Справа № 159/754/26 Провадження №11-сс/802/104/26 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

користувача майна ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

підозрюваного - ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

захисника підозрюваного адвоката ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні на ухвалу слідчого судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 лютого 2026 року про відмову у накладенні арешту на майно,

ВСТАНОВИВ:

Слідчий СВ Ковельського РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_10 , за погодженням із прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_11 , звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження, 07.02.2026 внесеного до ЄРДР під №0000090 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України.

Клопотання обґрунтоване тим, що 06.02.2026 близько 12:00 на автодорозі в сел.Турійськ Ковельського району у напрямку с.Радовичі був зупинений автомобіль марки «BMW», з реєстраційним номерним знаком Республіки Польща НОМЕР_1 , він-код: НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на підставі судового рішення позбавлений права керування транспортними засобами.

Під час огляду місця події, яке відбулось 06.02.2026 було вилучено вказаний транспортний засіб та свідоцтво про його реєстрацію серії НОМЕР_3 .

07 лютого 2026 року за цим фактом до ЄРДР внесено відомості під №0000090 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України.

Слідчий у поданому клопотанні посилаючись на те, що вилучене майно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України, так як являється знаряддям вчинення вказаного кримінального правопорушення. Оскільки таке майно бути піддане спеціальній конфіскації, то з метою запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження є необхідність в його арешті, що й просить зробити слідчий у клопотанні.

Ухвалою слідчого судді Ковельського міськрайонного суду від 24.02.2026 в задоволені вищевказаного клопотання слідчого про накладення арешту на майно, - відмовлено.

Слідчий суддя місцевого суду відмовляючи у задоволенні клопотання в своєму рішенні зазначив про те, що органом досудового розслідування не доведено наявність передбачених кримінальним процесуальним законом підстав для накладення арешту майно - транспортний засіб та свідоцтво про його реєстрацію.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову - про задоволення клопотання слідчого про накладення арешту на майно. Зазначає про те, що слідчий суддя місцевого суду не звернув належної уваги на те, що автомобіль марки «BMW», з реєстраційним номерним знаком Республіки Польща НОМЕР_1 , відповідає критеріям речового доказу, оскільки є безпосереднім знаряддям вчинення кримінального правопорушення ч.1 ст.382 КК України, яке використовував підозрюваний ОСОБА_8 під час його вчинення, а також, що відносно цього майна в майбутньому може бути застосована спеціальна конфіскація за рішенням суду у порядку ст.96-1, 96-2 КК України.

Окрім того, прокурор зазначає про те, що на час подання клопотання до суду були відсутні відомості про законного володільця чи власника транспортного засобу, так як жодний документ, який може вказувати на власника такого майна на території України, відсутній. Разом з тим, на час розгляду клопотання стороною захисту було надано незавірену будь-яким чином копію документа, схожого на акт приймання-передачі транспортного засобу, з якого вбачається, що автомобіль було передано начебто на користь в/ч НОМЕР_4 .

Апелянт також зазначає, що експлуатація вказаного транспортного засобу заборонена, оскільки він в Україні не зареєстрований, а також відсутні відомості про постановку його на тимчасовий облік в сервісних центрах МВС України.

У зв`язку з цим, прокурор вважає, що повернення транспортного засобу із реєстраційними документами на нього може призвести до їх приховування, знищення, відчуження або розпорядження.

Заслухавши доповідача, який виклав суть ухвали слідчого судді та доводи апеляційної скарги, прокурора, який підтримав апеляцію у повному обсязі, користувача майна та підозрюваного і його захисника, які скаргу заперечили із посиланням на їх безпідставність, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

За змістом п.7 ч.2 ст.131 КПК України арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.

Арештом майна відповідно до ч.1 ст.170 КПК України є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

У п.1, 2 ч.2 ст.170 КПК України визначено, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів, та з метою спеціальної конфіскації. В цих випадках згідно із ч.3 цієї статті, арешт накладається: на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу (п.1); на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених КК України (п.2).

Згідно із ч.2 ст.171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень ст.170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до ч.6 ст.170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

За положеннями ч.1, 2 ст.173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз.2 ч.1 ст.170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст.170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених п.3, 4 ч.2 ст.170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.2 ч.2 ст.170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.4 ч.2 ст.170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

З аналізу положень вищевказаних процесуальних норм закону вбачається, що слідчий, прокурор повинні довести, що майно, яке на їх думку підлягає арешту, повинно відповідати критеріям, визначеним у ст.98 КПК України. Доведеними повинні бути і ризики щодо такого майна, передбачені ст.170 КПК України, і зокрема щодо запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження, а також щодо збереження речових доказів, або спеціальної конфіскації.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати усі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

На думку апеляційного суду, за наслідками розгляду поданого слідчим клопотання, слідчий суддя дійшов до законного та обґрунтованого висновку про відсутність передбачених кримінальним процесуальним законом підстав для його задоволення з мотивів наведених у судовому рішенні.

Так, з матеріалів клопотання вбачається, що СВ Ковельського РУП ГУНП у Волинській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000090 від 07.02.2026, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України.

Підставою для реєстрації відомостей в ЄРДР слугувало повідомлення правоохоронних органів про те, що ОСОБА_8 будучи позбавленим права керування транспортними засобами на підставі судового рішення, керував автомобілем марки «BMW», з реєстраційним номерним знаком Республіки Польща НОМЕР_1 .

Встановлено і те, що 06 лютого 2026 року слідчим органу досудового розслідування проведено огляд місця події, в ході якого зафіксовано, оглянуто і вилучено автомобіль марки «BMW», з реєстраційним номерним знаком Республіки Польща НОМЕР_1 , та свідоцтво про його реєстрацію серії НОМЕР_3 .

Доводячи підставність поданого до суду клопотання про накладення арешту на вищевказане майно (транспортний засіб та свідоцтво про його реєстрацію), слідчий у ньому вказував про те, що транспортний засіб є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, яке розслідується у даному кримінальному провадженні, у зв`язку ж чим є речовим доказом у розумінні ст.98 КПК України, а тому з метою збереження речових доказів, та можливої подальшої його спеціальної конфіскації, на нього слід накласти арешт.

Проте, у поданому клопотанні слідчим не наведено достатніх даних на підтвердження того, що зазначений транспортний засіб і свідоцтво про його реєстрацію є речовими доказами в розумінні ст.98 КПК України та має доказове значення у даному кримінальному провадженні.

Як встановлено із пояснень користувача майна ОСОБА_7 згаданий транспортний засіб є гуманітарною допомогою, який на підставі акту приймання-передачі від 25.12.2025, який доданий до матеріалів клопотання, БО «БФ «Сила Української Армії» переданий йому, як військовослужбовцю в/ч НОМЕР_4 для потреб ЗСУ.

Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що в силу ст.41 Конституції України та ст.1 протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності. Згідно з вимогами ст.16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення ухваленого в порядку, передбаченому КПК України.

На думку апеляційного суду, в даному випадку органом досудового розслідування не доведено правових підстав, передбачених КПК України для накладення арешту на майно, яке зазначено у поданому до суду клопотанні, тобто того, що воно відповідає критеріям, визначеним у ст.98 КПК України, у зв`язку з чим слідчий суддя місцевого суду прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні клопотання про накладення арешту.

Отже, усі доводи прокурора, які викладені в апеляційній скарзі, а також наведені в ході апеляційного розгляду, не заслуговують на увагу суду, так як фактично були предметом розгляду в суді першої інстанції і їм була дана вірна юридична оцінка, а на думку апеляційного суду фактично зводяться до довільної та суперечливої інтерпретації дійсних обставин справи та відповідних норм чинного законодавства і жодним чином не спростовують наведених вище висновків суду першої інстанції.

Також безпідставними є твердження прокурора як на правову підставу для накладення арешту на майно про те, що до транспортного засобу у майбутньому може бути застосована спеціальна конфіскація, передбачена ст.96-1, 96-2 КК України, оскільки органом досудового розслідування не доведено, що таке майно відповідає критеріям речового доказу.

Апеляційний суд не вбачає будь-яких порушень норм кримінально-процесуального закону, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Оскаржувана ухвала слідчого судді суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування немає.

Керуючись ст.98, 170, 407, 376, 422 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 лютого 2026 року, якою відмовлено у накладенні арешту на майно - автомобіль марки «BMW», з реєстраційним номерним знаком Республіки Польща НОМЕР_1 , та свідоцтво про його реєстрацію серії НОМЕР_3 , в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР під №0000090 від 07.02.2026, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, - без змін.

Ухвала остаточна й оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді