Дата документу 04.03.2026 Справа № 317/196/26
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/196/26 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/807/143/26 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст. 170 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 березня 2026 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

представника власника майна - адвоката ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Запорізького районного суду Запорізької області від 23 січня 2026 року, якою задоволено клопотання слідчої про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000075, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 жовтня 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368-3 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Слідча СВ ВП №6 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 за погодженням з прокурором Запорізької окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_10 звернулась до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене 20 січня 2026 року у ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за участю ОСОБА_8 , майно, а саме на: мобільний телефон марки Galaxy моделі S24 Ultra, серійний номер НОМЕР_1 з сім-картою НОМЕР_2 , imei НОМЕР_3 ; аркуш А4 з чорновими записами; оригінал акту надання послуг № 6 від 28.10.2024, акт надання послуг № 7 від 04.11.2024, рахунок на оплату № 7 від 04.11.2024, наказ № 01 від 17.01.2023, заяву від 20.12.2024, договір оренди квартири від 28.04.2025, договір найму житлового приміщення від 24.04.2025; договір КВ-22/12/2025-02 від 22.12.2025 на 3 аркушах; грошові кошти номіналом по 100 доларів США з наступними номерами: QF1098384 B (F6), HL 71242545 F (L12), HB 17961123 Q (B2), HJ 41588321 A (S10), KE 22270822 A (E5), FF 34683270 B (F6), HF 32522090 F (F6), KB 72122109 H (B2), KB 12375901 I (B2), KB 41516454 I (B2), HB 10402870K (B2), QF 04279204 B (F6), QF 04279206 B (F6), QF 10983860 B (F6), QF 10983873 B (F6), QF 10983874 B (F6), QF 10983875 B (F6), QF 10983878 B (F6), QF 10983877 B (F6), QF 10983897B (F6), QF 10983862 B (F6), QF 10983854 R (F6), MB 62800201 R (B2), QA 33875006A (A1), QD 91936909A (D4), QD 91936908A (D4), MB 21005175C (B2), LB 9658229 J (B2), QF 04279231B (F6), QF 04279230B (F6), QF 04279201B (F6), QF 04279203 B (F6), QF 04279202B (F6), PF 40343009F (F6), PC 29918328B (C3), QD 18766874A (D4), PC 29918330 B (C3), PE 62964803C (E5), LB 77291954 S (B2), PC 26284928 P (C7), LF 76848628F (F6), QC 05589117A (C7), QL 26752774 A (L12), PE 358044959E (E5), PF 71089955 I (F6), PF 71089956 I (F6), PF 71089957 I (F6), PF 71089958I (F6), PF 71089959 I (F6), PF 70888677 I (F6), LE 48786088 E (E5), LB 54822941 K (B2), MB 26148066P (B2), PB 11825878 S (B2), MB 82207364 Q (B2), PF 71089954 I (F6), PF 70888681 I (F6), PF 70888680 I (F6), QC 17444409A (C3), QC 17444410A (C3), LB 72051431 C (B2), PL 02635615P (L12), PL 02635614 P (L12), PL 026356613 P (L12), PL 02635612 P (L12), PL 02635611P (L12), PL 02635610 P (L12), PL 02635609P (L12), PL 02635608 P (L12), PL 02635607 P (L12), PL 02635649P (L12), LL 38159585 G (L12), PK 78883028E (K 11), MF 52347564 F (F6), LB 81173244 N (B2), MF 50790685 F (F6) загальною сумою 7600 доларів США, упаковані до сейф-пакету ICR 0047434; грошові кошти номіналом по 100 доларів США з наступними номерами: LH 98271930B, PA 29469360 B, LB 27121809 S, BF 72574748 I, PF 72574749I, PF 72574735 I, PB 54123663 H, PF 28077297 G загальною сумою 800 доларів США, поміщені до паперового чеку ZEL-4PLVzeY від 19.01.2026 та упаковані до сейф-пакету ICR 0047435; грошові кошти номіналом по 100 Євро з наступними номерами: SD , SE , SE , X 7, S 1, X 7, X 1, X 3, RC , RC , RC , WA , SA , SA , SA , SA , SA , SA , SA , SE , SA , EA , EA , EA , UC , EA , EA , EA , NA , EA , EA , EA , EA , EA 975095617, RA 74521653, UC , WA , RB , EB , EB , EA , EA , EA , EA , EA , VA , VA , VA , VA , VA , EA , SB , EA , EA , EA , EA - загальною сумою 5500 Євро та грошові кошти номіналом по 50 Євро з наступними номерами: WA , PB , WA , X 5, SC , SA , VC , EB , SC , VA , VD , SF 2, UD 324109196, EB , SD , VB , PB , SE , UF , VB , WA , WB , UC , UD , UD , SE , SA , SC , UD , UA , UG , UG , UG , загальною сумою 1650 Євро, упаковані до сейф-пакету ICR 0047436, власником та користувачем яких є ОСОБА_8 , шляхом заборони використання та розпорядження.

В обґрунтування клопотання слідча вказала, що досудовим розслідуванням встановлено, службові особи відокремленого структурного підрозділу «Фаховий коледж приватної організації» приватного закладу вищої освіти «Центральноукраїнський інноваційний біотехнологічний університет» (код у ), а також «Приватного закладу вищої освіти «Центральноукраїнський інноваційний біотехнологічний університет» (код у ) у період дії воєнного стану на території держави, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, з метою особистого незаконного збагачення розробили злочинну схему, направлену на отримання неправомірної вигоди за вирішення питань щодо фіктивного працевлаштування військовозобов`язаних до навчального закладу на посади викладачів з метою ухилення від мобілізації.

Так, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , директор «Приватного закладу вищої освіти «Центральноукраїнський інноваційний біотехнологічний університет» (ПО «ПЗВО «ЦІБУ»), спільно з ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , директором відокремленого структурного підрозділу «Фаховий коледж приватної організації» приватного закладу «Центральноукраїнський інноваційний біотехнологічний університет», організували злочинну схему, яка полягає в отриманні неправомірної вигоди від військовозобов`язаних, зокрема мешканців м. Запоріжжя, за вирішення питань щодо фіктивного працевлаштування останніх до ПО «ПЗВО «ЦІБУ» на посади викладачів з навантаженням 0,75 ставки, які відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Фактично працевлаштовані військовозобов`язані викладацькою діяльністю не займаються.

Крім того, в обґрунтування клопотання, слідча зазначила, що вказане у клопотанні майно може містити на собі інформацію вчинення кримінального правопорушення та є предметом вчинення злочину.

Слідчий суддя задовольнив клопотання про накладення арешту на майно, обґрунтувавши рішення тим, що вилучені під час огляду речі мають значення речових доказів, можуть бути використані як докази у кримінальному провадженні, а також тим, що незастосування заборони використання та розпорядження майном, може призвести до зникнення, втрати або його пошкодження чи настання інших наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, представник власника майна - адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про арешт тимчасово вилученого майна 20 січня 2026 року в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за участю ОСОБА_8 .

В обґрунтування скарги вказує, що судом першої інстанції її, як представника власника майна було позбавлено права прийняти участь у справі та надати пояснення.

Зазначає, що з матеріалів кримінального провадження не вбачається, що щодо грошових коштів існує сукупність підстав та розумних підозр вважати, що таке майно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Звертає увагу на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2025 року ОСОБА_8 продано квартиру за грошові кошти у розмірі 1740657 грн. 20 коп.

Крім того, наголошує на тому, що вилучені під час обшуку грошові кошти є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , а відтак останній належить половина вилучених грошових коштів.

Вказує, що ані ОСОБА_8 , ані його дружина ОСОБА_11 у вказаному кримінальному провадженні не є підозрюваними, обвинуваченими і не мають жодного процесуального статусу, жодного епізоду з зазначенням дати, часу, розміру та причетних осіб, коли б ОСОБА_8 та ОСОБА_11 могли отримати незаконним шляхом вилучені грошові кошти слідством не зазначено.

Звертає увагу на те, що вилучені грошові кошти життєво необхідні ОСОБА_8 та ОСОБА_11 для підтримки здоров`я останньої, є єдиним фінансовим джерелом подружжя, здобуті виключно законним шляхом.

У судовому засіданні апеляційного суду представник власника майна - адвокат ОСОБА_7 підтримала апеляційну скаргу та вказала, що клопотання про арешт майна та оскаржувана ухвала є необґрунтованими. Крім того зазначила, що ОСОБА_11 має онкозахворювання і накладення арешту на грошові кошти позбавляє її можливості надалі проходити медичне лікування. Вказала, що джерелом походження вилучених грошових коштів є відчуження нерухомого майна. Просила апеляційну скаргу в частині вилучених документів розглянути на розсуд суду, проте, зазначила, що ОСОБА_8 та ОСОБА_11 не мають процесуального статусу підозрюваних в даному кримінальному провадженні.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги та вказав, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, вилучене майно визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні. Зазначив, що ОСОБА_8 не пояснив походження грошових коштів, останній є директором закладу, кваліфікація його дій передбачає отримання ним неправомірної вигоди. Крім того зазначив, що вилучений мобільний телефон підлягає дослідженню органом досудового розслідування.

Заслухавши доповідь судді, представника власника майна та прокурора, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Виходячи із положень ст. 131 КПК України арешт майна є окремим видом заходу забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Норми, наведені у ст. 132 КПК України, визначають, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Згідно з положеннями ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК, тобто з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Так, відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Якщо ж арешт накладається у випадку, передбаченому п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК, тобто з метою конфіскації майна як виду покарання, арешт накладається на майно підозрюваного (обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження).

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Таким чином, вирішуючи питання про застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, у кожному випадку розгляду відповідних клопотань слідчий суддя повинен:

- перевіряти наявність об`єктивної необхідності та виправданість такого втручання у права і свободи особи;

- з`ясовувати можливість досягнення мети, на яку посилається ініціатор клопотання, без застосування цих заходів;

- враховувати, що обов`язок довести наявність трьох необхідних складових для їх застосування (частина третя статті 132 КПК України) покладається на слідчого та/або прокурора;

- взяти до уваги розумність та співрозмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб;

- враховувати, що докази на підтвердження обставин, викладених у клопотанні про застосування заходів забезпечення, подаються особою, яка заявляє таке клопотання.

Колегія суддів доходить до висновку, що у даному провадженні слідчий суддя задовольняючи клопотання слідчої про арешт майна, не дотримався зазначених вимог закону, з огляду на наступне.

Так, із доданого до клопотання витягу з ЄРДР за №0000075 за правовою кваліфікацією за ч. 4 ст. 368-3 КК України, слідує, що група невстановлених службових осіб юридичної особи приватного права, діючи за попередньою змовою між собою, у невстановлений час одержали неправомірну вигоду за вчинення дій з використанням наданих повноважень в інтересах громадян.

Ухвалою слідчого судді Запорізького районного суду Запорізької області від 8 січня 2026 року надано дозвіл на проведення обшуку фактичного місця мешкання ОСОБА_8 з метою виявлення та вилучення оригіналів статутів приватного закладу вищої освіти «Центральноукраїнський інноваційний біотехнологічний університет» та структурного підрозділу «Фаховий коледж приватної організації» приватного закладу вищої освіти «Центральноукраїнський інноваційний біотехнологічний університет», печаток, штампів, особливих справ всіх працівників, в тому числі викладачів, особові справи студентів, слухачів, учнів, тощо, грошові кошти, здобуті злочинним шляхом, електронні носії інформації, які можуть містити відомості щодо вчинення кримінального правопорушення, мобільні телефони, документи з приводу нарахування та виплати заробітної плати викладачам та іншим працівникам, навчальні плани, організаційно-методичні документи закладів освіти, тощо, інших документів, які мають суттєве значення для проведення всебічного, повного та неупередженого досудового розслідування.

Із протоколу обшуку від 21 січня 2026 року випливає, що під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , було виявлено та вилучено вказане в клопотанні майно.

Положеннями ч. 2 ст. 171 КПК України передбачено, що до клопотання про арешт майна мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом 2 ч. 1 ст. 170 КПК України.

Із встановлених апеляційним судом обставин, убачається, що на даний час здійснюється досудове розслідування за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368-3 КК України.

На підтвердження викладених в клопотанні доводів, слідчою були надані лише такі матеріали кримінального провадження №0000075, як: витяг з ЄРДР, постанова про зміну групи прокурорів, постанова про доручення розслідування кримінального провадження групі слідчих, повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, ухвала про надання дозволу на обшук від 8 січня 2026 року, протокол обшуку від 20 січня 2026 року та постанова про визнання та залучення ревучих доказів до кримінального провадження.

Разом з цим, докази, які б вказували про те, що до групи осіб, які діючи за попередньою змовою між собою, у невстановлений час одержали неправомірну вигоду за вчинення дій з використанням наданих повноважень в інтересах громадян, входить ОСОБА_8 , майно якого було вилучено, відсутні.

Окремо слід зазначити, що відомості, які вказані у витязі з ЄРДР мають досить абстрактний характер, без жодної конкретизації щодо обставин, які стосуються даного кримінального провадження, в рамках якого, слідча просить накласти арешт на вказане в клопотанні майно.

Крім того, в обґрунтування клопотання про арешт майна, слідча посилається на те, що вилучене майно може містити на собі інформацію вчинення кримінального правопорушення та є предметом вчинення кримінального правопорушення.

Натомість, апеляційний суд вважає, що звертаючись з клопотанням про накладення арешту на вказане майно, слідча лише обмежилась твердженням про необхідність накладення арешту на вилучене майно, при цьому клопотання не містить будь-якого аналізу доводів, не наведені відповідні мотиви.

Колегія суддів вважає, що таке мотивування клопотання носить загальний та абстрактний характер, без конкретизації обґрунтувань щодо кожної вилученої речі.

В своєму клопотанні слідча лише обмежилась посиланням на нормативну базу та зазначила перелік майна, на яке слід накласти арешт.

На переконання колегії суддів, матеріали провадження не містять жодних документів, які на цей час доводять версію слідства, що ОСОБА_8 одержано неправомірну вигоду за вчинення дій з використанням наданих повноважень в інтересах громадян, а також не містять відомостей про те, що вилучене майно, у тому числі грошові кошти, є предметом даного кримінального провадження.

З огляду на надані органом досудового розслідування докази ОСОБА_8 не має не лише жодного процесуального статусу у даному кримінальному провадженні, зокрема - підозрюваного або обвинуваченого, а і в загалі відсутні відомості, які підтверджують, що він має будь-яке відношення до приватного закладу вищої освіти «Центральноукраїнський інноваційний біотехнологічний університет» та/або структурного підрозділу «Фаховий коледж приватної організації» приватного закладу вищої освіти «Центральноукраїнський інноваційний біотехнологічний університет».

Крім того, колегія суддів окремо звертає увагу на те, що положення ч. 2 ст. 168 КПК України забороняють тимчасове вилучення мобільних терміналів систем зв`язку, крім випадків, коли їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, або якщо такі об`єкти отримані в результаті вчинення кримінального правопорушення чи є засобом або знаряддям його вчинення, а також якщо доступ до них обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням систем логічного захисту.

На переконання апеляційного суду, слідчою не було наведено жодних обставин, які зазначені у ч. 2 ст. 168 КПК України, для накладення арешту на мобільний телефон.

Також, колегія суддів вважає, що клопотання слідчої не містить і доводів, щодо того, яке значення для досудового розслідування мають вилучені: аркуш А4 з чорновими записами, оригінал акту надання послуг №6 від 28 жовтня 2024 року, акт надання послуг №7 від 04.11.2024, рахунок на оплату №7 від 04.11.2024, наказ №01 від 17.01.2023, заява від 20.12.2024, договір оренди квартири від 28.04.2025, договір найму житлового приміщення від 24.04.2025, договір КП-22/12/2025-02 від 22.12.2025 на 3 аркушах.

Більш того, щодо вказаних документів слід зазначити, що клопотання містить тільки їх перелік, як майна, на яке слідча просить накласти арешт.

При цьому, з назви вище перелічених документів, взагалі є неможливим оцінити їх значення до даного кримінального провадження, визначити чи мають вони пряме або опосередковане відношення до обставин, які наразі встановлюються органом досудового розслідування.

Зазначення прокурором у судовому засіданні апеляційного суду щодо того, що кваліфікація дій ОСОБА_8 передбачає отримання ним неправомірної вигоди, слід визнати непереконливим, оскільки матеріали провадження не містять доказів про повідомлення останньому про підозру у вчиненні кримінально-протиправних дій, про які вказує прокурор.

Таким чином, у сукупності із встановленими апеляційним судом обставинами, на переконання колегії суддів, ані слідчим, ані прокурором не зазначено достатньо обґрунтованих підстав для задоволення клопотання про накладення арешту.

Ураховуючи зміст клопотання про арешт майна, заявлену підставу та мету для його арешту, а також викладені у клопотанні обставини, судова колегія приходить до висновку про недоведеність необхідності накладення арешту на вказане в клопотанні майно.

Обґрунтованість таких висновків колегії суддів випливає також і з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 6 листопада 2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що «кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен був врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого накладення арешту на тимчасово вилучене 20 січня 2026 року у ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , майно, знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, тому апеляційна скарга представника власника майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді - скасуванню, з постановленням нової ухвали, якою у задоволенні клопотання слідчої про арешт майна слід відмовити.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 132, 170, 171, 173, 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Запорізького районного суду Запорізької області від 23 січня 2026 року, якою задоволено клопотання слідчої про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000075, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 жовтня 2025 року, скасувати.

Постановити нову ухвалу апеляційного суду, якою у задоволенні клопотання слідчої СВ ВП №6 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 за погодженням з прокурором Запорізької окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_10 , відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4