи, а саме: визнання провини та сприяння розкриттю злочину, вказавши, що вони відсутні, у зв`язку із цим вважає, що вирок суду є занадто суворим та перевищує дві третини максимального строку, передбаченого санкцією інкримінованого злочину.

Захисником ОСОБА_8 також була подана апеляційна скарга на вирок, втім цей апелянт під час апеляційного розгляду від неї відмовився, відмова була прийнята судом.

Оскарженим вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України та призначено покарання, з урахуванням положень ч. 3 ст. 68 КК України, у виді позбавлення волі строком на шість років вісім місяців.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України призначено ОСОБА_7 остаточне покарання шляхом приєднання до призначеного цим вироком покарання, одного року позбавлення волі частини невідбутого покарання, призначеного вироком Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 12.12.2024 року, визначивши остаточне покарання - сім років вісім місяців позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою, застосований до ОСОБА_7 , залишено без змін до набрання вироком законної сиди.

Зараховано у строк відбуття покарання строк перебування ОСОБА_7 під вартою в період з 15 травня 2025 року по день набрання вироком законної сили, із розрахунку один день тримання під вартою за один день позбавлення волі.

Вирішено питання про долю речових доказів та процесуальних витрат.

Обвинуваченого ОСОБА_7 визнано винуватими та засуджено за те, що останній за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, які в апеляційному порядку не оскаржуються, 03.05.2025 року близько 13.30 годин, перебуваючи біля будинку № 7 по вул. Пісаржевського в м. Дніпро, побачив автомобіль Sкoda Fabia, д.н.з НОМЕР_1 , на панелі приладів якого, біля переднього пасажирського сидіння, знаходився мобільний телефон марки Redmi 8, 3/32 Ruby Red IMEI 1: НОМЕР_2 , IMEI 2: НОМЕР_3 , що належить потерпілій ОСОБА_9 , вартістю 1833 гривні 33 копійок, який ОСОБА_7 визначив об`єктом свого злочинного посягання та у нього виник умисел направлений на відкрите викрадення чужого майна вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Реалізуючи свій умисел на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_7 , знаходячись в зазначеному місці та в зазначений час, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, розуміючи, що його дії можуть бути помічені сторонніми особами, оскільки в салоні автомобіля Sкoda Fabia, д.н.з НОМЕР_1 , знаходилася потерпіла ОСОБА_9 , діючи умисно, повторно, в умовах воєнного стану, з корисливих мотивів та особистої зацікавленості, підбіг до автомобіля, просунув свою праву руку у відкрите переднє пасажирське вікно, взяв з панелі приладів мобільний телефон марки Redmi 8, 3/32 Ruby Red IMEI 1: НОМЕР_2 , IMEI 2: НОМЕР_3 , що належить потерпілій ОСОБА_9 , вартістю 1833 гривні 33 копійок та швидко висунув руку з мобільним телефоном, яким відкрито заволодів.

Після чого, доводячи свій злочинний умисел до кінця, ОСОБА_7 побіг з місця вчинення кримінального правопорушення з вказаним мобільним телефоном, яким відкрито заволодів, але поміж будинків 16 та 18 по пр. Науки у м. Дніпро, розуміючи, що його переслідує потерпіла ОСОБА_9 , викинув на землю мобільний телефон марки Redmi 8, 3/32 Ruby Red, у зв`язку з чим не зміг розпорядитися викраденим майном на власний розсуд.

Дії ОСОБА_7 у цій частині кваліфіковані у вироку за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 186 КК України за ознаками закінченого замаху на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого повторно, в умовах воєнного стану.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 які, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого з викладених у ній підстав та просили її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно із якими суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Так, висновки суду першої інстанції про фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 186 КК Українита доведеність його вини в апеляційному порядку не оспорюються, у зв`язку з чим судом апеляційної інстанції не переглядаються.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого, що стосуються суворості призначеного покарання, колегія суддів приходить до наступного.

Так, частиною 1 ст. 65 КК передбачено, що суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Колегією суддів встановлено, що при призначенні ОСОБА_7 покарання судом належним чином виконані вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та враховані характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК України є тяжким злочином; дані про особу обвинуваченого, який є судимим, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває не одружений, не працює, позбавлений батьківських прав відносно своєї дитини; відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає покарання, призначене обвинуваченому судом першої інстанції за правилами ч. 3 ст. 68 КК України у мінімальному його розмірі, який є нижчим від нижчої межі, визначеної санкцією ч. 4 ст. 186 КК України, враховуючи, що за вчинення замаху на кримінальне правопорушення строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією цієї статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що у даному випадку складає 6 років 8 місяців, - таким, що відповідає принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості, а також особі винного, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Підстав для призначення ОСОБА_7 менш суворого покарання за вчинений злочин, що у даному випадку є можливим виключно із застосуванням положень ст. 69 КК України, колегія суддів не вбачає зважаючи на відсутність декількох обставин, що пом`якшують покарання цього обвинуваченого та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення.

Також є законним та справедливим за видом та розміром, достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження нових злочинів остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років 8 місяців, призначене цьому обвинуваченому на підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до покарання за новий злочин покарання, призначеного за попереднім вироком Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 12.12.2024 року.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що приєднання до покарання, призначеного за цим вироком, частини покарання за попереднім вироком суду у розмірі 1 року позбавлення волі з його повного розміру у 5 років позбавлення волі не є надмірно суворим.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого не можуть бути прийняті до уваги з огляду на те, що наведені ним обставини та відомості про його особу у сукупності не спростовують вищенаведених висновків суду.

Крім того, ці доводи фактично полягають в оспорюванні реалізації судом першої інстанції його дискреційних повноважень щодо призначення покарання у встановлених законом межах, оскільки обгрунтування апеляційної скарги не містить нових істотних для справи відомостей та полягає у переоцінці обставин, які були відомі суду першої інстанції, проаналізовані у вироку та дістали належну оцінку. На переконання колегії суддів, вони були враховані достатньою мірою при призначенні ОСОБА_7 покарання у межах санкції інкримінованої йому ч. 4 ст. 186 КК України й положень ч. 3 ст. 68 КК України, та остаточного покарання за правилами ч. 1 ст. 71 КК України.

Апеляційні доводи щодо щирого каяття обвинуваченого та активного сприяння розкриттю злочину суд апеляційної інстанції оцінює критично, оскільки в суді першої інстанції ОСОБА_7 свою винуватість визнавав частково, а саме визнавав факт заволодіння майном потерпілої, який є очевидно доведеним, втім заперечував відкритість своїх дій, та позицію змінив лише під час апеляційного провадження, що не вказує на його розкаяння.

Належить додатково зазначити, що згідно із усталеною практикою Верховного Суду щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання (Постанова ВС у справі № 643/13256/17, провадження № 51-2221км19). Факт визнання засудженим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого як обставину, що пом`якшує покарання. Адже щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль з цього приводу та осуд своєї поведінки (Постанова ВС у справі № 520/16394/16-к провадження № 51-26км18).

Щодо ОСОБА_7 не вбачається обставин, які вказували б на його щире каяття, що було правильно встановлене судом у вироку.

Також не вбачається обставин, які вказували б на реальність активного сприяння ним розкриттю злочину, під яким належить розуміти добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, надання допомоги в їх затриманні, видача знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Визнання засудженим своєї вини та надання правдивих показань не підтверджує наявності такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю злочину (Постанова ВС у справі № 263/15605/17, провадження № 51-4234км20).

Посилання обвинуваченого на зазначення цих пом`якшуючих обставин в обвинувальному акті не можуть бути прийняті до уваги, оскільки встановлення обставин, що пом`якшують покарання, віднесене до дискреційних повноважень суду при ухваленні вироку.

За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а вирок суду належить залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Соборного районного суду м. Дніпра від 22 жовтня 2025 рокущодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 186 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4