печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

представника власника майна - адвоката ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві, у залі суду провадження за клопотанням прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Печерської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 про накладення арешту на майно у кримінальному провадження № 0000129 від 15.08.2025,

ВСТАНОВИВ:

18.02.2026 у провадження слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 надійшло клопотання прокурора Печерської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 про накладення арешту на майно, а саме об`єкти нерухомого майна, що належатьТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ВІЗАРД» (), а саме:

- нежитлові будівлі, загальною площею 21 663,6 кв. м, розташовані за адресою: м. Київ, вул. Хвойки Вікентія, будинок 15/15, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000);

- нежитлова будівля, загальною площею 11 901,5 кв. м, розташована за адресою: м. Київ, вул. Хвойки Вікентія, будинок 15/15, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000);

- нежилий будинок-колишній наземний склад з підвалом ЦО літера «2А», загальною площею 1 044,2 кв. м, розташовані за адресою: м. Київ, вул. Хвойки Вікентія, будинок 15/15/6 літера 2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000);

- нежитловий будинок-колишній наземний склад з підвалом ЦО літера «2», загальною площею 1 130,2 кв. м, розташовані за адресою: м. Київ, вул. Хвойки Вікентія, будинок 15/15/6 літера 2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

В судовому засіданні прокурор клопотання підтримав в повному обсязі, та просив його задовольнити з наведених в ньому підстав.

Представник власника майна - адвокат ОСОБА_4 , щодо задоволення клопотання заперечував, та просив відмовити в його задоволенні.

Вивчивши клопотання, заслухавши пояснення учасників провадження, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, дійшов наступного висновку.

З наданих в обґрунтування клопотання матеріалів вбачається, що Печерською окружною прокуратурою міста Києва забезпечується нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 0000129 від 15.08.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, досудове розслідування у якому здійснюється слідчим відділом Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві.

Обґрунтовуючи подане клопотання прокурором зазначено наступне:

Під час досудового розслідування з відкритих джерел, зокрема з Єдиного державного реєстру судових рішень, а також з офіційних електронних майданчиків державних закупівель Prozorro та аукціонів Prozorro.Продажі (SmartTender.biz), встановлено, що 10.12.2015 між ПАТ «ФІДОБАНК» та ТОВ «ВАЙТ ЕНЕРДЖІ» () укладено генеральну кредитну угоду № 1092015Г-Ю.

Того ж дня, між ПАТ «ФІДОБАНК» та ТОВ «ВАЙТ ЕНЕРДЖІ» () (позичальник) укладено кредитний договір № 1092015Г-Ю-1, який є додатковим договором до генеральної кредитної угоди № 1092015Г-Ю від 10.12.2015, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитну лінію з лімітом у розмірі 119 000 000,00 грн.

Цільове призначення кредитної лінії здійснення платежів (оплати) за договорами купівлі-продажу нерухомого майна від 09.12.2015 № 2014 та № 2013, посвідчені приватним нотаріусом ОСОБА_5 , які укладені між ПАТ «ФІДОБАНК» та ТОВ «ВАЙТ ЕНЕРДЖІ» ().

З метою забезпечення виконання зобов`язань за генеральною кредитною угодою № 1092015Г-Ю від 10.12.2015 між ПАТ «ФІДОБАНК», як іпотекодержателем, та ТОВ «ВАЙТ ЕНЕРДЖІ» (), як іпотекодавцем, укладено договори іпотеки № 1092015Г-Ю/1 та № 1092015Г-Ю/2.

Предметом договору іпотеки № 1092015Г-Ю/1 від 10.12.2015 є нерухоме майно - майновий комплекс загальною площею 33 565,1 кв.м, розташований за адресою: м. Київ, вул. Хвойки Вікентія, буд. 15/15.

Предметом договору іпотеки № 1092015Г-Ю/2 від 10.12.2015 є нерухоме майно - нежилий будинок (колишній наземний склад з підвалом ЦО) загальною площею 2 174,50 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Хвойки Вікентія, буд. 15/15/6, літера 2.

02.03.2016 між ПАТ «ФІДОБАНК» (первісний кредитор), ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ВІЗАРД» () (новий кредитор) та ТОВ «ВАЙТ ЕНЕРДЖІ» () (боржник) укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив новому кредитору права вимоги до боржника за генеральною кредитною угодою № 1092015Г-Ю та кредитним договором № 1092015Г-Ю-1 від 10.12.2015 за плату у розмірі 124 941 305,93 грн.

На підставі рішення Національного банку України від 20.05.2016 № 8 «Про віднесення ПАТ «ФІДОБАНК» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.05.2016 № 783 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ФІДОБАНК» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

Відповідно до зазначеного рішення розпочато процедуру виведення ПАТ «ФІДОБАНК» з ринку шляхом запровадження тимчасової адміністрації.

У подальшому уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ФІДОБАНК» ОСОБА_6 прийнято рішення № 3 від 27.11.2019, згідно з яким до категорії нікчемних віднесено та визнано нікчемним договір відступлення права вимоги від 02.03.2016, укладений між ПАТ «ФІДОБАНК», ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ВІЗАРД» () та ТОВ «ВАЙТ ЕНЕРДЖІ» (), предметом якого було відступлення прав вимоги за генеральною кредитною угодою № 1092015Г-Ю та кредитним договором № 1092015Г-Ю-1 на суму 124 941 305,93 грн.

Так, наказом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ФІДОБАНК» № 71 від 26.11.2019 змінено склад комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, створеної наказом № 32 від 25.05.2016 (зі змінами та доповненнями), та надано доручення зазначеній комісії провести перевірку правочинів, укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації, на предмет наявності ознак нікчемності

За результатами проведеної перевірки комісією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було встановлено, що договір відступлення права вимоги від 02.03.2016, укладений між ПАТ «ФІДОБАНК», ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ВІЗАРД» () та ТОВ «ВАЙТ ЕНЕРДЖІ» (), не відповідав вимогам законодавства та інтересам банку, у зв`язку з чим рішенням уповноваженої особи ФГВФО № 3 від 27.11.2019 вказаний правочин було віднесено до категорії нікчемних.

Під час перевірки, зокрема, було встановлено: що відступлення прав вимоги за кредитними зобов`язаннями, забезпеченими ліквідним нерухомим майном, було здійснено в період фактичного погіршення фінансового стану банку, напередодні визнання його неплатоспроможним; що умови відступлення не відповідали економічним інтересам банку та принципам збереження його активів, у тому числі з огляду на співвідношення розміру зобов`язань та вартості забезпечувального майна; що здійснена фінансова операція призвела до вибуття з балансу банку економічно цінного активу, що прямо вплинуло на розмір ліквідаційної маси та можливість задоволення вимог вкладників і кредиторів.

У ході перевірки правочинів, проведеної комісією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, зокрема під час аналізу договору відступлення права вимоги від 02.03.2016, було досліджено фінансові операції, пов`язані з виконанням зазначеного правочину, а також походження грошових коштів, які мали бути сплачені на користь ПАТ «ФІДОБАНК» у межах укладеного договору.

Під час такої перевірки встановлено, що джерелом коштів, використаних у зв`язку з укладенням договору відступлення права вимоги, були грошові кошти, які перебували у розпорядженні сторін правочину та мали походження з операцій, пов`язаних із банківською діяльністю та/або фінансово-господарською діяльністю пов`язаних юридичних осіб, при цьому фактичний економічний зміст таких операцій не забезпечував реального надходження ліквідних коштів до банку, співмірних із вартістю відступлених прав вимоги та забезпечувального майна.

Комісією Фонду також аналізувалися банківські рахунки сторін правочину, рух коштів за такими рахунками, призначення платежів, взаємозв`язок між платником та отримувачем, а також відповідність здійснених операцій звичайній господарській діяльності. За результатами такого аналізу встановлено, що відповідні фінансові операції не призвели до фактичного покращення фінансового стану банку, а навпаки - створили умови для вибуття з балансу банку економічно цінного активу без адекватного грошового еквівалента.

Окрему увагу під час перевірки було приділено обставинам формування та руху коштів, які декларувалися як плата за відступлення права вимоги, у тому числі їх походженню, часовим інтервалам між зарахуванням та списанням, а також можливій транзитності таких коштів. Встановлені обставини дали підстави для висновку, що відповідні кошти могли мати ознаки формального або внутрішньогрупового обігу, без реального економічного навантаження для сторони, яка набула права вимоги.

У сукупності вказані обставини стали підставою для висновку комісії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про те, що фінансові операції, пов`язані з укладенням договору відступлення права вимоги від 02.03.2016, не відповідали принципам добросовісності, економічної доцільності та збереження активів банку, що, з урахуванням періоду їх вчинення та наслідків для ліквідаційної маси, обґрунтовано було оцінено як підставу для віднесення правочину до категорії нікчемних.

Зазначені висновки Фонду гарантування вкладів фізичних осіб свідчать про те, що виявлені порушення не носять формального характеру, а стосуються суті фінансово-господарських операцій, їх економічної доцільності та наслідків для банку, що перебуває у стані неплатоспроможності.

Попри це, Фондом гарантування вкладів фізичних осіб 16.03.2021 проведено електронний аукціон № UA-EA-2021-02-22-000005-b на якому було продано пул активів, які належали ПАТ «ФІДОБАНК», серед якого право вимоги до ТОВ «ВАЙТ ЕНЕРДЖІ» () за генеральною кредитною угодою № 1092015Г-Ю від 10.12.2015, кредитним договором № 1092015Г-Ю-1 від 10.12.2015, договором іпотеки № 1092015Г-Ю/1 від 10.12.2015, реєстровий № 2018 та договором іпотеки № 1092015Г-Ю/2 від 10.12.2015, реєстровий № 2016.

Вказаний актив реалізовано за ціною 8 102 000,00 грн, переможцем аукціону визначено ТОВ «ФК «ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА» ().

Вказане свідчить про кратне знецінення вартості активу, оскільки зобов`язання за генеральною кредитною угодою та кредитним договором первісно були забезпечені іпотекою нерухомого майна, ринкова та заставна вартість якого на момент укладення кредитних та іпотечних договорів забезпечувала кредитні зобов`язання у розмірі 119 000 000,00 грн, що підтверджується умовами договорів та їх цільовим призначенням.

Право вимоги за вказаними зобов`язаннями разом із забезпечувальними іпотечними правами було реалізовано Фондом гарантування вкладів фізичних осіб у складі пулу активів за ціною 8 102 000,00 грн, що є неспівмірним із первісною вартістю забезпеченого іпотекою нерухомого майна, яким забезпечувались кредитні зобов`язання у розмірі 119 000 000,00 грн, та не відповідає звичайній економічній логіці знецінення активів за відсутності встановлених об`єктивних факторів їх втрати, знищення або істотного фізичного погіршення.

Така суттєва диспропорція вартості одного й того ж забезпеченого активу у різні проміжки часу, за відсутності даних про припинення або істотне зменшення іпотечного забезпечення, різке та критичне падіння ринку нерухомості або інші надзвичайні економічні обставини, не є характерною для звичайних господарських операцій та свідчить про можливе необґрунтоване знецінення активу, порушення принципів належного управління та збереження ліквідаційної маси банку, що, у свою чергу, могло призвести до зменшення обсягу активів, за рахунок яких підлягали задоволенню вимоги вкладників і кредиторів, та створило ризики завдання істотної шкоди охоронюваним законом інтересам.Зазначене свідчить про наявність обґрунтованих підстав вважати, що зменшення вартості активу не є виключно наслідком ринкових процесів, а може бути результатом попередніх протиправних дій або управлінських рішень, що підлягають перевірці в межах досудового розслідування, зокрема із встановленням ролі та відповідальності конкретних службових осіб.

Єдиний майновий комплекс загальною площею 33 565,1 кв. м, розташований за адресою м. Київ, вул. Вікентія Хвойки, 15/15, який раніше виступав цілісним предметом іпотеки та забезпечення кредитних зобов`язань, було поділено на окремі об`єкти, зокрема:

- нежитлові будівлі загальною площею 21 663,6 кв. м;

- нежитлову будівлю загальною площею 11 901,5 кв. м.

Крім того, здійснено поділ нежилого будинку - колишнього наземного складу з підвалом ЦО, загальною площею 2 174,5 кв. м, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , у результаті чого утворено два самостійні об`єкти нерухомого майна площею 1 130,3 кв. м та 1 044,2 кв. м відповідно.

Під час досудового розслідування було встановлено, що, зокрема, на веб порталі https://rieltor.ua за посиланням https://rieltor.ua/ru/commercials-sale/view/11998456 у 2026 році розміщувалось оголошення про продаж нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , що було реалізовано Фондом гарантування вкладів фізичних осіб у складі пулу активів за ціною 8 102 000,00 грн. У оголошенні про продаж майна було зазначено ціну 15 500 000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 16.01.2026 складає 672 586 850 грн.

Наведені обставини свідчать про істотне знецінення вказаного активу під час його реалізації, оскільки нерухоме майно, яке було відчужене у межах ліквідаційної процедури за ціною 8 102 000,00 грн, у подальшому пропонувалося до продажу за ціною 15 500 000 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 14.01.2026 становить 669 231 100 грн. Така різниця у вартості одного й того ж об`єкта нерухомості у порівняно короткий проміжок часу не може бути пояснена звичайними ринковими коливаннями та свідчить про реалізацію активу за ціною, яка не відповідала його реальній економічній та ринковій вартості.

Постановою прокурора від 16.01.2026 нежитлові приміщення визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

Обґрунтовуючи клопотання прокурором указано, що під час здійснення процедури ліквідації ПАТ «ФІДОБАНК» групою пов?язаних осіб було виведено з активів банку нерухоме майно - майновий комплекс, загальною площею 33 565,1 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Хвойки Вікентія, буд. 15/15 (РНОНМ 00) та нежилий будинок - колишній наземний склад з підвалом ЦО, загальною площею 2 174,50 кв.м., розташований за адресою: м. Київ, вул. Хвойки Вікентія, буд. 15/15/6, літера 2, (РНОНМ 00). Грошові кошти за набуте право вимоги, в тому числі і щодо вказаного нерухомого майна, фактично не перераховувались, оскільки платежі відбувались всередині банку, в якому було введено тимчасову адміністрацію.

Крім того, 24.09.2021 року ПАТ «Фідобанк» було повторно здійснено відчуження права вимоги за кредитними договорами, на переконання органу досудового слідства за заниженою вартістю.

Представник власника проти задоволення позову заперечував з тих підстав, що питання щодо законності набуття права власності було встановлено рядом судових рішень, а саме: рішенням Господарського суду міста Києва від 16.11.2018 у справі № 910/4704/16, рішенням Господарського суду міста Києва від 24.11.2020 у справі № 910/7746/20, постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2021 у справі № 910/7746/20, Постановою Верховного Суду від 13.11.2025 року у справі № 910/7746/20.

Так, у вказаних судових справах було встановлено, що ТОВ «ФК «ВІЗАРД» придбало право вимоги у ПАТ «ФІДОБАНК», до складу якого входила вимога за іпотечними договорами щодо відповідного нерухомого майна. Виконання умов договору про відступлення права вимоги ПАТ «ФІДОБАНК» на підставі платіжного доручення № 81 від 02.03.2016 отримало на власний рахунок грошові кошти у сумі 124 941 305,93 грн (рішення від 16.11.2018 у справі № 910/4704/16), а отже зазначений договір не передбачав безоплатної передачі права вимоги і банк, передавши їх іншій особі, отримав грошову оплату.

У ході розгляду справи № 910/7746/20 було встановлено належність та повноту розрахунку з боку ТОВ «ФК «ВІЗАРД» за придбане право вимоги та відсутність підстав для віднесення правочину до нікчемних на стадії ліквідації.

Отже, судами також було встановлено, що правочини, за якими ТОВ «ФК «ВІЗАРД» набуло право вимоги, в тому числі і щодо відповідного нерухомого майна, не містять ознак нікчемності, за таких обставин ТОВ «ФК «ВІЗАРД на законних підставах та відповідно до вимог чинного законодавства набуло право вимоги, в тому числі і щодо нерухомого майна, та в подальшому на законних підставах зареєструвало право власності за собою.

Разом з тим, обов`язковою передумовою, яка обґрунтовує необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, є наявність достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину та наявність обґрунтованої підозри, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, третіх осіб (п. 2, 3, 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК України). При цьому обов`язок доведення існування зазначеної умови КПК України покладається на слідчого та/або прокурора.

Відповідні дані мають міститись і в клопотанні слідчого, прокурора, який звертається з клопотанням про арешт майна, оскільки відповідно до п.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення, слідчий суддя, згідно зі ст. 94, 132 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Майнові права захищаються в Україні, як Конституцією, так і іншими нормативно-правовими актами. Зокрема частиною 1 і 5 статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Разом з цим, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України» зазначається - «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню, оскільки відповідно до п.18 ч.1 ст.3 КПК України, ч.5 ст.21 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», завданням слідчого судді є здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні. Способи такого контролю обмежені визначеною кримінальним процесуальним законом процедурою.

Статтею 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Положення вказаних норм КПК України узгоджуються із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Пропорційність втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» ("fair balance") між вимогами загального інтересу суспільства та захисту основоположних прав особи.

Частиною 5 статті 9 КПК України передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачено, що будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

ЄСПЛ наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

У своєму рішенні від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Відтак, у кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону.

Слідчий суддя враховує, що доводи, на які посилається прокурор, були предметом судового розгляду у господарських справах № 910/4704/16 та № 910/7746/20. Судовими рішеннями у вказаних справах встановлено законність набуття ТОВ «ФК «ВІЗАРД» права вимоги в ПАТ «ФІДОБАНК», в тому числі і права вимоги щодо нерухомого майна, яке є предметом клопотання. Вказані судові рішення набрали законної сили, а отже є обов`язковим для виконання.

Серед іншого, в судових рішеннях у справі № 910/7746/20 встановлено факт повного та належного розрахунку ТОВ «ФК «ВІЗАРД» за придбане право вимоги у ПАТ «ФІДОБАНК», в тому числі і право вимоги щодо відповідного нерухомого майна, що спростовує доводи прокурора про відсутність розрахунку, в тому числі і щодо набутого нерухомого майна, арешт на який просить накласти прокурор.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту.

Відповідно до ч.3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Слідчий суддя дійшов висновку, що доводи та обґрунтування прокурора будується на припущеннях, а правова оцінка наведеним ним обставинам була надана у наведених судових справах, які підтвердили законність набуття ТОВ «ФК «ВІЗАРД» права вимоги за кредитними договорами.

Як вбачається з долученого до клопотання витягу з кримінального провадження № 0000129 від 15.08.2025, в рамках означеного кримінального провадження про підозру не повідомлено жодній особі та відсутні будь-які відомості, які б переконливо свідчили про необхідність накладення арешту на вказане майно, враховуючи ту обставину, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, тоді як прокурор в судовому засіданні не довів та не представив слідчому судді належних доказів для безспірного висновку щодо необхідності вжиття даного заходу забезпечення кримінального провадження, та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність в кримінальному провадженні даних, які б виправдовували втручання держави у право на мирне володіння власника належним йому майном, а тому з викладеного вбачається, що прокурор звернувся передчасно з даним клопотанням та на даному етапі не довів необхідності застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, для досягнення визначеної ним в клопотанні мети, у зв`язку з чим вважає за доцільне відмовити у задоволенні клопотання.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 107, 131, 132, 171-173, 309 КПК України, слідчий суддя,

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Печерської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 про накладення арешту на майно у кримінальному провадження № 0000129 від 15.08.2025, залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти днів з моменту проголошення до Київського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1