У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_6 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 лютого 2026 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Луганськ, мешкає в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 190 КК України, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000133.

Учасники судового провадження:

захисники - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинувачений - ОСОБА_5 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 лютого 2026 року відносно ОСОБА_5 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 06.04.2026 р. включно, з визначенням застави у розмірі 1 664 000 грн., у разі внесення якої покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою відмовити прокурору у задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 .

Узагальнені доводи апелянта.

Захисник ОСОБА_6 зазначає, що ухвала суду є незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.

Захисник вказує на те, що прокурором не доведено існування ризиків передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України. Ризик переховування від слідства та суду обґрунтований лише тяжкістю інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення. При цьому ОСОБА_5 є інвалідом 3 групи з дитинства, одружений, має постійне місце мешкання, утримує 2 дітей 2013 та 2024 року народження, є фізичною особою підприємцем, що нівелює існування ризику переховування від суду. Ризик впливу на свідків не конкретизований, і не підтверджений жодним доказом щодо можливих спроб обвинуваченого вплинути на потерпілу. Ризики перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення інших кримінальних правопорушень є загальними та нічим не підтверджені та зводяться до припущень, при цьому стороною обвинувачення не доведено того, що обвинувачений будь-яким чином перешкоджав кримінальному провадженню.

Захисник звертає увагу на те, що покладення на підозрюваного певних обов`язків, зокрема з`являтись до суду, здати паспорт, утримуватись від спілкування з потерпілою значно зменшить існування заявлених прокурором ризиків.

Захисник вважає, що обвинувачення ОСОБА_5 не обґрунтоване належними доказами та ґрунтується лише на тому, що потерпілою перераховувались грошові кошти на рахунок ТОВ «Агроконтіненталь» та в одному з телефонів ОСОБА_5 виявлено сім-карту. Пов`язану з фінансовим номером вказаного товариства, однак жоден з цих обставин не доводить ані умислу на пособництво, ані фактичного сприяння невстановленим особам, а відтак не доводить причетності ОСОБА_5 до інкримінованого кримінального правопорушення. Апелянт вказує на те, що надані стороною обвинувачення докази не вказують на вчинення ОСОБА_5 будь-яких дій направлених на пособництво у шахрайстві та причинно-наслідкового зв`язку між конкретними діями останнього та конкретними епізодами обману.

Захисник просить врахувати, що інкриміноване ОСОБА_5 кримінальне правопорушення не створює автоматичного застосування найсуворішого запобіжного заходу, крім того обвинувачений раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, працює, що вказує на можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

На думку апелянта суд не мав права розглядати клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу, оскільки суд, цією ж ухвалою визнав наявність сумнівів щодо підсудності кримінального провадження, чим допустив обмеження конституційного права особи на свободу та постановив рішення неуповноваженим судом.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

У провадженні Заводського районного суду м. Миколаєва перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000133, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 190, ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 190 КК України.

Під час судового розгляду прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження відносно ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Клопотання мотивоване тим, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме ризики того, що обвинувачений може переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення, наразі не усунуті та не зменшились.

Врахувавши ступінь тяжкості інкримінованих ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого, те, що ризики переховування обвинуваченого від суду, незаконного впливу на потерпілих та свідків, а також перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином не зменшились, суд дійшов висновку про необхідність продовження відносно ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого та виконання ним процесуальних обов`язків.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисників на підтримку апеляційної скарги, вивчивши матеріали надані судом та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходить при постановленні ухвали, і положення закону, яким керується.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд, під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Відповідно до ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного слідує, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

ЄСПЛ наголосив, що п. 3 ст. 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. У рішеннях «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ констатував, що основною метою ст. 5 Конвенції, якою гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження, є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Відповідно до правової позиції, сформованої ЄСПЛ, для продовження строку тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку. Суд вказав, що сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи, в іншому випадку суд може змінити запобіжний захід на більш м`який.

Як зазначив ЄСПЛ у справі «Летельє проти Франції», особлива тяжкість деяких злочинів викликає таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення принаймні протягом певного часу. За виняткових обставинах, цей момент може бути врахований у світлі Конвенції, у всякому разі в тій мірі, в якій внутрішнє право визнає поняття порушення публічного порядку внаслідок скоєння злочину. Однак цей фактор можна вважати виправданим і необхідним, тільки, якщо є підстави вважати, що звільнення затриманого реально порушить публічний порядок, або якщо цей порядок дійсно перебуває під загрозою. Попереднє затримання не має передбачати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.

Вказаних вимог закону та норм міжнародного права судом першої інстанції дотримано в повному обсязі.

Так, судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000133 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 190 КК України, постановлено ухвалу про продовження останньому строку тримання під вартою до 06.04.2026 р.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно положень ст. 197 КПК України, строк тримання під вартою може бути продовжений в межах строку досудового розслідування, передбаченого законодавством, за умови доведення прокурором в клопотанні поданому до суду в порядку ст. 199 цього ж Кодексу, обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Розглядаючи клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, має також враховувати наявність чи зміну обставин, передбачених ст. 178 КПК України, які були підставою для застосування запобіжного заходу. Окрім іншого, суд повинен врахувати і тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до ч. 2 ст. 422-1 КПК України, суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції:

- ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою;

- клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Витребування з суду першої інстанції інших матеріалів кримінального провадження діючим кримінальним процесуальним законодавством не передбачено.

Отже, на даній стадії судового провадження, апеляційний суд оцінює законність ухвали про продовження строків тримання під вартою лише шляхом перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою.

Як вбачається з наданих матеріалів, ризик переховування від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення кримінальної відповідальності підтверджується тим, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні ряду злочинів, за найтяжчий з яких, передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 12 років з конфіскацією майна.

З урахуванням обізнаності обвинуваченого ОСОБА_5 про потерпілих та можливих свідків кримінальних правопорушень у цьому провадженні, які ще не допитані судом, останній, у разі перебування на волі, матиме можливість незаконно впливати на них.

З урахуванням того, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_5 скеровано до суду та розпочато судовий розгляд, водночас досудове розслідування щодо інших осіб, причетних до інкримінованих подій, продовжується, а зазначені особи та обставини відомі ОСОБА_5 , існує ймовірність перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, зокрема шляхом узгодження позицій, впливу на учасників провадження або вчинення дій, спрямованих на ускладнення встановлення ролі інших осіб.

Наведені обставини, у своїй сукупності, дають підстави вважати, що існують реальні ризики того, що обвинувачений ОСОБА_5 може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, незаконно впливати на потерпілих або свідків та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, тобто ризики, передбачені п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшились та не відпали, а відтак доводи апелянтів про відсутність належного обґрунтування ризиків є безпідставними.

Доводи апелянта про те, що ризик переховування обґрунтований лише тяжкістю інкримінованих діянь, апеляційний суд бере до уваги, однак зазначає, що у цій справі відповідний ризик оцінено у сукупності з характером обвинувачення, можливістю призначення значного строку покарання та фактичними обставинами провадження, а не зведено виключно до тяжкості санкції статті. Посилання захисника на стан здоров`я, наявність сім`ї, двох малолітніх дітей, постійного місця мешкання та зайнятість обвинуваченого не усувають встановлених ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Доводи захисника щодо відсутності доказів причетності ОСОБА_5 до інкримінованих кримінальних правопорушень та заперечення наявності умислу на пособництво стосуються оцінки доказів і предмета обвинувачення по суті, що має бути вирішено судом під час розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому КПК України. На цій стадії апеляційний суд не вправі підміняти собою розгляд справи по суті та робити висновки про доведеність чи недоведеність вини.

Посилання апелянта на можливість усунення ризиків шляхом покладення на обвинуваченого певних процесуальних обов`язків та застосування більш м`якого запобіжного заходу також не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки судом визначено альтернативний запобіжний захід у вигляді застави з покладенням обов`язків у разі її внесення, тобто суд обґрунтовано виходив з того, що за наявних обставин саме тримання під вартою є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого та запобігання встановленим ризикам.

Перевіривши мотиви прийнятого судового рішення, апеляційний суд установив, що при вирішенні питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку тримання під вартою, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку застосування запобіжного заходу, конкретні обставини кримінального провадження та особу обвинуваченого, вимоги закону та існуючу практику Європейського Суду з прав людини.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду, що у даній конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи обвинуваченого та саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ч. 1 ст.177 КПК України.

Доводи захисника про відсутність повноважень суду першої інстанції у зв`язку з висловленими сумнівами щодо підсудності апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки розгляд клопотання про продовження запобіжного заходу під час судового провадження здійснюється у порядку ст. 331 КПК України, а стосовно вирішення питання підсудності у встановленому законом порядку суд, у провадженні якого перебувають матеріали, не позбавлений обов`язку та повноважень вирішувати питання стосовно запобіжного заходу.

Отже, правових підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, апеляційний суд не вбачає, підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 не має, ухвалу суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 7, 404, 405, 407, 418, 419, 422-1, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 лютого 2026 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 залишити без змін, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3