УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року

м. Київ

справа № 718/2618/24

провадження № 51-32ска26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 , на постанову Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 жовтня 2024 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 22 грудня 2025 року в справі про адміністративне правопорушення,

встановив:

Постановою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 жовтня 2024 року ОСОБА_5 визнано винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі ? КУпАП), та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі одна тисяча неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Також указаною постановою стягнуто з ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 605, 60 грн на користь держави.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 22 грудня 2025 року апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 залишено без задоволення, а постанову Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 жовтня 2024 року - без змін.

Не погоджуючись з рішеннями судів, адвокат ОСОБА_4 звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій порушує питання про перегляд постанов Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 жовтня 2024 року та Чернівецького апеляційного суду від 22 грудня 2025 року. Адвокат просить скасувати оскаржені судові рішення та закрити провадження щодо ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Посилається на те, що ОСОБА_5 раніше була притягнена до кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 286-1 Кримінального кодексу України, а тому, її притягнення до відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП суперечить приписам ст. 4 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод згідно з яким нікого не може бути вдруге притягнуто до суду або покарано в порядку кримінального провадження під юрисдикцією однієї і тієї самої держави за правопорушення, за яке його вже було остаточно виправдано або засуджено відповідно до закону та кримінальної процедури цієї держави.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Частиною третьою ст. 428 цього Кодексу передбачено, що суд касаційної інстанції вправі відмовити у відкритті касаційного провадження з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 цієї статті, без перевірки відповідності касаційної скарги вимогам ст. 427 цього Кодексу.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Встановлюючи обмеження права на касаційне оскарження судових рішень, законодавець повинен керуватися такою складовою принципу верховенства права, як пропорційність. За правовою позицією Конституційного Суду України обмеження прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним (абз. 6 пп. 3.3 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19 жовтня 2009 року № 26-рп/2009).

Механізм реалізації права на судовий захист законодавець визначає виключно в законах України (п. 14 ч. 1 ст. 92 Конституції України).

Статтею 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права.

У положеннях п. 5 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року (далі - Пакту), п. 1 ст. 2 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) йдеться про право кожного, кого засуджено за будь-який злочин, кого суд визнав винним у скоєнні кримінального правопорушення, на перегляд судом вищої інстанції засудження й вироку, факту визнання його винним або винесеного йому вироку.

Водночас Європейський суд із прав людини зазначив, що право доступу до судів не є абсолютним і може підлягати обмеженням; оскільки право доступу за своєю суттю вимагає регулювання державою, яке може змінюватися залежно від часу й місця та відповідно до потреб і можливостей суспільства та окремих осіб (рішення у справі «Ashingdane v. the United Kingdom» від 28 травня 1985 року (заява № 8225/78, § 57).

Отже за положеннями Конвенції та Пакту, заснування касаційних судів та встановлення в національному законодавстві права на касаційне оскарження рішення суду не визнаються обов`язковими. Вирішення цих питань належить до сфери внутрішнього регулювання кожної держави, яка має право це унормувати на власний розсуд.

За приписами частин 2, 10 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення до адміністративної відповідальності може бути оскаржена до апеляційного суду; постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. Законодавець, керуючись приписами п. 14 ч. 1 ст. 92, п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України, забезпечив право на апеляційний перегляд справ про адміністративні правопорушення, проте не встановив права на касаційне оскарження судового рішення в цих справах.

Конституційний Суд України в Рішенні від 21 липня 2021 року № 5-р(II)/2021 констатував, що застосування припису ч. 10 ст. 294 КУпАП не суперечить положенням ч. 1 ст. 8, частин 1, 2 ст. 55, п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України, не призводить до порушення такої засади судочинства, як забезпечення у визначених законом випадках права на касаційне оскарження судового рішення, права на судовий захист та узгоджується із принципом верховенства права.

Таким чином, обмеження права на касаційне оскарження рішення суду апеляційної інстанції у справах про адміністративні правопорушення, встановлене у ст. 294 КУпАП, відповідає основним засадам судочинства, що визначені Конституцією України.

Враховуючи вищевикладене, постанова Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 жовтня 2024 року та постанова Чернівецького апеляційного суду від 22 грудня 2025 року не може бути предметом перегляду суду касаційної інстанції.

Керуючись ст. 129 Конституції України, ст. 294 КУпАП, п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити адвокату ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на постанову Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 жовтня 2024 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 22 грудня 2025 року в справі про адміністративне правопорушення.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3