УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , представників власників майна - адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , власників майна ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду клопотання слідчого Слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_8 , погоджене прокурором відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_3 про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні № 0003255, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29 вересня 2022 року, за підозрою ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 4 ст. 190 (в редакції Закону України № 2617-VIII від 22.11.2018), ч. 4 ст. 28 ч. 5 ст. 190, ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 14 ч. 5 ст. 190 КК України, та за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 2 ст. 15 ст. 190, ч. 3 ст. 358, ст. 356 КК України, -

в с т а н о в и в:

25 листопада 2025 року (здано на пошту 22 листопада 2025 року) до Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання слідчого Слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_8 , погоджене прокурором відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_3 про накладення арешту у кримінальному провадженні № 0003255, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29 вересня 2022 року, за підозрою ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 4 ст. 190 (в редакції Закону України № 2617-VIII від 22.11.2018), ч. 4 ст. 28 ч. 5 ст. 190, ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 14 ч. 5 ст. 190 КК України, та за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 2 ст. 15 ст. 190, ч. 3 ст. 358, ст. 356 КК України, на майно, тимчасово вилучене 21 листопада 2025 року під час проведення огляду місця події, у жіночій сумці ОСОБА_7 , за адресою: м. Київ, вул. Дяченко, буд. 23, а саме на:

- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки «Toyota Avensis», д.н.з. НОМЕР_1 , який на праві власності ОСОБА_15 ;

- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки «Ford Transit», д.н.з. НОМЕР_2 , який на праві власності ОСОБА_16 ;

- копії документів ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави № 23168074;

- витяг з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 23168034;

- витяг з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 23380668;

- витяг з Державного реєстру правочинів № 7180881;

- витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави № 23380693;

- довіреність від ОСОБА_6 на ОСОБА_7 від 19.11.2025;

- мобільні телефони марки «Redmi» у кількості 5 шт.;

- мобільний телефон марки «VIVO»;

- грошові кошти на загальну суму 2910 гривень: 5 купюр номіналом 500 гривень, 3 купюри номіналом 100 гривень, 1 купюру номіналом 50 гривень, 3 купюри номіналом 20 гривень;

- грошові кошти номіналом 100 доларів США на загальну суму 12 800 доларів США;

- візитницю коричневого кольору;

- засоби особистої гігієни;

- два чорних проводи;

- біжутерію;

- ключі;

- блютуз;

- електронні ваги.

Своє клопотання слідчий обґрунтовує тим, що Слідчим управлінням Головного управління Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0003255, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29 вересня 2022 року, за підозрою ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 4 ст. 190 (в редакції Закону України № 2617-VIII від 22.11.2018), ч. 4 ст. 28 ч. 5 ст. 190, ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 14 ч. 5 ст. 190 КК України, та за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 2 ст. 15 ст. 190, ч. 3 ст. 358, ст. 356 КК України.

Так, досудовим розслідуванням встановлено, що у невстановлені час та місці, але не пізніше серпня 2021 року, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , не маючи постійного джерела отримання доходів, діючи умисно, переслідуючи корисливі мотиви, з метою незаконного особистого збагачення та заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), організували та очолили стійке об?єднання - злочинну організацію, до складу якої залучили осіб з найближчого оточення, а саме ОСОБА_17 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , а також ОСОБА_14 , яка не входила до складу злочинної організації, однак своїми діями сприяла вчиненню злочинів, та інших невстановлених осіб.

21 листопада 2025 року у період часу з 00:58 по 01:31 за адресою: м. Київ, вул. Дяченко, буд. 23, слідчим Слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_18 , у відповідності до ст. 237 КПК України, було проведено огляд жіночої сумки, яка належить ОСОБА_7 , під час якого було виявлено та вилучено свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки «Toyota Avensis», д.н.з. НОМЕР_1 , який на праві власності ОСОБА_15 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки «Ford Transit», д.н.з. НОМЕР_2 , який на праві власності ОСОБА_16 ; копії документів ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави № 23168074; витяг з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 23168034; витяг з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 23380668; витяг з Державного реєстру правочинів № 7180881; витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави № 23380693; довіреність від ОСОБА_6 на ОСОБА_7 від 19.11.2025; мобільні телефони марки «Redmi» у кількості 5 шт.; мобільний телефон марки «VIVO»; грошові кошти на загальну суму 2910 гривень: 5 купюр номіналом 500 гривень, 3 купюри номіналом 100 гривень, 1 купюру номіналом 50 гривень, 3 купюри номіналом 20 гривень; грошові кошти номіналом 100 доларів США на загальну суму 12 800 доларів США; візитницю коричневого кольору; засоби особистої гігієни; два чорних проводи; біжутерію; ключі; блютуз; електронні ваги.

Постановою слідчого Слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_8 від 21 листопада 2025 року, виявлене та вилучене майно визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

На даний час в органу досудового розслідування виникла необхідність у накладенні арешту на вищевказане майно, оскільки воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримала клопотання з підстав наведених у ньому та просила його задовольнити.

Власники майна ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , їх представники - адвокати ОСОБА_4 , ОСОБА_5 заперечували щодо задоволення клопотання слідчого про арешт майна, обґрунтовуючи свою позицію тим, що прокурором належним чином не доведено, що вилучене майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, та має доказове значення у кримінальному провадженні № 0003255 від 29 вересня 2022 року, а тому накладення арешту на вилучене майно, вважають необґрунтованим та недоцільним.

Заслухавши доводи прокурора ОСОБА_3 , власників майна ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , представників власників майна - адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , дослідивши клопотання та додані до нього матеріали кримінального провадження, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, при розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого/прокурора, та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а тому суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

За змістом ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Положенням ч. 2 ст. 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України передбачено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 98 КПК України встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У свою чергу, при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти відповідно до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При вирішенні питання про арешт майна з метою забезпечення збереження речових доказів для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення та достатність доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд із національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 рік) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 рік), учасником яких є й Україна.

Статтею 1 Протоколу № 1 (1952 рік) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини, найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи постановлення судом незаконного рішення, тоді як ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика Європейського суду з прав людини визначає, що ст. 1 Протоколу № 1, яка спрямована на захист особи (фізичної та юридичної) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідних заходів для захисту права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22 червня 2004 року).

При цьому, у своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу № 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним.

У свою чергу, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Разом із цим, на переконання слідчого судді, у клопотанні належним чином не доведено той факт, що майно, на яке прокурором планується накласти арешт, відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, та, ані в клопотанні, ані в ході судового розгляду прокурором належним чином не доведено той факт, що потреби досудового розслідування щодо накладення арешту на вказане майно, виправдовують такий ступінь втручання у права та свободи власників майна, а також відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, та має значення речових доказів для кримінального провадження № 0003255 від 29 вересня 2022 року.

Також, слідчий суддя звертає увагу на суто формальний характер постанови слідчого від 21 листопада 2025 року, копія якої долучена до матеріалів клопотання, яка також не містить посилання на конкретні критерії, визначені статтею 98 КПК України, яким нібито відповідає майно, як і не встановлено в ході судового розгляду, якими матеріалами кримінального провадження, здобутими в ході досудового розслідування, підтверджується факт того, що зазначене вилучене майно могло бути знаряддям вчинення кримінальних правопорушень чи зберегло на собі його сліди та/або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ фактів чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, чи є предметом, об`єктом кримінально протиправних дій, чи набуті кримінально протиправним шляхом.

При цьому, слідчий суддя звертає увагу, що майно, яке належить ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , тимчасово вилучене 21 листопада 2025 року, в той час як на момент розгляду клопотання про накладення арешту, прокурором не надано даних, які б документально підтверджували, що органом досудового розслідування в розумні строки вжито всіх заходів, спрямованих на встановлення інформації, що міститься на мобільних телефонах, вилучених під час огляду, чи копіювання інформації з вказаних телефонів в повному обсязі, чи призначення судових експертиз, що безумовно суперечить принципу розумності строків.

Більш того, прокурором не надано жодних даних, що взагалі проводилися чи проводяться будь-які слідчі та/або процесуальні дії щодо вилученого майна у ОСОБА_7 , зокрема вжиття заходів, спрямованих на встановлення нелегальності походження вилучених грошових коштів, що суттєво обмежує непорушне право власників на мирне володіння своїм майном, закріплене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин, на переконання слідчого судді, досягнення мети досудового слідства в рамках даного кримінального провадження не може бути компенсоване таким підходом органу досудового розслідування щодо невмотивованого ініціювання питання про накладення арешту на майно.

Вказане свідчить про відсутність правових підстав для накладення арешту на вилучене майно з метою збереження речових доказів, на які посилається орган досудового розслідування, оскільки прокурором не надано доказів на підтвердження вказаних обставин, а за наявних матеріалів дане твердження є передчасним та таким, що ґрунтується на припущеннях.

Враховуючи викладене, слідчий суддя не знаходить достатніх підстав для задоволення клопотання слідчого Слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_8 , погоджене прокурором відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_3 про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні № 0003255, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29 вересня 2022 року, за підозрою ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 4 ст. 190 (в редакції Закону України № 2617-VIII від 22.11.2018), ч. 4 ст. 28 ч. 5 ст. 190, ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 14 ч. 5 ст. 190 КК України, та за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 2 ст. 15 ст. 190, ч. 3 ст. 358, ст. 356 КК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 7, 9, 94, 98, 131-132, 170-173, 309-310, 392-393, 395, 532 КПК України, слідчий суддя -

п о с т а н о в и в:

Клопотання слідчого Слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_8 , погоджене прокурором відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_3 про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні № 0003255, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29 вересня 2022 року, за підозрою ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 4 ст. 190 (в редакції Закону України № 2617-VIII від 22.11.2018), ч. 4 ст. 28 ч. 5 ст. 190, ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 14 ч. 5 ст. 190 КК України, та за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 2 ст. 15 ст. 190, ч. 3 ст. 358, ст. 356 КК України - залишити без задоволення.

На ухвалу слідчого судді може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу суду постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1