ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 163/790/24

провадження № 51-1825 км 24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Любомльського районного суду Волинської області від 25 лютого 2025 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 24 червня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000004, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,уродженця і жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 27 і частиною третьою статті 358, частиною четвертою статті 358 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Обставини справи

Любомльський районний суд Волинської області вироком від 25 лютого 2025 року ОСОБА_7 визнав винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 27 і частиною третьою статті 358, частиною четвертою статті 358 КК, і призначив йому покарання: за частиною п`ятою статті 27 і частиною третьою статті 358 КК у виді обмеження волі на строк 2 роки 4 місяці; за частиною четвертою статті 358 КК у виді пробаційного нагляду на строк 1 рік.

На підставі частини першої статті 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначив покарання у видіобмеження волі на строк 2 роки 4 місяці.

Згідно зі статтею 75 КК звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і поклав на нього обов`язки, передбачені статтею 76 КК.

За обставин, детально викладених у вироку, ОСОБА_7 визнано винуватиму тому, що він, будучи особою призовного віку, яка підлягає мобілізації та не має права перетинати державний кордон України під час дії запровадженого воєнного стану, переслідуючи мету виїзду за межі території України, на початку жовтня 2023 року за місцем свого проживання, а саме в будинку АДРЕСА_1 , через месенджер «Телеграм» вступив у змову з не встановленою досудовим розслідуванням особою та домовився про виготовлення на своє ім`я документів, які надають право безперешкодного перетину державного кордону України. Із цією метою, діючи за попередньою змовою в групі осіб із не встановленою досудовим розслідуванням особою, як пособник у виготовленні підроблених документів, ОСОБА_7 надав цій особі свій паспорт громадянина України у формі ID-картки та дав себе сфотографувати для подальшого використання фотознімку під час виготовлення підроблених документів. Невстановлена особа, діючи за попередньою змовою, використовуючи персональні дані ОСОБА_7 , у не встановлений досудовим розслідуванням час та місці за допомогою комп`ютерної техніки виготовила на ім`я ОСОБА_7 : наказ від 04 січня 2024 року № 505-в і розпорядження від 04 січня 2024 року № 506-в, в які внесла недостовірні відомості про службове відрядження ОСОБА_7 до м. Хелму (Польща) строком на три дні з 08 по 11 січня 2024 року, які завірила відтиском печатки «Україна Білогородська сільська рада Бучанського району Київської області ідентифікаційний код 43981456», підробивши підпис сільського голови; підроблене посвідчення від 21 квітня 2022 року № БСР 306, в яке внесла недостовірні відомості про те, що ОСОБА_7 дійсно є спеціалістом II категорії відділу по забезпеченню діяльності Білогородської сільської ради, яке завірила відтиском печатки «Україна Білогородська сільська рада Бучанського району Київської області ідентифікаційний код 43981456», підробивши підпис керівника; підроблене тимчасове посвідчення військовозобов`язаного від 13 травня 2021 року № КР КСВ/13/637/21 на ім`я ОСОБА_7 , в яке вклеїла фотокартку останнього та внесла недостовірні відомості про визнання його непридатним до військової служби в мирний час й обмежено придатним у воєнний час, та завірила його відтисками печатки « ІНФОРМАЦІЯ_2 Код НОМЕР_1 », підробивши підпис керівника вказаної установи; підроблене посвідчення від 28 липня 2023 року № БСР 306 про відстрочку ОСОБА_7 , в яке внесла недостовірні відомості про те, що останньому надано відстрочку від призову на військову службу на період мобілізації та воєнний час на шість місяців з дня оголошення мобілізації, яке завірила відтисками печатки « ІНФОРМАЦІЯ_3 Код НОМЕР_2 », підробивши підпис керівника вказаної установи.

Крім того, ОСОБА_7 09 січня 2024 року о 08:00 під час проходження прикордонного контролю, перебуваючи в пункті пропуску для міжнародного залізничного сполучення «Ягодин» Волинської митниці, що на вул. Призалізничній, 14 у с. Римачі Ковельського району Волинської області, умисно, з метою незаконного перетину державного кордону України, знаючи, що зазначені вище документи підроблені, надав їх як підставу для перетину кордону працівникам Державної прикордонної служби України, чим незаконно їх використав.

Волинський апеляційний суд ухвалою від 24 червня 2025 року апеляційну скаргу захисника залишив без задоволення, а вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_7 - без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення стосовно ОСОБА_7 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На обґрунтування своїх вимог захисник вказує на те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив стороні захисту в задоволенні клопотань про виклик експерта для роз`яснення висновку, про надання доручення органу досудового розслідування провести певні слідчі дії та про допит свідків, що, на його думку, є суттєвим порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Вважає, що пояснення ОСОБА_7 , надані 09 січня 2024 року, є недопустимим доказом на підставі пунктів 1 - 4 частини третьої статті 87 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), а оптичний носій інформації (диск) для лазерних систем зчитування, наданий ПрАТ «ВФ Україна», - неналежним доказом.

Зазначає, що місцевий суд безпідставно відніс до обставини, що обтяжує покарання, вчинення злочину з використанням умов воєнного стану, оскільки не доведено, що обвинувачений вчинив ці злочини, використовуючи такий стан. При цьому посилається на правову позицію, викладену в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24 січня 2024 року (справа № 346/1286/23).

Захисник вказує на те, що апеляційний розгляд здійснювався формально, без з`ясування належним чином усіх обставин, необхідних для перевірки доводів апеляційної скарги сторони захисту, а тому ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою. Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 404, 419 КПК. Крім того, на думку захисника, апеляційний суд, порушуючи приписи статей 95, 23, частини третьої статті 404 КПК, безпідставно не дослідив повторно доказів та не допитав свідка ОСОБА_8 , що суперечить висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 03 квітня 2023 року (справа № 537/984/20).

Позиції учасників судового провадження

Захисник просив задовольнити касаційну скаргу, а прокурор заперечувала щодо цього та просила залишити оскаржувані судові рішення без зміни.

Оцінка Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, Суд дійшов такого висновку.

Згідно зі статтею 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Частиною 2 цієї статті передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

За правилами частини другої статті 438 КПК при вирішенні питань про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього ж Кодексу.

Отже, виходячи з наведених положень процесуального закону, Суд нагадує про те, що суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Суд керується фактичними обставинами, установленими місцевим та апеляційним судами.

За приписами статті 370 КПК судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; у рішенні повинні бути наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як визначено у статті 94 КПК, суд за своїм внутрішнім переконанням досліджує всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Перевіряючи обґрунтованість судових рішень, постановлених щодо ОСОБА_7 , з огляду на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність і дотримання вимог кримінального процесуального закону, Суд уважає, що місцевий суд, з яким слушно погодився і суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог статті 370 КПК вмотивував обвинувальний вирок належними, допустимими та достовірними доказами, які було розглянуто в судовому засіданні й оцінено в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку згідно з приписами статті 94 КПК.

Так, суд першої інстанції, виконуючи вимоги статті 94 КПК, ретельно перевірив зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором фактичні дані, на підставі яких ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку. При цьому констатував, що надані стороною обвинувачення докази поза розумним сумнівом доводять винуватість ОСОБА_7 у пособництві підроблення документів, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, та у використанні завідомо підроблених документів.

Як вбачається з вироку, мотивуючи свій висновок щодо винуватості ОСОБА_7 , місцевий суд послався на показання свідка ОСОБА_8 , на фактичні дані, що містяться: у протоколі огляду місця події від 09 січня 2024 року, у висновку експерта від 15 січня 2024 року № СЕ-19/103-24/516-ДД, у листах Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, ІНФОРМАЦІЯ_4 і ІНФОРМАЦІЯ_5 , а також в інших письмових доказах.

Таким чином, місцевий суд, з яким погодився апеляційний суд, дав належну оцінку всім доказам у справі, повно та об`єктивно дослідивши їх, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено. При цьому всім наявним доказам суд відповідно до вимог КПК дав оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

У касаційній скарзі захисник наводить доводи стосовно численних, на його думку, порушень вимог кримінального процесуального закону під час судового розгляду.

Щодо доводів захисника про безпідставну відмову місцевого суду в задоволенні клопотання про допит експерта

На думку Суду, ці доводи не є слушними, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 356 КПК за клопотанням сторони кримінального провадження, потерпілого або за власною ініціативою суд має право викликати експерта для допиту для роз`яснення висновку.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що захисник заявляв у місцевому суді клопотання про допит експерта для роз`яснення та усунення, на його думку, суперечностей у висновку експерта від 15 січня 2024 року № СЕ- 19/103-24/516-ДД. Цей суд належним чином відреагував на клопотання захисту, із дотриманням вимог статті 350 КПК розглянув його та встановив, що висновок є зрозумілим, не містить суперечностей, а експерт надав усі відповіді на поставлені питання, висновок є чітким та не потребує роз`яснення. Внаслідок цього суд постановив мотивовану ухвалу про відмову в задоволенні клопотання захисника, яку секретар судового засідання заніс до журналу судового засідання, що відповідає вимогам КПК.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до статті 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо. Проте ця норма не означає обов`язковість допиту кожної особи, яка склала процесуальний документ, якщо відповідний доказ є зрозумілий, повний і не містить внутрішніх суперечностей.

Згідно з положеннями статей 101, 242 КПК висновок експерта є самостійним джерелом доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці виходить із того, що право сторони допитувати свідків не є абсолютним. Й обмеження права на допит не становить порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо сторона мала достатні можливості поставити під сумнів доказ іншим способом.

ЄСПЛ наголошує, що національні суди мають дискрецію щодо визнання необхідності виклику свідків та експертів, якщо це не ставить сторону в істотно гірше становище.

У цьому провадженні сторона захисту мала доступ до висновку експерта, брала участь у дослідженні, могла подавати заперечення.

Отже, право на змагальність не було обмежено настільки, що це вплинуло на справедливість рішення.

Щодо доводів сторони захисту про відмову суду першої інстанції в допиті свідків

Захисник у місцевому суді заявляв клопотання про необхідність допиту свідків сільського голови ОСОБА_9 й інших посадових осіб Білогородської сільської ради Бучанського району, посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_6 , посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_4 на предмет обізнаності обставин, що підлягають доказуванню під час кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 .

Право сторони заявляти клопотання про виклик свідків не означає безумовного обов`язку суду задовольняти кожне таке клопотання. Суд вправі відмовити у виклику свідків, якщо визнає, що обставини для підтвердження яких його заявлено, вже встановлені іншими допустимими доказами або допит цих свідків не має значення для кримінального провадження

З матеріалів кримінального провадження видно, що суд першої інстанції вказане клопотання розглянув відповідно до вимог КПК та в його задоволенні відмовив з підстав того, що зазначені вище посадові особи не були очевидцями подій, які інкримінуються ОСОБА_7 . При цьому наголосив, що документи, які є доказами у цьому кримінальному провадженні, фактично згаданими вище установами не видавалися, тому допит вказаних осіб не є необхідним.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміновані кримінальні правопорушення було вчинено й обвинувачений є винним у їх скоєнні.

Зокрема, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погодився апеляційний суд, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 27 і частиною третьою статті 358, частиною четвертою статті 358 КК, підтверджується показаннями свідка ОСОБА_8 , даними протоколів слідчих дій, висновком експерта від 15 січня 2024 року № СЕ- 19/103-24/516-ДД та іншими письмовими доказами, які узгоджуються між собою, а отже у своїй сукупності поза розумним сумнівом доведено вину обвинуваченого в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях.

При цьому місцевий суд зазначив, що сам по собі намір сторони захисту отримати підтвердження чи заперечення факту підписання такими свідками документів не спростовує результатів експертного дослідження, яким встановлено, що відбиток печатки Білогородської сільської ради у наказі від 04 січня 2024 року № 505-в «Про службове відрядження за кордон» нанесено контактним способом з використанням кліше печатки; підпис у цьому наказі в графі «Сільський голова» виконано не рукописним способом, а він є відбитком, який нанесено контактним способом з використанням кліше факсиміле, а підпис в графі «З наказом ознайомлений» виконано рукописним способом з використанням приладу, який пише пастою синього кольору. Відбиток печатки Білогородської сільської ради в розпорядженні від 04 січня 2024 року № 506-в «Про службове відрядження за кордон» нанесено контактним способом з використанням кліше печатки. Підпис у вказаному розпорядженні в графі «Сільський голова» виконано не рукописним способом, а він є відбитком, нанесеним контактним способом з використанням кліше факсиміле, а підпис в графі «З розпорядженням ознайомлений» -рукописним способом з використанням приладу, який пише пастою синього кольору. Відбитки гербової печатки ІНФОРМАЦІЯ_4 в посвідченні від 28 липня 2023 року № БСР 306 про відстрочку від призову на військову службу на період мобілізації та на воєнний час виданому згаданим органом на ім`я ОСОБА_7 , нанесено контактним способом з використанням кліше печатки. Підписи у цьому посвідченні виконано рукописним способом з використанням приладу, який пише пастою чорного кольору. Відбитки гербової печатки ІНФОРМАЦІЯ_6 , відбиток штампа « ІНФОРМАЦІЯ_7 » у тимчасовому посвідченні військовозобов`язаного № НОМЕР_3 , виданому на ім`я ОСОБА_7 , нанесено контактним способом з використанням кліше печатки та кліше штампа. Підписи в лівому нижньому куті лицевої сторони й у графі «12. ОСОБЛИВІ ВІДМІТКИ» на зворотному боці, а також у графах «майор ОСОБА_10 » та «майор ОСОБА_11 » вказаного тимчасового посвідчення військовозобов`язаного, виконано не рукописно, а вони є відбитками, які нанесено контактним способом з використанням кліше факсиміле. Підписи в місці розміщення відбитка штампа «ВЗЯТО НА ОБЛІК» і в графі «15. З ПРАВИЛАМИ ВІЙСЬКОВОГО ОБЛІКУ ОЗНАЙОМЛЕНИЙ» згаданого тимчасового посвідчення військовозобов`язаного виконано рукописним способом з використанням приладів, які пишуть пастами чорного кольору. Відбитки печатки Білогородської сільської ради в посвідченні № БСР 306, виданому Білогородською сільською радою Бучанського району Київської області на ім`я ОСОБА_7 , нанесено контактним способом з використанням кліше печатки. Підписи в цьому посвідченні виконано не рукописним способом, а вони є зображеннями підписів, які нанесено з використанням кольорового знакодрукуючого пристрою з електрофотографічним способом друку.

Водночас місцевим судом було враховано, що факт підроблення документів підтверджується не лише висновком згаданої експертизи, а, зокрема, і листом голови Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області від 30 січня 2024 року № 251/02-26 про те, що гербова печатка з написом «Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області ідентифікаційний код 43981456» у сільській раді відсутня.

Верховний Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

Крім того, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ право на виклик і допит свідків (підпункт «d» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) не є абсолютним.

У цьому провадженні захист мав можливість досліджувати письмові докази, надавати власну оцінку доказам у дебатах, оскаржувати рішення в апеляційному порядку.

Отже, сторону захисту не було поставлено в суттєво гірше становище порівняно зі стороною обвинувачення.

Суд доходить висновку, що відмову у виклику та допиті свідків належно мотивовано й вона не позбавляла сторону захисту можливості реалізувати свої процесуальні права.

З огляду на наведені обставини така відмова не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в розумінні статті 412 КПК, а доводи із цього приводу є безпідставними.

Щодо доводів захисника про визнання недопустимим доказом пояснень ОСОБА_7 від 09 січня 2024 року

Згідно зі статтею 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо. Не може бути визнано доказами відомості, що містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених зазначеним Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, а саме відомості (фактичні дані), які отримано саме завдяки такому порушенню. Тобто закон вимагає встановити прямий причинний зв`язок між порушенням прав людини й отриманими доказами.

Суд послідовно визнає недопустимими показання, отримані від підозрюваної особи під час слідчих дій, у випадку порушення її права зберігати мовчання і не свідчити проти себе або бути представленою захисником. Це пояснюється тим, що право особи давати показання без застосування примусу є основоположним правом у кримінальному процесі, тому для оцінки допустимості показань визначальним є дотримання права особи зберігати мовчання і, як гарантія цього права, забезпечення її бути представленою захисником. Порушення цих прав має або може мати прямий вплив на зміст отриманих показань, а отже такі порушення є релевантним фактором для оцінки допустимості показань.

У вироку суд згідно з вимогами пункту 2 частини третьої статті 374 КПК навів докази, на яких ґрунтується його висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 27 і частиною третьою статті 358, частиною четвертою статті 358 КК, досліджені та оцінені з дотриманням положень статті 94 КПК. В основу обвинувального вироку суд поклав виключно ті докази, які були предметом його безпосереднього дослідження.

У цій справі не йдеться про допустимість показань, наданих затриманою особою, оскільки жодних відомостей, які повідомив засуджений у цей час, не було використано під час судового розгляду й суд першої інстанції не враховував їх, оцінюючи обставини справи. Варто зазначити, що цей суд за результатами судового розгляду взагалі не досліджував пояснення ОСОБА_7 від 09 січня 2024 року та не надавав оцінки такому доказу, а безпосередньо допитавобвинуваченого, який погодився свідчити в суді.

Твердження захисника про те, що суди попередніх інстанцій в основу ухвалених рішень безпідставно поклали надані ОСОБА_7 09 січня 2024 року під час затримання пояснення на підтвердження його винуватості у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, спростовується наведеним вище та матеріалами кримінального провадження.

Також не є слушними доводи захисника про те, що оптичний носій інформації (диск) для лазерних систем зчитування, наданий ПрАТ «ВФ Україна», є неналежним доказом.

Вказаний диск не був предметом дослідження судів попередніх інстанції та цьому доказу суд не надавав оцінки.

Водночас, наводячи такі доводи, захисник не зазначає, яким чином вони перешкодили винести суду законне та обґрунтоване рішення.

Стосовно доводів сторони захисту щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у частині визнання відповідно до пункту 11 частини першої статті 67 КК обставиною, що обтяжує покарання, вчинення злочину з використанням умов воєнного стану

Захисник вважає, що суди безпідставно врахували як обставину, яка обтяжує покарання, вчинення злочину з використанням умов воєнного стану (пункт 11 частини першої статті 67 КК).

На думку захисника, сторона обвинувачення не довела того, що засуджений, вчиняючи пособництво в підробленні документів за передньою змовою групою осіб та використовуючи ці документи, які надавали право виїзду за межі України, використав саме умови воєнного стану.

Проте такі доводи сторони захисту є безпідставними.

Згідно з пунктом 11 частини першої статті 67 КК обставиною, що обтяжує покарання, є вчинення злочину з використанням умов воєнного або надзвичайного стану.

Зміст цієї норми свідчить, що для її застосування необхідно встановити:

1) факт дії воєнного стану;

2) причинний зв`язок між умовами такого стану та способом вчинення злочину;

3) використання винним об`єктивних обмежень або особливостей правового режиму для полегшення реалізації злочинного наміру.

Суди попередніх інстанцій встановили, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Президент України Указом від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2024 року № 2102-ІХ, увів воєнний стан на всій території України, який неодноразово продовжував. З огляду на введення воєнного стану,законодавчому рівні запроваджено обмеження щодо перетину державного кордону особам призивного віку.

Також суди з`ясували, що засуджений ОСОБА_7 вчинив пособництво в підробленні документів за попередньою змовою групою осіб та використав завідомо підроблені документи, які підтверджували наявність підстав для виїзду за межі України в період дії воєнного стану, коли виїзд чоловіків призивного віку був обмежений.

З матеріалів кримінального провадження видно, що суди встановили не лише факт дії воєнного стану, а й зв`язок між умовами такого стану та способом вчинення злочинів ОСОБА_7 .

Отже, неправильного застосування пункту 11 частини першої статті 67 КК суди не допустили. Підстав для виключення обставини, що обтяжує покарання, а саме вчинення злочину з використанням умов воєнного стану, із судових рішень немає.

Посилання захисника на позицію, викладену в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24 січня 2024 року (справа № 346/1286/23), не є релевантним, оскільки вказане рішення стосується інших обставин, неоднакових з обставинами цього провадження.

Вирок місцевого суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК.

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 за апеляційною скаргою захисника, належним чином перевірив усі викладені в ній доводи, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, навів переконливі аргументи на їх спростування, зазначив підстави, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою, та, належним чином мотивувавши свою позицію, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених вимог.

При цьому апеляційний суд не надавав іншої, ніж суд першої інстанції, оцінки дослідженим письмовим доказам і показанням свідка, а лише оцінив ці докази кожен окремо і в сукупності й дійшов обґрунтованого висновку, що доказів, які є належними та допустимими й обґрунтовано покладені місцевим судом в основу вироку, достатньо для визнання ОСОБА_7 винуватим у пред`явленому йому обвинуваченні та ці докази у сукупності беззаперечно поза розумним сумнівом доводять його винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною п`ятою статті 27 і частиною третьою статті 358, частиною четвертою статті 358 КК.

Щодо доводів захисника про порушення апеляційним судом приписів частини третьої статті 404 КПК

Згідно зі статтею 404 КПК апеляційна процедура передбачає оцінку відповідності оскаржуваного вироку нормам матеріального та процесуального закону, фактичним обставинам кримінального провадження, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.

Відповідно до статті 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо, що є важливою гарантією права на справедливий суд. Принцип безпосередності дослідження доказів на стадії апеляційного розгляду не є абсолютним, як у суді першої інстанції.

Виходячи з такої засади кримінального провадження, як безпосередність дослідження доказів (пункт 16 частини першої статті 7, статті 23 КПК), апеляційний суд не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо доказів, наданих сторонами обвинувачення й захисту, не було безпосередньо досліджено під час апеляційного перегляду кримінального провадження.

Однак наведене не означає, що положення статті 23 КПК потрібно розглядати як такі, що автоматично висувають вимогу про нове дослідження доказів у суді апеляційної інстанції кожного разу, коли йдеться про скасування вироку.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, то останній не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.

До того ж відсутність обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів, за умови того, що в оскарженому вироку суд дав оцінку всім доказам, на неправильну оцінку яких посилається сторона на стадії апеляційного оскарження вироку, не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та не створює передумов для використання апеляційним судом свого права дослідити нові докази за наявності підстав, регламентованих положеннями частини третьою статті 404 КПК.

З матеріалів кримінального провадження видно, що в цій справі суд апеляційної інстанції проаналізував докази, які були безпосередньо сприйняті судом першої інстанції, та за результатами перегляду вироку погодився з їх оцінкою, наданою місцевим судом, а тому застосована ним процедура не суперечила встановленій у статті 23 КПК засаді безпосередності дослідження доказів.

Варто зауважити, що апеляційний суд у своєму рішенні не надав доказам іншої оцінки, відмінної від тієї, яку надав суд першої інстанції.

Крім того, необхідно зазначити, що сторона захисту не заявляла клопотання про повторне дослідження доказів. Як убачається зі звуко- та відеозапису судового засідання апеляційного суду від 24 червня 2025 року, як захисник, який подавав апеляційну скаргу, так і засуджений на запитання головуючого зазначили, що клопотань не мають.

Отже, Суд вважає, що при здійсненні апеляційної процедури не було допущено істотних порушень вимог статті 404 КПК.

З огляду на зазначене вище, посилання в касаційній скарзі захисника на висновок, викладений в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 03 квітня 2023 року (справа № 537/984/20) в цілому не свідчить про наявність істотного порушення вимог КПК, яке перешкодило чи могло перешкодити постановити законне та обґрунтоване рішення.

Зміст ухвали апеляційного суду містить відповіді на всі аргументи апеляційної скарги сторони захисту, у ній наведено ґрунтовний правовий аналіз мотивів, якими керувався цей суд під час апеляційного перегляду вироку місцевого суду.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК.

Таким чином, за результатами касаційного розгляду Суд не встановив істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а тому оскаржувані судові рішення потрібно залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника - без задоволення.

Керуючись статтями 433, 441, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Любомльського районного суду Волинської області від 25 лютого 2025 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 24 червня 2025 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3