Провадження №1-кс/523/232/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року м. Одеса

Слідчий суддя Пересипського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду, скаргу ОСОБА_3 діючої в інтересах Міністерства Юстиції України на постанову слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві (з дислокацією у м. Одесі) ОСОБА_4 від 03.06.2023 про закриття кримінального провадження №0000547 від 16.11.2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 367 ч. 1 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадження слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси надійшла скарга ОСОБА_3 діючої в інтересах Міністерства Юстиції України на постанову старшого слідчого в ОВС Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Миколаєві (з дислокацією у м. Одесі) ОСОБА_4 від 03.06.2023 про закриття кримінального провадження №0000547 від 16.11.2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 367 ч. 1 КК України.

З тексту скарги встановлено, що ОСОБА_3 діючи в інтересах Міністерства Юстиції України, вищевказану постанову від 03.06.2023 року вважає незаконною та передчасною, тому просить скасувати рішення слідчого про закриття кримінального провадження №0000547 від 16.11.2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 367 ч. 1 КК України.

У судове засідання особа, яка звернулася зі скаргою, не з`явився, про місце і час розгляду провадження повідомлявся належним чином, було подано заяву про розгляд скарги без участі заявника.

У судове засідання слідчий, рішення якого є предметом оскарження, не прибув, однак надав на запит суду матеріали.

Як вказано у частині 2 статті 306 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування розглядаються не пізніше сімдесяти двох годин з моменту надходження відповідної скарги.

Участі особи, яка подала скаргу, чи її захисника, представника, є обов`язковою при розгляді скарги, відповідно до частині 3 статті 306 КПК України.

Однак, особа яка подала скаргу, для розгляду справи у визначений ч.2 ст. 306 КПК України строк не з`явились.

Неявка до засідання слідчого/дізнавача, бездіяльність якого оскаржується чи прокурора, не є перешкодою для розгляду скарги, на відміну від неявки заявника чи його представника (ч.3 ст. 306 КПК України).

Також, відповідно до ч.1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК України.

Відповідно до положень статті 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, слідчий суддя визнав можливим прийняти рішення по суті скарги у відсутності осіб, які не з`явились, на підставі наданих доказів.

Вивчивши скаргу, дослідивши матеріали провадження №0000547 від 16.11.2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 367 ч. 1 КК України, надані на запит суду, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, дійшов такого висновку.

З матеріалів кримінального провадження №0000547 від 16.11.2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 367 ч. 1 КК України та постанови старшого слідчого в ОВС Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві (з дислокацією у м. Одесі) ОСОБА_4 від 03.06.2023 про закриття кримінального провадження №0000547 встановлено наступне.

Другим слідчим відділом (з дислокацією у м. Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000547 від 16.11.2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 367 ч. 1 КК України.

Підставою для внесення відомостей до ЄРДР стала заява заступника Міністра юстиції України за фактом того, що Європейським судом з прав людини розглянуто справу «Албул та інші проти України» за заявою № 18899/19 ОСОБА_5 та 18.06.2020 прийнято рішення, яким встановлено порушення Державою України пункту першого статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та зобов`язано сплатити заявниці 600 (шістсот) евро відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також компенсації судових та інших витрат.

Заявниця скаржилася, що тривалість кримінального провадження була несумісною із вимогою «розумного строку», та на відсутність у них ефективного засобу юридичного захисту у зв`язку із цим.

На виконання вказаного рішення з Державного бюджету на особовий рахунок заявниці перераховано 19562,64 грн (еквівалент 600 євро), що підтверджується платіжним дорученням від 20.08.2020 № 124 та виплачені кошти за рішенням Європейського суду є збитками Державного бюджет.

Суб`єктом злочину за ст. 367 КК України може бути будь-яка службова особа (частини 3 і 4 ст. 18 ККУ), тобто така, яка здійснює службову діяльність як у публічній, так і в приватній сфері.

Згідно пункту 3 примітки ст. 364 КК України істотною шкодою у статтях 364, 364-1, 365, 365-2, 367 вважається така шкода, яка в сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Ураховуючи вищевикладене, станом на 2020 рік, тобто дату виплати заявниці відшкодування шкоди на виконання вищевказаного рішення Європейського суду, мінімальна необхідна сума для настання істотної шкоди складала 105100 (сто п`ять тисяч сто) гривень.

З дня одержання Міністерством юстиції України повідомлення ЄСПЛ про набуття рішенням проти України, статусу остаточного Департамент міжнародного права та співробітництва (далі Департамент) вживає заходів щодо передачі Державній виконавчій службі України (далі ДВС) документів, необхідних для його виконання, а остання забезпечує виконання рішень ЄСПЛ в частині здійснення грошових стягнень. Після закінчення виконавчого провадження Департамент протягом 60 днів з моменту отримання від ДВС копій постанов про відкриття та закінчення виконавчого провадження, а також платіжних доручень передає їх до Департаменту судової роботи разом із автентичним перекладом рішення українською мовою та матеріалами справи ЄСПЛ, який опрацьовує останні на предмет необхідності збору додаткової інформації, складу осіб, з вини яких ЄСПЛ було прийнято рішення проти України, готує і подає позови в інтересах держави в особі Міністерства юстиції України про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України через виконання рішення ЄСПЛ .

Одночасно, у ч. 3 ст. 1191 Цивільного кодексу України передбачено, що держава, відшкодувавши шкоду, завдану службовою особою органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду має право зворотної вимоги до цієї особи лише у разі встановлення в її діях складу кримінального правопорушення обвинувальним вироком суду, який набрав законної сили.

У розвиток цих положень, у п. 5.2 Порядку організації роботи щодо відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виконання рішень ЄСПЛ від 08.11.2011 № 3280/5 передбачено, що у випадках, якщо особами, з вини яких ЄСПЛ було прийнято рішення проти України, є органом державної влади, органи дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, Департамент судової роботи протягом 15 днів з дня отримання документів, вказаних вище, готує та подає на підпис керівництва Міністерства юстиції України заяву до Генеральної прокуратури про проведення перевірки та встановлення осіб, винних у заподіянні збитків Державному бюджету України внаслідок виконання рішень ЄСПЛ, та притягнення їх до відповідальності .У разі встановлення в ході досудового розслідування особи, винної у вчиненні злочину, який призвів до порушення КЗПЛ, Департамент судової роботи в рамках відповідної кримінальної справи в інтересах держави пред`являє до обвинуваченого цивільний позов про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України, внаслідок виконання рішення ЄСПЛ .

Проте, варто враховувати, що порушення міжнародних зобов`язань Україною встановлені рішеннями ЄСПЛ не є однорідними за своєю природою, можуть бути спричинені як об`єктивними, так і суб`єктивними факторами. Так, не всі вони можуть бути спричинені протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю органів державної влади, досудового розслідування, прокуратури та суду, здійсненними всупереч службових обов`язків таких особі.

Зокрема, порушення, констатовані у рішенні ЄСПЛ, допущені через існування недоліків у чинному законодавстві України системного характеру, які є основою виявленого ЄСПЛ порушення не можуть бути підставою притягнення службових осіб органів державної влади, досудового розслідування, прокуратури та суду до кримінальної відповідальності, адже норми ст.ст. 23, 25, 367 КК України передбачають встановлення у діях таких службових осіб вини у формі необережності різних видів.

Вбачається, що частиною 1 статті 367 КК України встановлено кримінальну відповідальність за службову недбалість, тобто невиконання або неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб.

Безпосереднім об`єктом злочину є встановлений порядок службової діяльності в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форми власності.

Об`єктивна сторона службової недбалості характеризується: 1) діянням, яке полягає у невиконанні або неналежному виконанні службових обов`язків через несумлінне ставлення до них; 2) наслідками у вигляді істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам фізичних чи юридичних осіб, державним чи громадським інтересам (ч. 1) чи тяжких наслідків (ч. 2); 3) причинним зв`язком між вчиненим діянням та наслідками.

Службова недбалість може виявлятися у формі: а) бездіяльності, коли суб`єкт повністю не виконує покладені на нього службові обов`язки, або б) дії, коли покладені на нього службові обов`язки хоча і виконуються, але неналежним чином - не так, як того потребують інтереси служби, тобто не відповідно до закону та умов, що склалися, або відповідно до них, але неякісно, неточно, неповно, несвоєчасно, поверхово, у протиріччі з встановленим порядком, тощо.

Службова недбалість належить до злочинів із матеріальним складом, який за ч. 1 ст. 367 ККУ визнається закінченим із моменту заподіяння істотної шкоди, а за ч. 2 ст. 367 ККУ - спричинення тяжких наслідків. Відсутність таких наслідків може свідчити про вчинення службовою особою лише дисциплінарного чи адміністративного проступку.

Суб`єктивна сторона службової недбалості найчастіше виявляється в необережній формі вини як щодо діяння, так і щодо його наслідків. Можлива й змішана форма вини - умисел до діяння і необережна вина до наслідків. Не виключається службова недбалість і тоді, коли умисне порушення службових обов`язків призводить до наслідків, спричинення яких службова особа хоча й не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Згідно зі статтею 2 КПК України завданнями кримінального провадження, серед іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Практика ЄСПЛ щодо проведення ефективного офіційного розслідування кримінальних справ є сталою та вказує на те, що згідно з мінімальними критеріями ефективності, які Суд визначив у своїй практиці, таке розслідування має бути незалежним, безстороннім і підлягати громадському контролю, а компетентні органи повинні діяти зі зразковою ретельністю та оперативністю. Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, держава зобов`язана гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені у Конвенції, що також опосередковано вимагає наявності будь-якої форми ефективного розслідування. Розслідування має бути ретельним, безстороннім і сумлінним.

Це означає, що органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати, що трапилось, і не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень. Вони повинні вживати усіх розумних і доступних їм заходів для забезпечення збирання доказів, що стосуються події, включаючи, зокрема, показання свідків та висновки судових експертиз тощо. Будь-який недолік розслідування, який підриває його здатність встановлення причини … або винних осіб, створюватиме небезпеку недотримання цього стандарту (рішення у справах «Олександр Ніконенко проти України» від 14.11.2013, «Мута проти України» від 31.07.2012, «Карабет та інші проти України» від 17.01.2013, «Михалкова та інші проти України» від 13.01.2011).

Органи влади зобов`язані провести ефективне розслідування. Це зобов`язання не є обов`язком досягнення результатів, а обов`язком вжиття заходів. ЄСПЛ зазначає, що не кожне розслідування обов`язково має бути успішним або дійти висновку, який співпадає із викладом подій скаржника. Проте воно, в принципі, має бути здатним призвести до встановлення фактів справи, а якщо твердження виявляться правдивими до встановлення та покарання винних осіб (рішення у справах «Джуліані та Гаджіо проти Італії» від 25.08.2009, «Армані да Сілва проти Сполученого Королівства» від 30.03.2016, «Каплатий проти України» від 04.02.20При цьому, в період усього часу здійснення кримінального провадження його зміст та форма мають відповідати засадам, визначеним ч. 1 ст. 7 КПК України, серед іншого принципу законності, який, відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК України, покладає на прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого за наявності такого кримінального провадження всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Щодо належної правової процедури, як одного із завдань кримінального провадження, Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 24.05.2021 у справі №640/5023/19 (провадження №51- 2917кмо20) зазначає, що у теоретичному аспекті це форма здійснення правосуддя, яку утворюють сукупність гарантій прав людини процесуального характеру, спрямовані на досягнення процедурної справедливості правосуддя. До гарантій, які у своїй сукупності формують належну правову процедуру, відноситься, серед іншого, і право на ефективне розслідування. При оцінці ефективності досудового розслідування слід виходити з того, що ефективність досудового розслідування є співвідношенням процесуальних дій, процесуальних рішень, реалізованих учасниками кримінального провадження, а також їх результатів із положеннями КПК, що визначають підстави, умови і порядок їх проведення чи прийняття, з урахуванням оптимальних затрат часу та зусиль на це.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом 2 частини першої статті 7, частини першої статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Згідно з положеннями пункту 18 частини першої статті 3 КПК України, частини п`ятої статті 21 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» до повноважень слідчого судді належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні. Способи такого контролю обмежені процедурою, визначеною кримінальним процесуальним законом.

Інститут оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого чи прокурора є одним з елементів судового контролю за стадією досудового розслідування кримінальних проваджень.

Статтею 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Порядок оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого, прокурора під час досудового розслідування чітко визначено та регламентовано главою 26 цього Кодексу.

Згідно із ч. 2 ст. 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Кримінальне провадження закривається слідчим, дізнавачем, прокурором з підстав, передбачених ст. 284 КПК України, зокрема, у разі, коли встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення (п.2 ч.1 ст.284 КПК України).

У будь-якому випадку воно може бути закрите лише після всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх обставин справи та оцінки всіх зібраних та перевірених доказів. Подальше розслідування, після закриття кримінального провадження, є неможливим до того часу, коли постанова про закриття кримінального провадження не буде скасована в установленому КПК України порядку. Враховуючи те, що процесуальне рішення про закриття кримінального провадження має істотне значення для кримінального провадження, при розгляді скарги на постанову про закриття провадження, слід з`ясувати питання дотримання вимог щодо всебічності та повноти дослідження, оскільки така неповнота може призвести до прийняття необґрунтованого рішення про закриття кримінального провадження (Розділ 3 Листа ВССУ від 12 січня 2017 року № 9-49/0/4-17 «Узагальнення про практику розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування»).

Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого, дізнавача або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, визначений частиною першою статті 303 КПК України, пунктом 5 якої передбачено, що на досудовому провадженні може бути оскаржено, серед іншого, рішення прокурора, слідчого, дізнавача про відмову у визнанні потерпілим - особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою.

Пунктом п`ятим частини першої статті 3 КПК України визначено, що досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Згідно з положеннями п. 3 ч. 1 ст. 303 КПК України, рішення слідчого про закриття кримінального провадження може бути оскаржено заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 91 КПК України встановлено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, обставини, які є підставою закриття кримінального провадження.

У відповідності до ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України покладається на слідчого, прокурора, та у встановлених цим Кодексом випадках потерпілого.

Відповідно до ч. 2 ст. 93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Закриття кримінального провадження є одним із способів його остаточного вирішення, а тому провадження має закриватися після всебічного повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи та оцінки слідчим всіх зібраних та перевірених доказів.

Відповідно до вимог ст. 110 КПК України постанова слідчого про закриття кримінального провадження має бути вмотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам, встановленим матеріалами справи, зокрема, в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звернулася з метою захисту своїх прав, та відповіді на всі поставлені нею питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу.

Закриття кримінального провадження - це закінчення досудового розслідування, яке відбувається в силу наявності обставин, що виключають кримінальне провадження або за наявності підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Прийняття рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після дослідження всіх обставин кримінального провадження та безпосереднього дослідження і оцінки слідчим, прокурором показань, речей і документів, які стосуються цього провадження, у їх сукупності.

Відповідно до пункту 1 часини другої статті 283 КПК України однією з форм закінчення досудового розслідування є закриття кримінального провадження.

Згідно з частиною четвертою статті 284 КПК України про закриття кримінального провадження слідчий, дізнавач, прокурор приймає постанову, яку може бути оскаржено у порядку, встановленому цим Кодексом.

Наслідками закриття кримінального провадження є припинення всієї процесуальної діяльності по справі, та неможливість продовження процесуальних дій до скасування постанови про закриття кримінального провадження у встановленому КПК порядку.

З аналізу зазначених норм КПК України вбачається, що скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора розглядаються слідчим суддею лише під час досудового розслідування, за виключенням скарг на постанову про закриття такого кримінального провадження.

Відповідно до ст. 110 КПК України постанова слідчого про закриття кримінального провадження має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам, встановленим матеріалами справи, зокрема в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звернулася з метою захисту своїх прав та відповіді на всі поставлені нею питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу.

З матеріалів скарги слідчим суддею встановлено, що слідчим в ОВС Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Миколаєві (з дислокацією у м. Одесі) ОСОБА_4 було винесено постанову від 03.06.2023 про закриття кримінального провадження №0000547 від 16.11.2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 367 ч. 1 КК України.

Разом з тим, відомості про скасування постанови 03.06.2023, якою кримінальне провадження №0000547 від 16.11.2022 року закрито, - відсутні.

Відповідно до статті 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Питання призначення відповідних слідчих (розшукових) заходів для збирання доказів у кримінальному провадженні віднесено до дискреційних повноважень слідчого, який, в силу вимог ст. 40 КПК України, є самостійним у своїй процесуальній діяльності.

Визначення тактики та стратегії досудового розслідування, кола слідчих та процесуальних дій, які слід вчинити для досягнення завдань кримінального провадження, прогнозування їх ефективності в контексті повноти та всебічності дослідження обставин кримінального провадження належать до дискреційних повноважень слідчого, і втручання у порядок їх здійснення не належить до компетенції слідчого судді.

Згідно частини першої статті 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Водночас, чинний кримінальний процесуальний кодекс не містить перелік обов`язкових процесуальних дій, які має здійснити слідчий під час перевірки викладених в заяві про злочин обставин, а також в якому порядку такі дії мають бути здійснені.

Так само, законодавцем не визначено чітких критеріїв та підстав для скасування постанови про закриття кримінального провадження, а питання судового контролю за законністю такого процесуального рішення віднесено до дискреційних повноважень слідчого судді.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» визнання особи винуватою у вчиненні злочину можливе лише за умови доведення її вини.

При цьому слід мати на увазі, що відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а також на доказах, отриманих незаконним шляхом, зокрема таких, збирання й закріплення яких здійснено з порушенням установленого кримінальним процесуальним законом порядку.

Таким чином, суд дійшов висновку, що слідчим з ОВС Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Миколаєві (з дислокацією у м. Одесі) ОСОБА_4 , у кримінальному провадженні № №0000547 від 16.11.2022 року проведено обсяг дій, під час яких здобуто достатньо доказів для прийняття процесуального рішення щодо відсутності складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України.

Отже, на переконання слідчого судді, згідно ч. 2 ст. 9, ст.ст. 94, 110, 284 КПК України, слідчий належним чином дослідив обставини кримінального провадження, дав їм правову оцінку та виклав в оскаржуваній постанові мотиви прийнятого рішення, яке за своїм змістом відповідає фактичним обставинам, встановленим під час досудового розслідування та містить обставини, які обумовлюють закриття кримінального провадження, а заявником не наведено даних, які б викликали сумнів щодо законності прийнятого слідчим рішення про закриття кримінального провадження, а відтак відсутні підстави для задоволення скарги.

Керуючись ст.ст. 9, 91-94, 110, 283, 284, 303-307 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_3 діючої в інтересах Міністерства Юстиції України на постанову слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві (з дислокацією у м. Одесі) ОСОБА_4 від 03.06.2023 про закриття кримінального провадження №0000547 від 16.11.2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 367 ч. 1 КК України, - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді може бути подана безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення, а якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Ухвала слідчого судді набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Слідчий суддя ОСОБА_1