КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6

підозрюваного: ОСОБА_7

захисника: ОСОБА_8

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 17 грудня 2025 року щодо застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Херсон, громадянин України, не одружений, не працює, який здобув середньо-спеціальну освіту, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий, підозрюваного у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002003 від 08 липня 2025 року, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 307 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 17 грудня 2025 року клопотання старшого слідчого в ОВС Головного слідчого управління НП України ОСОБА_9 , погоджене прокурором ОСОБА_10 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 - задоволено.

Застосовано відносно підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, до 14 лютого 2026 року включно, та утримувати його в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Не погоджуючись з указаною ухвалою захисник ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати та застосувати до підозрюваного ОСОБА_7 , запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою або визначити розмір застави.

Вважає, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням норм процесуального права.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про обрання найсуворішого запобіжного заходу, не надав жодної оцінки тому, чи існують реальні ризики, передбачені статтею 177 КПК України, сторона обвинувачення посилається як на один із ризиків можливість впливу на свідків, при цьому, свідками є працівники поліції.

Ключовим аргументом захисту є відсутність належних доказів події злочину, оскільки обвинувачення базується виключно на протоколах НРСД, без проведення контролю за вчиненням злочину та без вилучення предмета злочину.

Зазначає, що у даному випадку доказова база обвинувачення складається з протоколів за результатами проведення НСРД, вказані протоколи фіксують лише факт зустрічі підозрюваного з іншими особами та передачу певних предметів, характер та вміст яких не встановлено, також органом досудового розслідування не проводився контроль за вчиненням злочину у формі оперативної закупки, це означає, що у слідства відсутній факт вилучення речовини, яку вони називають наркотичною, безпосередньо у покупця після контакту з підозрюваним.

Зауважує, що до повідомлення про підозру не долучені жодні документи, які б давали підстави вважати, що НС(Р)Д проводилися на законних підставах та не викликали сумніву щодо правомірності отримання результатів проведення негласних слідчих розшукових дій, у повідомленні про підозру не йдеться мова жодним чином чи мав взагалі ОСОБА_7 відношення до вилучених наркотичних засобів та психотропних речовин.

Також зазначає, що допити свідків були проведені оперуповноваженим; існує певна суперечність, яка дозволяє дійти висновку, що співробітник оперативного підрозділу не є стороною кримінального провадження, також нормами КПК оперуповноваженого не віднесено й до учасників кримінального провадження, тому статус оперуповноваженого у кримінальному провадженні залишається невизначеним; проведення слідчих дій як спосіб збирання доказів є прерогативою слідчого або прокурора; таким чином, діючим законодавством співробітникам оперативних підрозділів прямого повноваження щодо можливості проведення допиту особи в якості свідка, не закріплено, таке повноваження може виникнути у співробітника оперативного підрозділу лише на підставі письмового доручення слідчого або прокурора; протоколи допиту свідків можна вважати недопустимими доказами.

Посилається на те, що судом не було розглянуто можливість застосування альтернативних запобіжних заходів, які б могли забезпечити належну процесуальну поведінку; зокрема, не враховано дані про особу та відсутність доказів наміру переховуватися від слідства або впливати на свідків.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення підозрюваного ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів судового провадження, ГСУ НП України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0002003 від 08 липня 2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 307 КК України.

17 грудня 2025 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 307 КК України.

17 грудня 2025 року до слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва надійшло клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_7 у кримінальному провадженні №0002003 від 08 липня 2025 року, який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 307 КК України.

Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 17 грудня 2025 року клопотання старшого слідчого в ОВС Головного слідчого управління НП України ОСОБА_9 , погоджене прокурором ОСОБА_10 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 - задоволено.

Застосовано відносно підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, до 14 лютого 2026 року включно, та утримувати його в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

З такими висновками слідчого судді колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до положень частини першої статті 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до статті 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно частин першої, другої статті 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Застосовуючи щодо підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, слідчим суддею встановлено, що матеріали провадження містять достатні дані, які підтверджують існування обґрунтованої підозри у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 307 КК України.

Обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 307 КК України, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні сукупністю доказів, а саме: протоколами оглядів місця події від 04 березня 2025 року; висновком судової експертизи № CE-19-25/16012-НЗПРАП від 31 березня 2025 року; протоколом про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії - обстеження публічно недоступних місць, житла чи іншого володіння особи від 08 грудня 2025 року; висновком судової експертизи № CE-19-25/68373-НЗПРАП від 16 грудня 2025 року; протоколами про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії - візуальне спостереження за річчю від 21 травня 2025 року, 19 травня 2025 року; протоколами про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії - візуальне спостереження за місцем від 27 червня 2025 року, 17 червня 2025 року; протоколом огляду від 18 листопада 2025 року та іншими матеріалами кримінального провадження у їх сукупності, які містять достатні дані, що дають підстави вважати вказану особу причетним до вчинення інкримінованих правопорушень та обґрунтовують повідомлення про підозру.

Окрім того, слідчим суддею визнано доведеними вказані у клопотанні слідчого ризики, передбачені частиною першою статті 177 КПК України.

Так, враховуючи дані про особу підозрюваного ОСОБА_7 , а саме: його вік, стан здоров`я, щодо якого на даний час у розпорядженні суду відсутні об`єктивні медичні застереження щодо неможливості перебування його під вартою, неодружений, не працює, раніше не судимий, надані органом досудового розслідування докази про причетність підозрюваного до вчинення злочину є вагомими, тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному, у разі визнання його винуватим, а також доведеність в ході розгляду клопотання наявність ризиків, передбачених пунктами 1, 2, 3, 4, 5 частини першої статті 177 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що у клопотанні прокурора доведено існування у кримінальному провадженні ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, а саме те, що ОСОБА_7 , будучи не ізольованим від суспільства, може переховуватись від органів досудового розслідування та суду; знищити, сховати або спотворити будь-які із речей чи документів; незаконно впливати на свідків та інших учасників у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.

При цьому, колегія суддів зауважує, що інкриміноване підозрюваному ОСОБА_7 кримінальне правопорушення є особливо тяжкими, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна.

З урахуванням вказаного, на думку колегії суддів, слідчий суддя дійшов правильного висновку про необхідність застосування виняткового запобіжного заходу щодо підозрюваного ОСОБА_7 , оскільки встановлені судом обставини свідчать про те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, окрім тримання під вартою, не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Місцевим судом обґрунтовано обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави з посиланням на пункт 5 частини четвертої статті 183 КПК України, згідно якої слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

З наведеного убачається, що слідчим суддею враховано обставини справи в сукупності з даними про особу підозрюваного, які вказують на можливість останнього вчиняти дії, передбачені частиною першою статті 177 КПК України, у зв`язку з чим відносно ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який, на думку колегії суддів, у сукупності з існуючими ризиками, особою підозрюваного, тяжкістю інкримінованого йому кримінального правопорушення та його наслідками, є обґрунтованим, та підстав для застосування щодо підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу, колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість повідомленої ОСОБА_7 підозри колегія суддів вважає безпідставними, оскільки наведені у клопотанні дані, виклад яких зроблено з посиланням на матеріали кримінального провадження, на даному етапі досудового розслідування свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 307 КК України.

Враховуючи те, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу, то, з огляду на вищенаведені дані, у колегії суддів наявні підстави для висновку про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення винуватості чи її відсутності у особи за вчинення злочину, доведення чи не доведення винуватості особи, з метою досягнення таких висновків, які необхідні суду при постановленні вироку, а з тією метою, щоб визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У розумінні положень, що наведені у численних рішеннях Європейського Суду з прав людини («Нечипорук, Йонкало проти України» №42310/04 від 21.04.2011, «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» №№12244/86,12245/86, 12383/86 від 30.08.1990, «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 28.10.1994 та ін.), термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити це правопорушення.

Більш того, у п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07 Європейський Суд з прав людини зазначив «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

Крім того, колегія суддів враховує правову позицію Європейського Суду з прав людини, викладену у рішенні за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У відповідності до змісту статті 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності події та складу кримінального правопорушення в діянні, винуватості особи в його вчиненні, у тому числі наявності або відсутності умислу в діях особи, належності та допустимості зібраних у справі доказів, вирішуються судом під час ухвалення вироку, тобто на стадії судового провадження.

Обставини здійснення підозрюваним конкретних дій, доведеність його винуватості, у тому числі правильність кваліфікації його дій, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування, а дослідження та оцінка доказів, встановлення наявності або відсутності події та складу кримінального правопорушення, та достатності доказів для доведеності винуватості особи, відноситься до стадії судового розгляду по суті, та не вирішується на стадії досудового розслідування.

Ураховуючи вищевикладене, є такими, що не заслуговують на увагу суду аргументи сторони захисту про те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про обрання найсуворішого запобіжного заходу, не надав жодної оцінки тому, чи існують реальні ризики, передбачені статтею 177 КПК України, сторона обвинувачення посилається як на один із ризиків можливість впливу на свідків, при цьому, свідками є працівники поліції; ключовим аргументом захисту є відсутність належних доказів події злочину, оскільки обвинувачення базується виключно на протоколах НРСД, без проведення контролю за вчиненням злочину та без вилучення предмета злочину; у даному випадку доказова база обвинувачення складається з протоколів за результатами проведення НСРД, вказані протоколи фіксують лише факт зустрічі підозрюваного з іншими особами та передачу певних предметів, характер та вміст яких не встановлено, також органом досудового розслідування не проводився контроль за вчиненням злочину у формі оперативної закупки, це означає, що у слідства відсутній факт вилучення речовини, яку вони називають наркотичною, безпосередньо у покупця після контакту з підозрюваним; до повідомлення про підозру не долучені жодні документи, які б давали підстави вважати, що НС(Р)Д проводилися на законних підставах та не викликали сумніву щодо правомірності отримання результатів проведення негласних слідчих розшукових дій, у повідомленні про підозру не йдеться мова жодним чином чи мав взагалі ОСОБА_7 відношення до вилучених наркотичних засобів та психотропних речовин; допити свідків були проведені оперуповноваженим; існує певна суперечність, яка дозволяє дійти висновку, що співробітник оперативного підрозділу не є стороною кримінального провадження, також нормами КПК оперуповноваженого не віднесено й до учасників кримінального провадження, тому статус оперуповноваженого у кримінальному провадженні залишається невизначеним; проведення слідчих дій як спосіб збирання доказів є прерогативою слідчого або прокурора; таким чином, діючим законодавством співробітникам оперативних підрозділів прямого повноваження щодо можливості проведення допиту особи в якості свідка, не закріплено, таке повноваження може виникнути у співробітника оперативного підрозділу лише на підставі письмового доручення слідчого або прокурора; протоколи допиту свідків можна вважати недопустимими доказами; судом не було розглянуто можливість застосування альтернативних запобіжних заходів, які б могли забезпечити належну процесуальну поведінку; зокрема, не враховано дані про особу та відсутність доказів наміру переховуватися від слідства або впливати на свідків.

Сукупність зібраних доказів та матеріалів судового провадження, на даному етапі кримінального провадження до моменту з`ясування істини у справі, є достатньою для обрання щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення застави.

Так, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_7 , характер та обставини інкримінованих йому дій, дані про особу підозрюваного у сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що прокурором у клопотанні доведено існування у кримінальному провадженні ризиків, передбачених частиною першою статті 177 КПК України.

Викладеними вище обставинами, які встановлені судом першої інстанції при вирішенні питання щодо обрання запобіжного заходу щодо підозрюваного ОСОБА_7 , спростовуються доводи скаржника, що стороною обвинувачення не доведено наявності ризиків, передбачених статтею 177 КПК України.

Інші доводи апеляційної скарги висновків слідчого судді не спростовують.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити слідчому судді постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не встановлено.

За таких обставин, ухвала слідчого судді суду першої інстанції відповідно до вимог статті 370 КПК України є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому колегія суддів не вбачає підстав для її скасування.

Керуючись статтями 176-178, 183, 193, 376, 407, 418, 422 КПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 17 грудня 2025 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4