Слідчий суддя у 1-й інстанції: ОСОБА_1 Справа № 991/514/26
Доповідач: ОСОБА_2 Провадження №11-сс/991/138/26
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

20 лютого 2026 рокумісто Київ

Колегія суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання ОСОБА_5 ,

представника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 , подану на ухвалу слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 21 січня 2026 року щодо накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000175,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою слідчого судді задоволено клопотання прокурора - накладено арешт із забороною відчуження, розпорядження та користування на належний ОСОБА_7 мобільний телефон Apple iPhone 17 Pro, IMEI: НОМЕР_1 , ІМЕІ: НОМЕР_2 , вилучений 15.01.2026 під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 120).

Зазначене рішення мотивоване: (1) здійсненням детективами Національного антикорупційного бюро України /далі - НАБУ/ досудового розслідування щодо фактів вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 369, ч. 4 ст. 368, ч. 2 ст. 387 Кримінального кодексу України /далі - КК/, стосовно надання ОСОБА_8 неправомірної вигоди службовим особам Служби безпеки України /далі - СБУ/, її отримання ними в особливо великому розмірі та розголошення оперативним працівником даних досудового розслідування; (2) підслідністю детективам НАБУ даного кримінального провадження; (3) проведенням обшуку на підставі ухвали слідчого судді від 05.01.2026, у ході якого вилучено згадане майно; (4) потребою з метою забезпечення збереження речових доказів накласти арешт на вилучений мобільний телефон, на якому ймовірно містяться відомості, які можуть бути використані як доказ обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, враховуючи виявлення частково видалених повідомлень і неможливість здійснити копіювання наявної на телефоні інформації, незважаючи на дату придбання такого майна; (5) необхідністю проведення експертного дослідження електронного носія для копіювання наявних та відновлення видалених файлів; (6) можливістю виконати завдання кримінального провадження щодо захисту держави від кримінальних правопорушень; (7) виправданням потребами досудового розслідування такого ступеня втручання у права особи; (8) співрозмірністю обмеження права власності завданням кримінального провадження (а. с. 122-126).

В апеляційній скарзі представник просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати оскаржувану ухвалу та відмовити в накладенні арешту на майно, оскільки: (1) строк пропущено через відсутність можливості зрозуміти мотиви суду та у визначений Кримінальним процесуальним кодексом України /далі - КПК/ строк навести обґрунтовані доводи щодо незаконності ухвали, враховуючи отримання її повного тексту лише 03.02.2026; (2) на момент вчинення інкримінованих дій телефон об`єктивно не існував, а тому не може бути визнаний речовим доказом згідно зі ст. 98 КПК; (3) сторона обвинувачення не надала жодного доказу перенесення даних з попереднього мобільного телефону на новий, відтак слідчий суддя фактично доповнив аргументи органу досудового розслідування, що суперечить принципу змагальності та диспозитивності кримінального провадження, а також вимогам безсторонності суду; (4) стороною обвинувачення не надано жодного доказу (протоколу огляду) щодо наявності на вилученому телефоні необхідних відомостей для кримінального провадження, у той час як пароль доступу для розблокування був наданий в ході обшуку; (5) слідчий суддя не надав належної оцінки поведінці власника майна та відсутності ризиків; (6) призначення комп`ютерно-технічної експертизи є безпідставним (не обумовлене об`єктивною необхідністю) та фактично позбавляє власника можливості вільно володіти майном; (7) арешт майна непропорційний інтересам власника майна захід; (8) орган досудового розслідування діє поза межами повноважень, оскільки епізод щодо ймовірного надання неправомірної вигоди службовій особі ОСОБА_9 у сумі 160 тис. грн. згідно зі ст. 216 КПК підслідний Державному бюро розслідувань /далі - ДБР/, а не НАБУ (а. с. 131-135).

У судовому засіданні представник власника майна підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити з мотивів, наведених у ній.

Власник майна, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не прибув, жодних клопотань від нього не надійшло.

Прокурор до початку судового засідання надіслав на адресу суду заперечення, в яких висловив прохання повернути апеляційну скаргу особі, яка її подала, у зв`язку з відсутністю підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження, а у разі неприйняття рішення про повернення - залишити ухвалу слідчого судді без змін. Заперечення прокурора щодо суті доводів апеляційної скарги мотивоване тим, що: (1) на Apple Iphone як і на будь-які інші носії інформації може бути записана інформація, яка була створена раніше; (2) із мобільного телефону ОСОБА_7 не вдалося скопіювати усі відомості, зокрема з додатку для обміну повідомленнями Telegram; (3) сторона обвинувачення вжила всіх заходів до найшвидшого повернення вилученого майна (провела огляд і, виявивши інформацію, яку не змогла скопіювати, призначила експертизу для її копіювання; (4) матеріали справи та оскаржуване рішення демонструють віднесення цього провадження до підслідності НАБУ.

Надаючи оцінку своєчасності звернення до суду, колегія суддів виходить із подання 06.02.2026 апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді від 21.01.2026, тобто звернення з нею із пропуском строку на апеляційне оскарження. Зазначене рішення постановлено за присутності апелянта. Враховуючи ч. 1 ст. 117 КПК і позицію, висловлену в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27.05.2019 (справа №461/1434/18), а також оскарження ухвали, серед іншого, в частині підстав задоволення клопотання про накладення арешту на майно, суд апеляційної інстанції вважає, що до проголошення й отримання повного тексту цього рішення 03.02.2026 (а. с. 127-128, 138-140) ні представник, ні власник майна не знали його мотивів. Отже строк на апеляційне оскарження пропущений з поважних причин, а тому його слід поновити.

Під час апеляційного перегляду встановлено правильність висновку слідчого судді про наявність у цьому судовому провадженні підстав для накладення арешту на майно.

Надаючи саме таку оцінку, колегія суддів виходить із того, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати можливість його використання як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається з метою збереження речових доказів) (п. 2 ч. 2 ст. 173 КПК).

У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу (ч. 3 ст. 170 КПК).

За змістом ч. 1 ст. 98 КПК вилучений під час обшуку телефон, власником якого є ОСОБА_7 , відповідатиме за одним із наведених критеріїв ознакам речових доказів за наявності достатніх підстав вважати, що він (1) був знаряддям вчинення кримінального правопорушення, (2) зберіг на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, (3) містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, (4) був об`єктом кримінально протиправних дій, (5) набутий кримінально протиправним шляхом.

Як встановлено з протоколу обшуку від 15.01.2026 під час його проведення виявлено мобільний телефон Apple iPhone 17 Pro, IMEI: НОМЕР_1 , ІМЕІ: НОМЕР_2 , до системи логічного захисту якого ОСОБА_7 повідомив пароль. Під час його огляду виявлено застосунок «А-Банк», за допомогою якого можливо віддалено управляти рахунками, та додатки для відправки миттєвих повідомлень (Viber, WhatsApp, Telegram), в яких частково видаленні повідомлення (а. с. 80-83).

Оскільки згідно з матеріалами судового провадження встановлено вилучення детективом мобільного телефону, віднайдення якого було, зокрема, завданням обшуку, дозвіл на який наданий за рішенням слідчого судді, через неможливість повністю скопіювати інформацію з пам`яті телефону та додатку Telegram, а також враховуючи ймовірну наявність на вилученому носії листування, яке може бути використане у якості доказів у зазначеному кримінальному провадженні, у тому числі видалених файлів, для відновлення яких необхідне проведення експертного дослідження (а. с. 71-85, 112-117), колегія суддів вважає, що детектив мав право на прийняття рішення стосовно вилучення цього майна. Його надання разом з інформацією, що міститься на телефоні та в додатку, зокрема, Telegram, є необхідною умовою виявлення й відновлення видалених файлів і отримання доступу до наявної в мобільному терміналі інформації, шляхом її копіювання.

Тому, враховуючи вищезазначене, зважаючи на існування достатніх підстав вважати, що на вилученому мобільному телефоні можуть бути відомості, які мають значення для кримінального провадження, і їх в інший спосіб отримати неможливо, у слідчого судді були підстави для накладення арешту на майно, яке відповідає такій ознаці, передбаченій ч. 1 ст. 98 КПК, як наявність інших відомостей, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Доказів, які б спростовували наведене, не встановлено.

Поруч із наведеним загальновідомо, що у мобільних телефонах, зокрема марок iPhone, представлена функція резервного копіювання даних, які зберігаються в iCloud (хмарне сховище), котра дозволяє відновити видалену інформацію. До того ж при зміні пристроїв, під час першого входу абонента у свій обліковий запис в iCloud на новому пристрої, програмне забезпечення телефону дозволяє автоматичне перенесення файлів, у тому числі листування, що містяться у месенджері, у новий інтерфейс гаджету. Тому колегія суддів погоджується з слідчим суддею, що на даний час може існувати необхідність у відновленні даних із месенджерів телефону (додатків для обміну повідомленнями), незважаючи на те, що його придбання відбулося після подій, обставини яких розслідуються у кримінальному провадженні. Водночас судом апеляційної інстанції відхиляється твердження представника власника майна щодо доповнення слідчим суддею зазначеними висновками аргументів органу досудового розслідування, оскільки надання оцінки судом обставинам і підставам накладення арешту на майно не вважається розширенням доводів будь-якої зі сторін, а є діяльністю з відправлення правосуддя, яка включає застосування суддею власних знань до конкретної ситуації, й під час оцінки тверджень сторін слідчий суддя не обмежений виключно їх доводами.

Заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження (ч. 1 ст. 132 КПК). Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, зокрема що може бути виконане завдання, для виконання якого прокурор звертається із клопотанням (п. 3 ч. 3 ст. 132 КПК). Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження (абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК). Відповідно до вимог ст. ст. 2, 9, 25, 91 КПК на сторону обвинувачення покладається вжиття заходів щодо швидкого, всебічного, повного та неупередженого дослідження обставин кримінального провадження, виявлення події кримінального правопорушення, осіб, які його вчинили, інших обставин, що підлягають доказуванню.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб (п. п. 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК). Для оцінки потреб досудового розслідування слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні (ч. 4 ст. 132 КПК).

Вищенаведені положення кримінального процесуального закону узгоджуються з практикою Європейського Суду з прав людини /далі - ЄСПЛ/, який, проаналізувавши питання пропорційності втручання в право на мирне володіння майном, дійшов висновку, згідно з яким ст. 1 Протоколу №1 до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що втручання в право мирного володіння майном можливе за умови існування розумного взаємозв`язку пропорційності між використаними засобами, якими обмежується право, та ціллю заради досягнення якої застосовуються такі засоби (п. 203 рішення ЄСПЛ від 05.03.2019 у справі «Узан та інші проти Туреччини» / Uzan and others v. Turkey, заяви №19620/05, 41487/05, 17613/08, 19316/08).

Отже, обмежити особу в праві мирно володіти майном можна не просто, коли існує необхідність здійснення такого втручання в її право з метою виконання завдань кримінального провадження, а виключно, якщо виконати завдання кримінального провадження в інший спосіб, аніж через застосування такого обмеження, за наявних обставин неможливо.

У ході застосування до цієї справи наведених положень колегія суддів виходить із: (1) права сторони обвинувачення самостійно визначати, які докази необхідно додатково зібрати на підтвердження обставин, що підлягають доказуванню; (2) існування високої ймовірності (ризику) приховування, пошкодження, знищення або перетворення інформації, яка міститься на мобільному телефоні (а. с. 80-85); (3) виявлення в ході огляду мобільного телефону інформації, що може мати значення для досудового розслідування; (4) необхідності проведення експертного дослідження з метою виявлення та відновлення видалених та пошкоджених файлів, на яке потрібно надати вилучений мобільний телефон. Усі ці обставини в сукупності дозволяють розумно припустити, що власник майна може спробувати приховати від органу досудового розслідування факт наявності на телефоні інформації про ті події, які розслідуються у кримінальному провадженні №0000175.

Враховуючи вищезазначене, зважаючи на існування достатніх підстав вважати, що наявні на вилученому мобільному телефоні відомості можуть мати значення для кримінального провадження, і їх в інший спосіб отримати неможливо, а незастосування даного заходу забезпечення кримінального провадження може спричинити настання ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК (приховування, пошкодження, знищення та перетворення зазначених відомостей), накладення арешту на телефон є необхідним. Арешт майна дозволить виконати завдання, для виконання якого прокурор звернувся із клопотанням.

Відтак, оцінюючи розумність та співрозмірність обмеження прав ОСОБА_7 завданням кримінального провадження у конкретній ситуації, колегія суддів констатує, що на даній стадії кримінального провадження загальносуспільний інтерес обмежити його право переважає право власника на мирне володіння майном в частині користування й розпорядження телефоном. Вказане обмеження не порушує справедливого балансу між інтересами власника такого майна і завданнями кримінального провадження.

Суд апеляційної інстанції, оцінюючи довід сторони власника майна про непідслідність НАБУ епізоду щодо ймовірного надання неправомірної вигоди службовій особі ОСОБА_9 у сумі 160 тис грн, який, на думку апелянта, підслідний ДБР, вважає його безпідставним. Колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді, що сплата та бронювання номера у готельному комплексі було частиною передання неправомірної вигоди, тобто обставиною ймовірно вчинених кримінальних правопорушень. Тому це кримінальне провадження є підслідним детективам НАБУ.

У ході апеляційного перегляду також не встановлено інших порушень вимог КПК.

За наслідками апеляційного перегляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити ухвалу без змін (ч. 3 ст. 407 КПК).

Оскільки в ході апеляційного перегляду доводи представника не знайшли свого підтвердження, то в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 22, 26, 98, 131, 132, 167-173, 236-237, 370, 376, 405, 407, 409, 418, 422, 532 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Поновити строк на апеляційне оскарження.

Апеляційну скаргу представника залишити без задоволення, ухвалу слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 21 січня 2026 року - без змін.

Ухвала є остаточною, набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:ОСОБА_2
Судді:ОСОБА_3
ОСОБА_4