ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/7079/25 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження апел.суду №11-кп/818/723/26 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 146 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м. Харкова матеріали за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Холодногірського районного суду м. Харкова від 09 січня 2026 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000457 від 14.01.2025 за частиною 4 статті 187, частиною 2 статті 146 КК України, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова від 09 січня 2026 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 09.03.2026, включно, без визначення розміру застави, у задоволенні клопотання ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу - відмовлено.

Не погодившись з вказаною ухвалою, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт із забороною залишати житло у нічний час, дослідити та врахувати письмові заперечення, подані до суду першої інстанції. Окрім цього, ОСОБА_6 просить поновити строк на апеляційне оскарження, мотивуючи це тим, що повний текст оскаржуваної ухвали він отримав у ДУ «Харківський слідчий ізолятор» 14.01.2026. В обгрунтування апеляційних вимог ОСОБА_6 зазначає, що в оскаржуваній ухвалі відсутнє будь-яке обгрунтування, на підставі якого суд дійшов висновку, що ризики, зазначені прокурором, продовжують існувати, а інші запобіжні заходи не зможуть перешкодити вчинити дії, передбачені пунктами 1, 3, 5 частини 1 статті 177 КПК України. Суд не посилався на жоден доказ, який обгрунтовує встановлені обставини. Суд мав зазначити обставини, які свідчать про недостатність застосування інших більш м`яких запобіжних заходів, більше того, взагалі не розглянув можливість застосування іншого запобіжного заходу. Суд першої інстанції не дослідив та не надав належної оцінки письмовим запереченням ОСОБА_6 . Не погоджується із твердженнями, викладеними у абзаці 22 мотивувальної частини оскаржуваної ухвали, оскільки судовий розгляд ще не було розпочато.

Прокурором, всупереч вимог статті 184 КПК України, не було зазначено обставин, які дають підстави обвинувачувати ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення та посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини; не зазначено обставин, на підставі яких прокурор дійшов висновку про наявність ризиків, а також обгрунтування неможливості застосування більш м`яких запобіжних заходів. Прокурором не доведено обставин, необхідних для застосування виняткового за своєю суворістю запобіжного заходу, у зв`язку із чим суд першої інстанції мав відмовити у задоволенні його клопотання.

У письмових запереченнях на клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, ОСОБА_6 просив у задоволенні клопотання прокурора відмовити, змінити запобіжний захід на домашній арешт, посилався на те, що у клопотанні прокурора не викладено обставин, які дають підстави обвинувачувати його у вчиненні кримінального правопорушення, відсутні посилання на матеріали, які б підтверджували ці обставини. Таким чином, прокурором не доведено обгрунтованість обвинувачення. Клопотання прокурора не містить викладу обставин, на підставі яких прокурор дійшов висновку про наявність ризиків, відсутнє обгрунтування неможливості застосування більш м`яких запобіжних заходів. Крім того, у клопотанні прокурора зазначається перелік судимостей ОСОБА_6 , які є погашеними та прокурор не мав права їх зазначати. Крім того, не зазначено про міцність соціальних зв`язків ОСОБА_6 у місці проживання, наявність у нього матері - 1967 року народження, неповнолітнього сина 2011 року народження, якого обвинувачений виховує та забезпечує самостійно, наявність постійного місця роботи. Зазначає, що він після звільнення із ЗСУ, постійно та офіційно працював, але з липня 2025 року перебував на обліку у центрі зайнятості, де йому 03.09.2025 було запропоновано працевлаштуватися малярем, однак не зміг, оскільки перебував під вартою. Вказує, що він добровільно мобілізувався, є учасником бойових дій, отримав поранення, до взяття під варту самостійно виховував та забезпечував дитину.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали клопотання про поновлення процесуального строку та апеляційні вимоги, дослідивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 , колегія суддів встановила підстави для задоволення клопотання обвинуваченого про поновлення строку на оскарження ухвали суду, однак підстав для задоволення апеляційних вимог не встановлено, виходячи з наступного. Відповідно до вимог статті 395 КПК України, апеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, може бути подана на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, - протягом п`яти днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення. З матеріалів провадження вбачається, що копію резолютивної частини оскаржуваної ухвали ОСОБА_6 отримав 09.01.2026. Враховуючи, що повний текст ухвали, який необхідний для належного мотивування апеляційної скарги був вручений ОСОБА_6 14.01.2026, апеляційна скарга обвинуваченим підписана 15.01.2026, колегія суддів вважає, що клопотання обвинуваченого про поновлення строку на апеляційне оскарження, є обгрунтованим та підлягає задоволенню.

Перевіряючи обгрунтованість ухвали суду про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою.

Відповідно до частини 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченими статтею 177 цього Кодексу.

Згідно із статтею 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, слідчий суддя, суд, відповідно до статті 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен враховувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховуватися від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання про наявність підстав для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував обставини інкримінованих ОСОБА_6 злочинів, дані про особу обвинуваченого, існування ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 5 частини 1 статті 177 КПК України, які не зменшилися, та дійшов висновку про наявність підстав для продовження обвинуваченому строку тримання під вартою. Водночас, суд першої інстанції підстав для зміни ОСОБА_6 запобіжного заходу з тримання під вартою на інший більш м`який запобіжний захід, не встановив, у зв`язку із чим відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_6 .

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою, виходячи з наступного. Ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Поряд з цим, серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»). Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, незаконно впливати на учасників в кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній може вдатися до відповідних дій.

Відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_6 обвинувачується органом досудового розслідування у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 187 КК України, а саме напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечним для здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, яке є особливо тяжким злочином; та частиною 2 статті 146 КК України, а саме: незаконне позбавлення волі, вчинене з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, способом, небезпечним для здоров`я потерпілого.

На час вирішення судом першої інстанції питання щодо продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, судовий розгляд обвинувального акта по суті не було розпочато, учасники процесу не допитані. Крім того, зі змісту оскаржуваної ухвали суду вбачається, що потерпіла та її представник у судовому засіданні підтримали клопотання прокурора про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Враховуючи обставини, викладені у обвинувальному акті, тяжкість інкримінованих ОСОБА_6 злочинів, один з яких є особливо тяжким, стадію судового провадження на час розгляду судом клопотання про продовження ОСОБА_6 строку тримання під вартою, а також позицію потерпілої з приводу заявленого прокурором клопотання, суд апеляційної інстанції приходить висновку про обгрунтованість висновків суду першої інстанції щодо наявних ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 5 частини 1 статті 177 КПК України, які продовжують існувати, враховуючи, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Суд першої інстанції надав оцінку доводам обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що він перебував на обліку у центрі зайнятості, є батьком-одинаком, утримував неповнолітню дитину, однак суд не визнав ці обставини такими, що впливають на висновок щодо застосованого до ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

ОСОБА_6 зауважує, що суд першої інстанції не мав права робити висновок, що вказані обставини не стали стримуючим фактором, оскільки існували на час вчинення злочинів, що йому інкриміновані, що на його думку, свідчить про упереджене ставлення суду. Однак, у випадку наявності сумнів щодо неупередженості чи необ`єктивності судді, обвинувачений має право заявити відвід.

Враховуючи характер та фактичні обставини інкримінованих злочинів, їх кваліфікацію, колегія суддів не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, який не зможе запобігти встановленим ризикам. Посилання обвинуваченого на його соціальні зв`язки, наявність місця проживання, матері 1967 року народження, сина 2011 року народження, якого він утримував, те, що він був добровільно мобілізований до лав ЗСУ, був учасником бойових дій, отримав поранення, після звільнення із ЗСУ офіційно працював, заслуговують на увагу, однак не спростовують можливих ризиків. Наведені обставини на даний час не є достатньою гарантією належної процесуальної поведінки обвинуваченого у випадку застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, з огляду на зміст пред`явленого обвинувачення та наявні ризики, передбачені пунктами 1, 3, 5 частини 1 статті 177 КПК України.

Щодо доводів обвинуваченого, викладених у запереченнях на клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, про недоведеність прокурором обвинувачення, суд апеляційної інстанції зазначає, що розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого під час судового розгляду суд першої інстанції не надає оцінки доведеності пред`явленого обвинувачення, оскільки відповідно до статті 89 КК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. Таким чином, оцінку достатності, допустимості доказів, зібраних стороною обвинувачення, суд першої інстанції має надати за результатами судового провадження, оцінивши всі докази як окремо так і в їх сукупності.

Щодо невідповідності клопотання прокурора вимогам статті 184 КПК України, колегія суддів зазначає, що у клопотанні прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою зазначені фактичні обставини інкримінованих ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, їх правову кваліфікацію, викладено обставини, на підставі яких прокурор дійшов висновку про наявність ризиків, зазначених у його клопотанні, а також обґрунтування неможливості запобігання ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, яке прокурор вважав достатнім.

Відповідно до частини 3 статті 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. Підстави вважати, що прокурором не доведено наявність обгрунтованих підстав для продовження ОСОБА_6 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом апеляційної інстанції не встановлено, а висновки суду першої інстанції щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу, є мотивованими.

Щодо доводів обвинуваченого про те, що прокурор не мав права зазначати про судимості ОСОБА_6 , які є погашеними, колегія суддів зауважує, що така обставина не враховувалася судом першої інстанції при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою, як характеристика особи обвинуваченого, та у даному випадку не впливає на обгрунтованість ухваленого судом рішення і не спростовує викладених у ньому висновків. При цьому, вказані доводи ОСОБА_6 мають бути перевірені під час судового провадження у суді першої інстанції, з урахуванням інформації, наведеної обвинуваченим у письмових запереченнях.

Враховуючи конкретні обставини даного кримінального провадження, обставини, з якими закон пов`язує можливість як застосування, так і продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в тому числі наявність ризиків, які продовжують існувати, підстав для скасування оскаржуваної ухвали та застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту у нічний час доби, судом апеляційної інстанції не встановлено. Крім того, колегія суддів враховує, що на час апеляційного розгляду судом першої інстанції продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 строк тримання під вартою.

Керуючись статтями 177, 178, 404, 405, пунктом 1 частини 1 статті 407, 418, 419, 422-1 КПК України, -

п о с т а н о в и л а:

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про поновлення строку на подачу апеляційної скарги на ухвалу Холодногірського районного суду м. Харкова від 09 січня 2026 року задовольнити, вказаний строк поновити. Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Холодногірського районного суду м. Харкова від 09 січня 2026 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до статті 424 КПК України.

Головуючий:

Судді: