ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 квітня 2026 року

м. Київ

справа № 947/25992/23

провадження № 51-435 км 26

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

засудженої ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції)

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженої ОСОБА_7 на вирок Одеського апеляційного суду від 11 листопада 2025 рокув кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 70000492 від 1 жовтня 2022 року, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,уродженки м. Миколаєва, мешканки АДРЕСА_1,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Київського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2023 року ОСОБА_7 засуджено за частиною першою статті 190 КК до покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку, ОСОБА_7 визнано винуватою у тому, що вона 5 серпня 2022 року приблизно о 09:30, перебуваючи у відділенні АТ КБ «Приватбанк» на вул. Космонавтів, 14-А в м. Одесі, реалізуючи злочинний умисел, спрямований на вчинення шахрайства шляхом обману, під приводом надання допомоги, отримала доступ до мобільного телефону та персональних даних додатка «Приват24» ОСОБА_8 .

Продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 6 серпня 2022 року приблизно о 19:06, використовуючи отримані логін та пароль, перерахувала 6500 грн з карти ОСОБА_8 на картку ОСОБА_9 , а в подальшому, знявши кошти, розпорядилась ними на власний розсуд.

Одеський апеляційний суд вироком від 11 листопада 2025 року задовольнив апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури, вирок Київського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2023 року стосовно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасував та постановив новий вирок, яким призначив ОСОБА_7 покарання за частиною першою статті 190 КК у виді штрафу в розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 грн.

Також своїм вироком апеляційний суд змінив у вироку місцевого суду:

вступну частину, а саме найменування (номер) кримінального провадження і вказано правильний номер - № 0000492 від 1 жовтня 2022 року;

мотивувальну частину, а саме формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, та анкетні дані особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, і зазначив правильну дату вчинення кримінального проступку - 6 серпня 2022 року та прізвище засудженої ОСОБА_7 .

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник просить скасувати вирок апеляційного суду та залишити без змін вирок місцевого суду.

Вказує, що суд першої інстанції фактично встановив можливість застосування положення статті 69 КК при призначенні покарання, однак припустився формальної помилки та не зазначив про це в резолютивній частині вироку.

Зазначає, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи вирок місцевого суду, не врахував доводів сторони захисту щодо наявності правових підстав для застосування статті 69 КК при призначенні ОСОБА_7 покарання.

Також просить врахувати як додаткову обставину для пом`якшення покарання підзахисній наявність у неї на утриманні трьох малолітніх дітей.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник та засуджена підтримали подану касаційну скаргу.

Прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, позиції засудженої, захисника, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, Суд дійшов таких висновків.

Згідно із частиною другою статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) при вирішенні питань про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 - 414 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 433 КПКсуд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, та кваліфікація її дій за частиною першою статті 190 КК у касаційній скарзі не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.

Наведені у касаційній скарзі доводи, які за змістом зводяться до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень статті 69 КК, та невідповідність призначеногоОСОБА_7 покараннявнаслідок суворості є необґрунтованими з огляду на таке.

Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За правилами статті 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, винної у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого (частина перша); покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (частина друга); покарання не має на меті завдавати фізичних страждань або принизити людську гідність (частина третя).

При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захисту інтересів держави й суспільства. Покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу та об`єкта посягання, тяжкості наслідків вчиненого і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Виправлення як мета покарання - це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу, а виправлення засудженого - це певні зміни в його особистості, які утримають його надалі від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Статтею 69 КК регламентовано, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442- 1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Так, у виключних випадках кримінальний закон передбачає можливість застосування положень статті 69 КК, але лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Це можливо, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частини першої та/або частини другої статті 66 КК та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Визнаючи поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити із системного тлумачення статей 66 і 69 КК, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі визначеного покарання, встановленого законом, мають перебувати у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час та після його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину й особу винного.

При цьому дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання мають межі, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення на підставі статті 414 КПК у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, проте за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Як убачається зі змісту вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, врахував, що згідно з положеннями статті 12 КК скоєне засудженою діяння, передбачене частиною першою статті 190 цього Кодексу, є кримінальним проступком, обставини його вчинення; дані про особу ОСОБА_7 , яка раніше не судима, вину у вчиненні кримінального проступку визнала, у лікарів нарколога та психіатра на обліку не перебуває.

При цьому місцевий суд обставинами, які пом`якшують покарання, встановив визнання засудженою вини у скоєнні кримінального проступку, каяття у вчиненому та усвідомлення суспільної небезпеки свого діяння. Обставин, що обтяжують покарання, суд не встановив.

Також, враховуючи відсутність претензій з боку потерпілої, суд дійшов висновку, що для виправлення ОСОБА_7 та запобігання вчиненню нею нових кримінальних проступків або правопорушень необхідним і достатнім заходом примусу буде покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.

Разом з тим, суд першої інстанції, в порушення вимог статті 65 КК, призначаючи ОСОБА_7 покарання за частиною першою статті 190 КК у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (850 грн), в мотивувальній та резолютивній частинах вироку не навів обґрунтування підстав для призначення такого покарання.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду за апеляційною скаргою прокурора, правильно зазначив про неправильне застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність.

Так, згідно з частиною першою статті 65 КК суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення.

Санкцією частини першої статті 190 КК визначено покарання у виді штрафу від 2000 до 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку із чим вирок суду першої інстанції у частині призначеного покарання скасував та згідно з вимогами статті 420 КПК ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_7 покарання відповідно до положень статті 65 КК у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 гривень, і є мінімальною межею, передбаченою санкцією частини першої статті 190 КК.

Суд наголошує, що застосування статті 69 КК вимагає не лише встановлення двох і більше обставин, що пом`якшують покарання, а й обов`язкового належного обґрунтування того, як ці обставини у своїй сукупності істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. При цьому також враховується і особа винного.

У будь-якому разі встановлені обставини, які пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винній особі навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим та не відповідало б принципам індивідуалізації покарання.

Доводи касаційної скарги захисника не містять таких обґрунтувань.

Аргументи сторони захисту про перебування на утриманні ОСОБА_7 трьох малолітніх дітей, на думку Суду, у цілому не спростовують законності та вмотивованості судового рішення. Водночас захисник не наводить аргументів про те, яким чином ці обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального проступку, адже наявність таких обставин не перешкодила засудженій вчинити зазначене правопорушення.

Судом апеляційної інстанції повною мірою дотримано принципів справедливого суду, пропорційності покарання, індивідуалізації кримінальної відповідальності.

Отже, доводи касаційної скарги про протилежне позбавлені підстав.

Суд повторює, що справедливим є таке покарання, яке є законним, індивідуалізованим, гуманним. Захід примусу має відповідати ступеню суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення й особі винного. Покарання повинно ґрунтуватися на правдивому та неупередженому ставленні до особи з урахуванням обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також забезпечувати відшкодування шкоди і дотримання прав усіх учасників судового провадження.

Суд апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свої висновки стосовно виду й розміру призначеного ОСОБА_7 покарання, повною мірою дотримався вимог статей 50, 65- 67 КК.

Тому Суд вважає, що відсутні підстави для застосування положень статті 69 КК, а призначене ОСОБА_7 покарання є справедливим, відповідає характеру та ступеню тяжкості вчиненого нею кримінального проступку, враховує дані про її особу, а також є необхідним і достатнім для виправлення засудженої та запобігання вчиненню нових кримінальних проступків чи правопорушень.

У юридичному аспекті за змістом положень статей 412, 413, 438 КПК у їх взаємозв`язку підставами для скасування судових рішень є лише істотні порушення норм матеріального та процесуального права.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину й особі засудженої, то касаційну скаргу захисника потрібно залишити без задоволення, а вирок суду апеляційної інстанції - без зміни.

Керуючись статтями 441, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженої ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Одеського апеляційного суду від 11 листопада 2025 року - без зміни.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3