Справа № 344/5713/25
Провадження № 11-кп/4808/458/25
Категорія ст. 82 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою з доповненнями засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 серпня 2025 року про відмову у задоволенні клопотання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_9

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 серпня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Суд обґрунтував прийняте рішення тим, що із урахуванням особи засудженого, зокрема його відношення до встановленого порядку (режиму) відбування покарання, суд не вбачає процесу достатніх позитивних змін, які відбуваються в особистості засудженого та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, а тому прийшов до висновку, що ОСОБА_7 на час розгляду вказаного клопотання засудженого, не досяг відповідного ступеню виправлення, передбаченого ст. 82 КК України, як такого, що став на шлях виправлення.

Також суд зазначив, що наявність лише формально-юридичної підстави, тобто відбуття необхідного строку покарання, не доводить того, що засуджений став на шлях виправлення в розумінні положень ст. 82 КК України, оскільки для такого висновку повинні бути наявні докази, які засвідчують, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці в період усього строку відбування покарання довів, що став на шлях виправлення.

Засуджений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі з доповненнями просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та повернути справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зазначає, що з рішенням суду першої інстанції не погоджується та вважає його таким, що прийнято з порушенням норм матеріального права.

Вказує, що він засуджений до довічного позбавлення волі, відбув 18 років та 3 місяці довічного позбавлення волі в умовах тримання максимального рівця безпеки. Подальше своє тримання під вартою вважає таким, що порушує ст. 3 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини.

Звертає увагу суду, що він взагалі не звертався до суду першої інстанції із клопотанням про звільнення його умовно-достроково або, заміну покарання на більш м`яке у порядку ст.ст. 81. 82 або 87 КК України. Натомість, мотивуючи своє рішення суд першої інстанції посилався саме на норми законодавства щодо умовно-дострокового звільнення та заміну покарання на біль м`яке у порядку ст. 82 КК України. про що він не просив та в порядку яких до суду не звертався.

Наголошує, закон про кримінальну відповідність. а саме, ч.ч. 1. 2 ст. 64 КК України «Довічие позбавлення волі», більше не може застосовуватися до жодного засудженого, адже його застосування автоматично призведе до порушення норм Європейської конвенції та спровокує звернення до Європейського суду з прав людини із заявою. а в подальшому отримання позитивного рішення Європейського суду.

Звертає увагу, що відповідно до ч. 3 ст. 74 КК України. призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання. встановленої санкцією нового закону. Таким чином, його покарання мас бути пом`якшене через невідповідність новій нормі чинного законодавства, а саме, рішенню Європейського суду з прав людини.

Під час апеляційного розгляду:

- засуджений та його захисник підтримали апеляційну скаргу, просили повернути справу на новий розгляд до суду першої інстанції;

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким.

За змістом ч. 1 ст. 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 82 КК України невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким.

Згідно з ч. 5 ст. 82 КК України покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Згідно роз`яснень, що містяться в постанові Пленуму ВСУ № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому, головною умовою прийняття рішення є доведеність того, що засуджений став на шлях виправлення.

За змістом зазначеної вище статті та роз`яснень, становлення особи на шлях виправлення - це прагнення засудженого до такого виправлення, позитивні зрушення в його поведінці та добросовісне ставлення до праці, які свідчать про сумлінне здійснення процесу виправлення, що може ефективно продовжуватись і в умовах відбування більш м`якого покарання.

Висновок про становлення особи на шлях виправлення повинен бути зроблений на підставі всебічного врахування даних про поведінку засудженого за весь період перебування в установі виконання покарання.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався зазначених вимог кримінального процесуального законодавства при розгляді клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Як вбачається з матеріалів провадження вироком Апеляційного суду Донецької області від 17 березня 2014 року ОСОБА_7 засуджений за ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 194, п.п. 1, 6, 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК України до остаточного покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. Даний вирок набрав законної сили.

Крім цього, відповідно до ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 07 грудня 2017 року в строк покарання ОСОБА_7 зараховано строк попереднього ув`язнення з 11 травня 2011 року по 04 червня 2015 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Відповідно до висновку щодо ступеня виправлення засудженого із врахуванням аналізу критеріїв оцінки виправлення засудженого, характеристики під час відбування покарання, психологічної характеристики засудженого, підсумки оцінки ризику вчинення повторного кримінального правопорушення та результатів індивідуальної програми соціально-виховної роботи, загальним балом 49, засуджений ОСОБА_7 не став на шлях виправлення (не довів своє виправлення) та не може бути представлений до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, умовно-дострокове звільнення від відбування від відбування покарання або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким (менше або дорівнює 60).

Згідно з характеристики на засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , він раніше судимий: 09 серпня 1996 року Волноваським районним судом Донецької області за ст. 94 КК України (в редакції 1960 року) до 7 років позбавлення волі. 13 серпня 2001 року звільнений на підставі ст. 6 ЗУ «Про амністію» з ІТК -32 Донецької області. Засуджений: 23 жовтня 2013 року Волноваським районним судом Донецької області за п.п. 1, 6, 9, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 194, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі. Вироком судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Донецької області від 17 березня 2014 року вирок Волноваського районного суду Донецької області від 23 жовтня 2013 року відносно ОСОБА_7 у частині призначеного покарання скасовано. ОСОБА_7 визнано винним за ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 194, п.п. 1, 6, 9,13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 70 КК України, призначено покарання у виді довічного позбавлення волі із конфіскацією всього майна, яке є його власністю. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 04 червня 2015 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишено без задоволення. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області від 07 грудня 2017 року відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 11 травня 2011 року (включно) по 04 червня 2015 року (включно) з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Початок строку 11 травня 2011 року.

Також, згідно з даною характеристикою, 20 травня 2011 року утримувався в Маріупольському слідчому ізоляторі Донецькій області. За час утримання характеризувався негативно, 4 рази притягувався до дисциплінарної відповідальності, заохочень не оголошувалося. 08 жовтня 2015 року переведений для подальшого відбування покарання у ДУ «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)» Запорізької області. За час перебування в установі характеризувався негативно 2 рази притягувався до дисциплінарної відповідальності, заохочень не оголошувалося. 27 листопада 2019 року відбував покарання в державної установи «Бахмутська установа виконання покарань (№ 6)». За час перебування в установі характеризувався посередньо. До праці не залучався. Режим утримання не порушував. Заохочень не оголошувалося.26 січня 2020 року перебував на лікуванні у відділенні Херсонської спеціалізованої туберкульозної лікарні № 61 при державній установі «Херсонський слідчий ізолятор». За час перебування в закладі характеризувався посередньо. Режим утримання не порушував. Заохочень не оголошувалося. 17 березня 2021 року повернений, для подальшого відбував покарання до державної установи «Бахмутська установа виконання покарань (№6)». 22 квітня 2022 року прибув до ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» у зв`язку з евакуацією. За час перебування в установі характеризувався наступним чином. Допускав порушення режиму відбування покарання 2 (два) рази. Заохочень не оголошувалися. До праці не залучався по незалежним від нього причинам. До виконання робіт із благоустрою території установи не залучається. На профілактичному обліку установи не перебуває. Вину у скоєному злочині не визнає. На даний час соціально-корисні зв`язки у засудженого ОСОБА_7 втрачені. З іншими засудженими не конфліктний, однак важко вживається в колективі через різку зміну настрою і поведінку. До працівників адміністрацій не завжди тактовний у разі заперечення може проявляти грубість, не вміє конструктивно вести діалог. Не завжди має охайний зовнішній вигляд. 16 листопада 2022 року розглядалось питання на засіданні адміністративної комісії ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» про можливість застосування зміни умов тримання відповідно статей 100, 151-1 Кримінально-виконавчого кодексу України. Комісія прийняла рішення відмовити у переводі із приміщень камерного типу максимального рівня безпеки, в яких тримаються дві особи до багатомісних приміщень камерного типу максимального рівня безпеки, засудженому ОСОБА_7 так, як він не довів, що став на шлях виправлення. 23 травня 2023 року на засіданні адміністративної комісії ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)», розглядалось питання щодо можливості представлення засудженого ОСОБА_7 до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк. У направленні матеріалів до суду щодо застосування заміни невідбутої частини покарання більш м`яким відмовлено, у зв`язку з тим, що він своєю поведінкою не довів, що стає на шлях виправлення. 29 листопада 2023 року ухвалою Івано-Франківського міського суду засудженому ОСОБА_7 відмовлено у замінні покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк. 25 січня 2024 року ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду, апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишено без задоволення, ухвалу Івано-Франківського міського суду від 29 листопада 2023 року залишено без змін.

Відповідно до довідки про заохочення та стягнення засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданої 04 квітня 2025 року, заохочення не оголошувалися, а також вісім дисциплінарних стягнень, 30 грудня 2013 року (догана),- погашено, 15 вересня 2014 року (догана) - погашено, 23 вересня 2014 року (догана) погашено, 09 липня 2015 року - догана (погашено), 10 серпня 2017 року 3 (три) доби карцеру (погашено), 19 липня 2019 року 5 (п`ять) діб карцеру (погашено), 25 липня 2023 року попередження (погашено), 27 грудня 2024 року догана.

Наведені вище обставини в сукупності з даними про особу засудженого, які належним чином оцінені судом першої інстанції, на переконання колегії суддів, свідчать про те, що ОСОБА_7 не досяг відповідного ступеню виправлення, передбаченого ст. 82 КК України, як такого, що став на шлях виправлення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при прийнятті рішення взяв до уваги особу засудженого, зокрема його відношення до встановленого порядку (режиму) відбування покарання, та правильно дійшов висновку про відсутність позитивних змін, які відбуваються в особистості засудженого та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві.

Згідно з ч. 1 ст. 6 КВК України виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.

Умовами застосування заміни невідбутої частини покарання більш м`яким є: 1) засуджений відбуває покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі; 2) він став на шлях виправлення; 3) він фактично відбув встановлену ч. 4 ст. 82 частину призначеного судом покарання.

Положення про те, що засуджений став на шлях виправлення, означає, що його зразкова поведінка і сумлінне ставлення до виконання обов`язків в період відбування покарання засвідчили успішність процесу виправлення і можливість ефективного продовження його за умови застосування до засудженого більш м`якого виду покарання.

У той же час, однією із обов`язкових умов для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким є доведеність засудженим, що він став на шлях виправлення.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дослідив наявність або відсутність наведених у ст. 82 КК України умов, перевірив викладені у поданні обставини та врахував відомості, які вбачаються з доказів.

Твердження засудженого, що він відбув 18 років та 3 місяці довічного позбавлення волі в умовах тримання максимального рівця безпеки і подальше своє тримання під вартою вважає таким, що порушує ст. 3 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини не є обґрунтованими.

Суть заміни невідбутої частини покарання більш м`яким його видом полягає в тому, що засуджений повністю не звільняється від покарання, а йому лише замінюється один вид покарання (його невідбута частина) на інший. Тобто з моменту заміни особа відбуватиме вже новий вид покарання, призначений їй не вироком, а судовим рішенням. Оскільки позбавлення волі на певний строк, у порівнянні із довічним позбавленням волі, відповідно до ст. 51 КК України є більш м`яким видом покарання, заміна довічного позбавлення волі на строкове покарання не погіршує становище засудженого.

Крім того, таке заперечення засудженого не спростовує того, що він став на шлях виправлення, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах провадження.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, враховуючи сукупність даних, які характеризують засудженого під час відбування ним довічного покарання, прийшов до обґрунтованого висновку щодо не можливість заміни такого на покарання.

Колегія суддів звертає увагу на те, що рішення про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі, чи відмову в такому, приймається судом у кожному конкретному випадку індивідуально, вирішується на розсуд суду, оскільки відноситься до дискреційних повноважень суду та приймається з метою досягнення цілей покарання.

Оскільки судом першої інстанції було повно та всебічно досліджено усі характеризуючі дані засудженого, а також його поведінку за період відбуття покарання і ставлення до праці, - ухвала суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким є належним чином вмотивованою.

Твердження апелянта про те, що він взагалі не звертався до суду першої інстанції із клопотанням про звільнення його умовно-достроково або, заміну покарання на більш м`яке у порядку ст.ст. 81. 82 або 87 КК України спростовується змістом клопотання, в обґрунтування якого ОСОБА_7 покликався на те, що на даний час він, будучи засудженим до довічного позбавлення волі відбув сімнадцять років одинадцять місяців строку, в умовах максимального рівня безпеки, а подальше відбування покарання є порушенням його прав та не відповідає практиці ЄСПЛ. Посилання на відбуття частини призначеного покарання є однією з умов застосування саме заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Колегія суддів вважає, що твердження апелянта про те, що закон про кримінальну відповідність. а саме, ч.ч. 1. 2 ст. 64 КК України «Довічие позбавлення волі», більше не може застосовуватися до жодного засудженого, адже його застосування автоматично призведе до порушення норм Європейської конвенції та спровокує звернення до Європейського суду з прав людини із заявою - не є слушним, оскільки відповідно до ч.1 ст. 64 КК України : «довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк », тобто застосування довічного позбавлення волі до обвинувачених можливе у передбачених законом випадках, крім осіб,визначених ч. 2 ст. 64 КК України, а саме осіб що вчинили злочини у віці до 18 років і до осіб у віці понад 65 років, а також до жінок, що були в стані вагітності під час вчинення злочину або на момент постановлення вироку, а також у випадку, передбаченому частиною четвертою статті 68 цього КК України.

Також колегія суддів вважає, що твердження апелянта про те, що відповідно до ч. 3 ст. 74 КК України, призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання. встановленої санкцією нового закону, також не є слушним.

Так ч. 3 ст. 74 КК України дійсно регламентує зниження, призначеної засудженому міри покарання, що перевищує санкцію нового закону, до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону. Проте згідно ч. 1 ст. 74 КК України - звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом.

Тобто повинен керуватись передбаченими механізмами, які закріплені законодавством, за умови виконання засудженим необхідних умов.

Перевіряючи доводи апелянта, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції в повній мірі дослідив наявність або відсутність наведених у ст. 82 КК України умов, перевірив викладені у поданні обставин та врахував всі відомості, які вбачаються з доказів, долучених до подання.

Колегія суддів вважає, що матеріали провадження не містять достатніх доказів, які б беззаперечно свідчили, що засуджений ОСОБА_10 став на шлях виправлення, відповідно ухвала суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким є належним чином вмотивованою.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Керуючись ст. 82 КК України та ст. ст. 336, 376, 405, 407, 409, 419, 537, 539 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу з доповненнями засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 серпня 2025 року про відмову у задоволенні клопотання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5