УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року

м. Київ

Справа № 183/2113/25

Провадження № 51-390 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 на ухвалу Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року з клопотанням про поновлення строку на касаційне оскарження,

встановив:

Ухвалою Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2025 року задоволено клопотання обвинуваченого ОСОБА_5 та звільнено останнього від кримінальної відповідальності на підставі положень ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строку давності, а кримінальне провадження № 0000154 від 04 липня 2019 року за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а оскаржувану ухвалу місцевого суду - без зміни.

У касаційній скарзі потерпілий, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, неповноту судового розгляду, просить оскаржувані рішення скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На обґрунтування своїх вимог потерпілий зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували положення ст. 49 КК України, оскільки не перевірили обставини, які, на його думку, свідчать про ухилення обвинуваченого ОСОБА_6 від органів досудового розслідування та суду, що, за твердженням скаржника, виключає можливість звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Скаржник указує, що кримінальне правопорушення було вчинене 23 червня 2019 року, тоді як обвинувальний акт було складено та направлено до суду лише 05 березня 2025 року, у зв`язку з чим, на його переконання, порушено вимоги ст. 219 КПК України щодо строків досудового розслідування, а суди не надали належної оцінки тривалості кримінального провадження.

У скарзі зазначається, що, на думку потерпілого, дії ОСОБА_6 були неправильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 125 КК України, тоді як фактичні обставини кримінального провадження свідчать про наявність у його діях ознак замаху на умисне вбивство та умисне знищення або пошкодження майна, що, на думку касатора, унеможливлює застосування положень ст. 49 КК України.

У касаційній скарзі також зазначається, що суди не надали належної оцінки особі обвинуваченого та зібраним у кримінальному провадженні доказам, не дослідили їх у сукупності та допустили порушення вимог ст. 94 КПК України, що, на думку скаржника, істотно вплинуло на правильність ухвалених судових рішень.

Потерпілий стверджує, що апеляційний суд формально підійшов до розгляду апеляційної скарги, не надав відповідей на викладені у ній доводи та без належної мотивації погодився з висновками суду першої інстанції, чим порушив вимоги ст. 370 КПК України.

Крім того, потерпілий посилається на порушення його права на ефективний судовий захист, гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та ст. 129 Конституції України, не врахувавши його права на відшкодування шкоди, зазначаючи, що ухвалені судові рішення позбавили його можливості на повне та ефективне розслідування і притягнення винної особи до кримінальної відповідальності.

Також у касаційній скарзі зазначається, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правові позиції Верховного Суду та практику Європейського суду з прав людини, на які посилається потерпілий, що, на його переконання, свідчить про неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Крім цього, потерпілий просить поновити йому строк на касаційне оскарження судових рішень щодо ОСОБА_5 , оскільки копію ухвали апеляційного суду йому було вручено лише 25 грудня 2025 року.

Колегія суддів Верховного Суду вбачає причини пропуску процесуального строку поважними і вважає необхідним поновити потерпілому ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження ухвали Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2025 року та ухвали Дніпровського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року щодо ОСОБА_5 .

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії оскаржуваних судових рішень та інших документів, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Статтею 370 КПК передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 286 КПК, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

За ч. 1 ст. 285 КПК особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Невідкладність вирішення клопотання пов`язана із тим, що суд, встановивши наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах, ухвалює рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності та закриває провадження у справі.

Ця норма, як і положення ст. 49 КК України, є імперативними нормами, які передбачають не право суду, а його обов`язок розглянути відповідне питання.

Як слідує зі змісту оскаржуваних ухвал, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, яке відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до категорії кримінальних проступків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули три роки, у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі.

З ухвали місцевого суду вбачається, що в ході підготовчого засідання у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 суд першої інстанції розглянув клопотання обвинуваченого про звільнення його від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК на підставі положень ст. 49 цього Кодексу та закриття кримінального провадження.

При цьому судом було установлено, що ОСОБА_5 усвідомлює наслідки та надає згоду на закриття кримінального провадження, а прокурор не заперечував проти звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Місцевий суд встановив, що подія інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення відбулася 23 червня 2019 року, тому на час розгляду справи судом строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення сплив.

У зв`язку із наведеним суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, з чим погодився і суд апеляційної інстанції.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Згідно до п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 5-8 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу.

Ураховуючи положення ч. 4 ст. 286 КПК України, суд першої інстанції розглянув вищезазначене клопотання невідкладно, не з`ясовуючи при цьому обставини, установлені під час кримінального провадження, й не перевіряючи їх доказами у порядку статей 347-363 цього Кодексу.

Відповідно до висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 05 квітня 2021 року у справі № 328/1109/19, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули зазначені у ч. 1 ст. 49 КК диференційовані строки давності за умови, що протягом вказаних строків особа не вчинила нового злочину, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років (перебіг давності не перерваний); особа не ухилялася від досудового слідства або суду (перебіг давності не зупинявся); законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою кримінального правопорушення.

З огляду на вказане, місцевий суд при вирішенні клопотання обвинуваченого про звільнення його від кримінальної відповідальності обґрунтовано виходив саме з обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, й, установивши передбачені законодавством підстави для звільнення особи від кримінальної відповідальності, ухвалив відповідне рішення.

При розгляді апеляційної скарги потерпілого, суд апеляційної інстанції у його присутності у судовому засіданні перевірив доводи апеляційної скарги потерпілого, належним чином вмотивувавши своє рішення.

Зокрема, апеляційний суд зазначив, що із встановлених судом першої інстанції фактичних обставин слідує, що ОСОБА_5 вчинив інкримінований йому за ч. 2 ст. 125 КК України кримінальний проступок 23 червня 2019 року.

Таким чином, визначений ч. 1 ст. 49 КК України строк давності притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК України закінчився 23 червня 2022 року.

За наведених обставин висновки суду щодо необхідності застосування положень ст. 49 КК України та звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності є законним та обґрунтованими, а тому колегія суддів Верховного Суду погоджується з такими висновками і не знаходить підстав для їх спростування.

Посилання касаційної скарги на можливість переривання або зупинення перебігу строків давності не вбачаються обґрунтованими, адже за змістом оскаржуваної ухвали апеляційного суду встановлено, що в матеріалах провадження відсутні відомості про те, що обвинувачений ухилявся від слідства та суду, а також про те, що він вчинив новий злочин. Не вказано про конкретні передбачені законом підстави для переривання чи зупинення строку давності у цьому провадженні й у змісті касаційної скарги потерпілого.

Доводи касаційної скарги про те, що обвинувальний акт був направлений до суду з порушенням строків досудового розслідування, не вбачаються актуальними для спірних у цьому провадженні правовідносин, оскільки, навіть за наявності порушення положень ст. 219 КПК України щодо строків направлення обвинувального акту до суду, це не є процесуальною перешкодою для застосування судом положень ст. 49 КК України та п. 1 ст. 2 ст. 284 КПК України, якщо інших, передбачених законом підстав для закриття провадження не було встановлено.

Доводи касаційної скарги потерпілого про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_5 за іншими, більш тяжкими статтями КК України, також не вбачаються слушними.

Як обґрунтовано зазначив апеляційний суд, згідно з положеннями кримінального процесуального закону судовий розгляд здійснюється в межах пред`явленого обвинувачення. Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише щодо особи та лише в межах висунутого обвинувачення.

Оскільки ОСОБА_5 було пред`явлено обвинувачення за ч. 2 ст. 125 КК України, суд першої інстанції, діючи в межах повноважень, передбачених ст. 314 КПК України, правомірно вирішував питання про звільнення його від кримінальної відповідальності саме за цією статтею, не виходячи за межі пред`явленого обвинувачення й не здійснюючи оцінку кваліфікації його дій.

Посилання касаційної скарги потерпілого на порушення прав потерпілого, зокрема й гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, також не вбачаються обґрунтованими і не спростовують законності оскаржуваних судових рішень.

Як установлено апеляційним судом, суд першої інстанції діяв з дотриманням вимог кримінального процесуального закону і застосував положення ст. 49 КК України за наявності всіх передбачених законом умов.

Тому сам по собі факт закриття кримінального провадження з підстав, передбачених законом, не може розцінюватися як порушення прав потерпілого, оскільки є наслідком реалізації імперативних норм кримінального та кримінального процесуального законодавства.

Крім цього, як убачається зі змісту оскаржуваних рішень, потерпілий був присутній у судових засіданнях як місцевого, так і апеляційного судів, його позиція була відома суду і враховувалася при ухваленні оскаржуваних рішень.

Що стосується доводів потерпілого про неврахування судами його права на відшкодування шкоди, то вони також є необґрунтованими з огляду на таке.

Згідно зі змістом ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Статтею 129 КПК України передбачено, що, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

При цьому характер і розмір шкоди з`ясовується при розгляді кримінального провадження по суті.

Таким чином, у випадку закриття провадження судом цивільний позов не розглядається, тобто залишається без розгляду, а вимоги позивача про відшкодування шкоди у цьому випадку можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги потерпілого, доданих до неї копій судових рішень та інших документів не убачається підстав для її задоволення, згідно з положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.

Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Клопотання потерпілого ОСОБА_4 задовольнити.

Поновити потерпілому ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження ухвали Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2025 року та ухвали Дніпровського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року щодо ОСОБА_5 .

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 на ухвалу Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3