КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 січня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0000384 за апеляційною скаргою прокурора у провадженні на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2025 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2025 року, з підготовчого судового засідання, повернуто прокурору обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000384 від 15.04.2014 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 426 КК України (в редакції Закону України № 642-VII від 28.03.2014).

Повертаючи кримінальне провадження прокурору, своє рішення суд першої інстанції обґрунтував тим, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ч. 5 ст. 291 КПК України, оскільки, згідно нього,ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 426 КК України (в редакції Закону України № 642-VII від 28.03.2014), тобто у іншому умисному невиконанні військовою службовою особою дій, які вона за своїм службовими обов`язками повинна була виконати, що спричинило тяжкі наслідки.

При цьому редакції Закону України № 642-VII від 28.03.2014, зазначеної у викладі фактичних обставин кримінального правопорушення, не існує, що фактично свідчить про відсутність в обвинувальному акті правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) Закону України про кримінальному відповідальність.

____________________________________________________

Справа №11-кп/824/2304/2026 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8

Категорія: ч. 2 ст. 426 КК України Доповідач ОСОБА_1

Крім того, враховуючи, що суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 426 КК України, може бути виключно військова службова особа, то наявність відомостей про конкретну посаду, яку обіймав обвинувачений ОСОБА_7 та зазначення його посадових обов`язків, на момент вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, має суттєве значення.

В той же час, в обвинувальному акті зазначені різні посади, які обіймав ОСОБА_7 , не розкрито якими нормативно-правовими актами визначено виконання ним організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій.

Отже, з урахуванням практики Європейського суду, зокрема щодо конкретності саме змісту обвинувачення, наведеного у рішенні «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення є важливим, оскільки правильне його відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого/прокурора, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист.

І за наявності таких недоліків обвинувального акта суд визнав неможливим призначення судового розгляду та прийняв рішення про його повернення прокурору.

В апеляційній скарзі з доповненнями до неї прокурор у провадженні, вважаючи ухвалу суду незаконною, необґрунтованою, невмотивованою та такою, що не ґрунтується на нормах Кримінального процесуального кодексу України, а також не відповідає фактичним обставинам, винесена з порушенням норм процесуального права, просить її скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що обвинувальний акт повністю відповідає вимогам ст. 291 КПК України, містить виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

При цьому вказує, що у обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 426 КК України, в редакції, яка діяла на момент вчинення злочину - 06.04.2014.

Законом № 642-VII від 28.03.2014 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення правового регулювання діяльності юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» дійсно внесено зміни до Кримінального кодексу України (№ 2341-ІІІ від 05.04.2001), але які не стосувались ст. 426 Кодексу.

Тому вважає, що технічно зайве посилання на Закон № 642-VII, не впливає на суть зазначення прокурором чинної на момент вчинення злочину (06.04.2014) редакції статті 426 КК України № 2341-III в редакції від 28.03.2014.

Отже, правова кваліфікація кримінального правопорушення відповідає тексту Закону на момент вчинення злочину, містить посилання на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, формулювання обвинувачення є чітким та зрозумілим та відповідає викладеним фактичним обставинам.

Також зазначає, що твердження суду першої інстанції про те, що «в обвинувальному акті зазначені різні посади, які обіймав ОСОБА_7 » є хибним та суперечить змісту обвинувального акту, оскільки в обвинувальному акті чітко зазначено, що на момент інкримінованого правопорушення, ОСОБА_7 займав посаду начальника Управління Служби безпеки України в Луганській області та виконував функції військової службової особи, а також його повноваження та обов`язки, підстави виконання ним організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій детально описані з посиланням на відповідні нормативні акти (стор. 11-14 обвинувального акту).

Таким чином, зазначає, що повернення обвинувального акта допускається лише тоді, коли недоліки унеможливлюють призначення судового розгляду, а у даному випадку такі істотні порушення вістуні. Всі питання, пов`язані з точністю формулювання обвинувачення, конкретизацією повноважень та доказуванням складу кримінального правопорушення, мають вирішуватись під час змагального судового розгляду, а не на підготовчій стадії.

Захисник ОСОБА_6 в запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, вважаючи ухвалу суду законною, вмотивованою та обґрунтованою, а доводи прокурора в апеляційній скарзі та доповненнях до неї - безпідставними, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги, а також заперечення захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 проти її задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

За приписами ч. 3 ст. 314 КПК України, суд має право із стадії підготовчого судового розгляду повернути обвинувальний акт прокурору в тому випадку, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу, тобто за наявності таких порушень вимог процесуального закону, які перешкоджають призначенню справи до судового розгляду.

Згідно із ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Статтею 291 КПК України встановлено вимоги щодо змісту та форми обвинувального акта.

Зокрема, згідно ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити такі відомості: найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; анкетні відомості кожного обвинуваченого; анкетні відомості кожного потерпілого; прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; розмір витрат на залучення експерта; дату та місце його складення та затвердження.

Таким чином, рішення про повернення обвинувального акта прокурору може бути прийнято лише в разі, якщо при його складанні допущені порушення вимог ч. 2 ст. 291 КПК України.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Маттоціа проти Італії" від 25 липня 2000 року, зокрема, зазначено, що …обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення.

Аналіз вищенаведених норм закону дає підстави вважати, що основна мета складення та вручення обвинувального акта - це надання особі відомостей, які є достатніми для повного розуміння нею суті висунутого проти неї обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.

Відповідно до ч. 3 ст. 314 КПК України, суд має право, але не зобов`язаний, повернути прокурору обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам КПК України. Повернення обвинувального акта прокурору передбачає не формальну його невідповідність вимогам закону, а наявність у ньому таких недоліків, які дійсно перешкоджають суду призначити судовий розгляд.

Як убачається з обвинувального акта стосовно ОСОБА_7 , в ньому зазначені всі відомості, про які йдеться в ч. 2 ст. 291 КПК України, в тому числі і виклад фактичних обставин справи, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення за нормами КК України та формулювання обвинувачення, тобто цей процесуальний документ за формою та змістом відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства.

Приймаючи рішення про повернення обвинувального акта прокурору, суд першої інстанції в ухвалі послався на те, що ст. 426 КК України в редакції Закону України № 642-VІІ від 28 березня 2014 року, яка зазначена у викладі фактичних обставин кримінального правопорушення, не існує. Крім того, відсутні відомості про конкретну посаду, яку обіймав обвинувачений ОСОБА_7 та його посадові обов`язки на момент вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, що має суттєве значення, оскільки суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 426 КК України, може бути виключно військова особа.

З цього приводу колегія суддів вважає наступне.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 426 КК України, а саме у тому, що він, перебуваючи на посаді начальника Управління Служби безпеки України в Луганській області, вчинив інше умисне невиконання військовою службовою особою дій, які вона за своїми службовими обов`язками повинна була виконати, що спричинило тяжкі наслідки.

При цьому, як вбачається зі змісту обвинувального акта, генерал-майор ОСОБА_7 , будучи військовою службовою особою, займаючи посаду начальника Управління Служби безпеки України, в порушення положень «Інструкції з охорони і пропускного режиму в адміністративних будинках і на об`єктах СБ України», а також вимог ст.ст. 1, 2, 4-6 загальних положень,статей 97-105, 107-112 ч. 2 р. 4, розділів 5-9 Статуту гарнізонної та вартової служб Збройних Сил України, всупереч вимогам ст.ст. 24, 26 Закону України «Про Службу безпеки України», ст.ст. 14, 15, 15-1 Закону України «Про міліцію», ст.ст. 20, 21, 22, 23 Статуту внутрішньої служби ЗС України, всупереч вимогам «Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних установах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2013 року № 939, діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи настання тяжких наслідків, 06 квітня 2014 року, перебуваючи в приміщенні Управління СБ України в Луганській області за адресою: м. Луганськ, вул. Радянська, 79, маючи реальну можливість запобігти настанню тяжких наслідків у вигляді захоплення адміністративної будівлі Управління СБ України в Луганській області, втрати озброєння, військового майна та матеріальних носіїв секретної інформації, з урахуванням ситуації та обстановки, що склалися під час штурму 06 квітня 2014 року, не виконав вимог нормативно-правових актів, що в своїй сукупності спричинило настання тяжких наслідків, у вигляді втрати зброї, боєприпасів, вибухових речових та спеціальних пристроїв, військового майна; неконтрольоване поширення секретної інформації, яке призвело до її несанкціонованого одержання сторонніми особами; підрив авторитету правоохоронних органів України у суспільстві, зокрема державного правоохоронного органу спеціального призначення - Служби безпеки України; позбавлення можливості регіонального органу Служби безпеки України як суб`єкту забезпечення національної безпеки, суб`єкту проведення контррозвідувальної діяльності, як головного органу боротьби з терористичною діяльністю, як спеціально уповноваженого державного органу у сфері забезпечення охорони державної таємниці, виконувати завдання за призначенням; підриву обороноздатності, економічної та інформаційної безпеки України; створення умов для подальшої ескалації сепаратистського руху на сході України; створення незаконних воєнізованих формувань та оснащення їх зброєю, боєприпасами, вибуховими пристроями; створення передумови для подальшого посягання незаконними воєнізованими формуваннями на територіальну цілісність і недоторканність України.

Отже, як вбачається зі змісту обвинувального акта, на момент вчинення інкримінованого правопорушення ОСОБА_7 займав посаду начальника Управління Служби безпеки України в Луганській області та виконував функції військової службової особи.

Повноваження та обов`язки, підстави виконання ОСОБА_7 організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій детально описані в обвинувальному акті з посиланням на відповідні нормативні акти.

Наведеним спростовується висновок суду першої інстанції про відсутність в обвинувальному акті відомостей про конкретну посаду, яку обіймав обвинувачений ОСОБА_7 та його посадові обов`язки на момент вчинення інкримінованих йому дій.

Що стосується посилання в обвинувальному акті на редакцію Закону України № 642-VІІ від 28 березня 2014 року, то слід зазначити наступне.

Так, Законом України № 642-VІІ від 10 жовтня 2013 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення правового регулювання діяльності юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», який набрав чинності з 28.03.2014 року, внесено зміни до Кримінального кодексу України.

Водночас ці зміни не стосуються ст. 426 КК України. Однак це не вплинуло на суть висунутого ОСОБА_7 обвинувачення за ч. 2 ст. 426 КК України, редакція якої залишилась незмінною з 28.03.2014 року.

В свою чергу, правильність кваліфікації, наявність усіх елементів складу кримінального правопорушення та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню під час судового розгляду по суті.

Кримінальний процесуальний закон не надає повноважень суду до ухвалення вироку чи іншого рішення по суті справи перевіряти правильність визначення прокурором обсягу обвинувачення, зобов`язувати його змінювати цей обсяг, у тому числі й у сторону збільшення, повертати за наслідками підготовчого судового засідання обвинувальний акт у зв`язку з неправильною кваліфікацією дій обвинуваченого, тощо. Визначення обсягу обвинувачення при направленні обвинувального акта до суду належить виключно до повноважень прокурора. Такий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №273/1053/17.

Таким чином, на цій стадії судового провадження суд вправі лише перевірити наявність викладу фактичних обставин справи та формулювання обвинувачення в наданому обвинувальному акті та встановити наскільки їх сукупність є достатньою для повного розуміння обвинуваченим суті висунутого проти нього обвинувачення.

Зі змісту обвинувального акта стосовно ОСОБА_7 вбачається, що викладені в ньому фактичні обставини справи та формулювання обвинувачення є достатніми для розуміння останнім суті висунуто проти нього обвинувачення та підготовки адекватного захисту.

Вищенаведене вказує на помилковість висновків суду про невідповідність обвинувального акта стосовно ОСОБА_7 вимогам ст. 291 КПК України.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставності повернення обвинувального акта судом першої інстанції є обґрунтованими і підлягають задоволенню, а ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2025 року, як така, що постановлена з порушенням вимог кримінального процесуального закону, - скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора у провадженні задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2025 року, якою повернуто прокурору обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000384 від 15.04.2014 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 426 КК України, - скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

___________________ _____________________ __________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3