Справа № 162/33/25
Провадження № 1-кп/162/13/2026
ЛЮБЕШІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

26 січня 2026 року селище Любешів

Любешівський районний суд Волинської області у складі

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання захисника ОСОБА_5 про визнання джерел фактичних даних очевидно недопустимими у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань 11.11.2024 року за №0000819 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 Кримінального кодексу України (далі КК України),

ВСТАНОВИВ:

Захисник ОСОБА_5 22.12.2025 подав до суду вищевказане клопотання, у якому просить виключити з числа доказів відповідно до ч.3 ст.358 КПК України та визнати очевидно недопустимими доказами та такими, що не можуть бути дослідженні в ході судового розгляду кримінального провадження, оскільки вказані джерела фактичних даних безпосередньо, або ж первісні документи, на основі яких відповідні докази були здобуті та долучені до кримінального провадження, не були відкриті обвинуваченому та його захисникам у порядку, встановленому ст.290 КПК України, що порушує право обвинуваченого на захист. Зокрема:

- протокол огляду місця події від 11.11.2024, проведеного у період часу з 02:16 до 02:55 та похідні від нього речові докази та висновок експерта від 12.11.2024, так як стороні захисту не було відкрито та надано для ознайомлення відеозапис цієї слідчої дії при тому, що застосовувалась відеофіксація;

- протоколи огляду предмета від 11.11.2024, що були проведені у період часу з 08:30 до 08:50 та з 09:10 до 09:25 та диск для лазерних систем зчитування, що значиться додатком до одного з цих протоколів, оскільки стороні захисту не було відкрито та надано для ознайомлення протоколи зняття інформації з відповідних технічних засобів, внаслідок якого було отримано відеозаписи;

- лист Камінь-Каширського РВП від 13.11.2024 за вихідним №51729-2024 з приводу відсутності дозволів на зброю ОСОБА_4 з огляду на те, що стороні захисту не був відкритий первісний запит слідчого;

- ухвалу слідчого судді про арешт майна від 11.11.2024, так як стороні захисту такої ухвали у порядку виконання стороною обвинувачення вимог ст.290 КПК України надано для ознайомлення не було;

- супровідний лист та висновок експерта від 30.04.2025, оскільки очевидно з самої дати цих документів, їх стороні захисту до направлення обвинувального акта до суду та закінчення досудового розслідування надано не було.

Сторона захисту у судовому засіданні підтримала подане клопотання.

У судовому засіданні прокурор подав письмові заперечення на клопотання сторони захисту та просив відмовити у його задоволенні. Вказав, що протокол огляду місця події, з урахуванням того, що вимоги про обов`язкову відео фіксацію цієї слідчої дії КПК України не містить, а при його проведенні було дотримано належну процедуру, безумовно є належним та допустимим доказом. Твердження захисника щодо недопустимості здобутого відеозапису та листа довідкового характеру, який підтверджує факт носіння та зберігання ОСОБА_4 вилученого автомата без передбаченого законом дозволу, є безпідставним з огляду на положення ст. 93 КПК України. З приводу висновку молекулярно-генетичної експертизи зауважив, що у порядку ч.11 ст.290 КПК України відкрито додаткові матеріали кримінального провадження, зокрема, 17.06.2025 захисникам та обвинуваченому скеровано повідомлення прокурора про необхідність прибуття до окружної прокуратури для ознайомлення з матеріалами провадження, однак останні не прибули. Захисник ОСОБА_6 ознайомився із вказаними матеріалами 01.07.2025, про що свідчить відповідний протокол, а захиснику ОСОБА_5 та обвинуваченому такі були відправлені рекомендованими листами з описом.

Заслухавши думку учасників справи, дослідивши клопотання та матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК.

Згідно зі ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до положень ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатись суд при ухваленні судового рішення.

Згідно з положеннями ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Сторони кримінального провадження мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Використана в ч. 2 ст. 89 КПК України категорія «очевидна недопустимість доказів» є оціночною і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому, системний аналіз ст. 89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого, згідно положень КПК України, є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Існує також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому, процесуальну конструкцію «очевидна недопустимість доказу», слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі № 223-1446/0/4-12 від 05.10.2012 року «Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 89 КПК), за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п. 8).

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова ККС ВС від 29.09.2020 у справі № 601/1143/16).

У контексті такого елементу допустимості доказів як належний процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед (1) унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів та (2) забезпечення достовірності отриманих фактичних даних.

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: (1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи (2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Із врахуванням зазначеного саме різні критерії визнання доказів недопустимими, які наведені вище, обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості: (1) під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (частина 4 статті 87, частина 2 статті 89 КПК) - у випадках, коли: 1) такі докази, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і 2) їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду; (2) у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті (частина 1 статті 89 КПК) - якщо при отриманні доказів допущено процесуальні порушення, які: 1) тягнуть інші порушення прав людини та потребують оцінки на підставі всієї сукупності доказів; 2) зумовлюють сумніви у достовірності здобутих відомостей та суд має вирішити питання щодо можливості усунення вказаного сумніву на підставі сукупності інших зібраних допустимих доказів. У разі, якщо б була можливість визнати доказ недопустимим лише на підставі формального порушення порядку його отримання без співставлення його з іншими доказами, не було б необхідності передбачати в КПК вирішення цього питання саме у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті.

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова ККС ВС від 25.09.2018 у справі № 210/4412/15-к). Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від 05.08.2020 у справі № 334/5670/18).

Відповідно до ст.94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Також нормою ч.3 ст. 358 КПК України встановлено, що у випадку, якщо долучений до матеріалів кримінально провадження документ викликає сумнів у його достовірності, учасники провадження мають право просити суд виключити його з числі доказів і вирішувати справу на підстав інших доказів або призначити відповідну експертизу цього документа.

Кримінально-процесуальним Законом не визначено переліку підстав, за наявності яких можливо відокремити очевидно недопустимі докази від недопустимих. Наведене слугує підставою для визнання доказу очевидно недопустимим, коли недопустимість ґрунтується на обставинах, фактах, що є безсумнівними, беззаперечними, зрозумілими для всіх учасників судового провадження і не потребують додаткового дослідження.

Разом з тим, заявлені докази, які просить визнати очевидно недопустимими захисник ОСОБА_5 , можуть бути визнані недопустимими під час ухвалення судом остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження, шляхом дослідження кожного доказу у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, що надані учасниками кримінального провадження. Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

Вирішення питання щодо очевидної недопустимості доказів на цій стадії судового провадження без дослідження їх у взаємозв`язку з іншими доказами, на думку суду - є передчасним.

Із аналізу вищевикладених норм законодавства слідує, що документ може бути виключений із числі доказів, якщо він викликає, сумнів у його достовірності, а доказ не підлягає дослідженню у разі встановлення його очевидної недопустимості.

Зважаючи, що, клопотання подане захисником вже після дослідження протоколу огляду місця події від 11.11.2024, що унеможливлює його недослідження або припинення дослідження судом, суд вважає передчасним вирішувати питання про його недопустимість та виключення з числа доказів.

Також на підставі вищевикладеного, суд вважає передчасним та недоцільним вирішувати питання про визнання джерел фактичних даних, похідних від протоколу огляду події, недопустимими та неналежними.

Як вбачається з протоколу огляду місця події від 11.11.2024, процесуальна дія була проведена з участю понятих, а також протокол містить запис, з якого вбачається, що перебіг її відбувався із застосуванням технічних засобів як фото, так і відеофіксації. Фототаблиця, як додаток до вказаного процесуального документу, наявна та в ній відображено місце проведення огляду, а також зафіксовано перебіг встановлених при огляді обставин. Крім того, ситуацію, при якій не здійснювалася відеофіксація, не слід ототожнювати із ситуацією, при якій сторона обвинувачення не надала суду відеозапису, як обов`язкового додатку до протоколу, враховуючи, що не відкривши вказаний електронний доказ стороні захисту, про що йдеться у клопотанні захисника, прокурор не подавав його суду для дослідження.

Також у даному випадку висновок молекулярно-генетичної експертизи був наданий прокурором під час судового розгляду кримінального провадження стороні захисту у порядку ч.11 ст.290 КПК України, про що свідчать протокол про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 01.07.2025 та докази направлення документів обвинуваченому та захиснику ОСОБА_5 .

Отже, з врахуванням вищевказаного, суд дійшов висновку, що перераховані у клопотанні захисника ОСОБА_5 недоліки не є безумовними підставами, що вказували б на очевидну недопустимість зазначених доказів, а питання їх допустимості відповідно підлягатиме вирішенню судом в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті.

За таких обставин клопотання захисника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 89, 94, 372 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про визнання джерел фактичних даних очевидно недопустимими відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складений 27.01.2026.

Суддя Любешівського районного суду Волинської області ОСОБА_7