Справа № 645/7299/25
Провадження № 1-кп/645/244/26
УХВАЛА

Іменем України

27 січня 2026 року м. Харків

Немишлянський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої неповнолітньої ОСОБА_4 ,

законного представника потерпілої ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у судовому засіданні у залі суду міста Харкова обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.5 ст. 407, ч. 4 ст. 408, ч.3 ст. 152, ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 152 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Немишлянського районного суду м. Харкова перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001366 від 07.12.2023 за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.5 ст. 407, ч. 4 ст. 408, ч.3 ст. 152, ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 152 КК України.

Під час досудового розслідування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому продовжувався.

В судовому засіданні прокурор заявила клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, посилаючись на обґрунтованість підозри та продовження існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, які дають підстави вважати, що обвинувачений матиме можливість: переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення. Введення в Україні воєнного стану свідчить про наявність додаткових ризиків, оскільки під час військового стану, правоохоронні органи позбавлені у повній мірі можливості забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого у кримінальному провадженні, окрім як обрати йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Прокурором зауважено, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти вказаним ризикам також суворість покарання за кримінальні правопорушення та особистість підозрюваного свідчить про те, що наслідки та ризик втечі для обвинуваченого у цьому випадку можуть бути визнані ним менш небезпечними ніж кримінальне переслідування та процедура виконання покарання. У зв`язку з викладеним прокурор просила клопотання задовольнити.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 заперечував проти даного клопотання. Крім того, обвинуваченим заявлено клопотання про надання йому тимчасового доступу до його речей (мобільного телефону та документів), які знаходяться у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 в камері зберігання.

Захисник обвинуваченого, адвокат ОСОБА_7 підтримав позицію обвинуваченого та просив змінити запобіжний захід на особисте зобов`язання, посилаючись на те, що ризики, на які посилається прокурор, необґрунтовані, обґрунтованість підозри не доведена. Клопотання про надання тимчасового доступу до речей, зазначених обвинуваченим, підтримав.

Прокурор заперечувала проти задоволення клопотання ОСОБА_6 щодо надання тимчасового доступу до своїх речей, посилаючись на те, що вказані речі визнані речовими доказами та зберігаються у камері схови речових доказів.

Законний представник потерпілої та потерпіла при вирішенні вищевказаних клопотань підтримали позицію прокурора.

Суд, розглянувши подане прокурором клопотання, заслухавши думку учасників кримінального провадження, дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

При вирішенні питання про необхідність ув`язнення особи вагомою підставою є ризик переховування цієї особи від правосуддя та перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином. При цьому переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують.

Виходячи зі змісту ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбачених статтею 177цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Метою застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, та вчинити інші кримінальні правопорушення.

Разом з цим Конституційний Суд України (рішення від 23.11.2017 справа № 1-28/2017 за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення третього речення частини третьої статті 315 Кримінального процесуального кодексу України) вважає, що положення третього речення частини третьої статті 315 Кодексу в частині, що передбачає поширення продовження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, а саме запобіжного заходу у виді тримання під вартою, обраного під час досудового розслідування, без клопотань учасників кримінального провадження, зокрема прокурора, та без перевірки судом обґрунтованості підстав для його застосування, за яких такий запобіжний захід був обраний на стадії досудового розслідування, суперечить вимогам частин першої, другої статті 29 Конституції України.

Конституційний Суд України виходить з того, що запобіжний захід тримання під вартою, який обмежує гарантоване частиною першою статті 29 Конституції України право людини на свободу та особисту недоторканність, може бути застосовані судом на новій процесуальній стадії - стадії судового провадження у суді першої інстанції за наявності клопотання прокурора (ч.4 ст.176 Кримінального процесуального кодексу).

Згідно ч.8 ст.176 КПК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

ОСОБА_6 , відповідно до ст.12 КК України, обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених ч.5 ст. 407, ч. 4 ст. 408, ч.3 ст. 152, ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 152 КК України, та є тяжким та особливо тяжкими, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі понад десять років.

При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , судом враховується наявність ризиків, передбачених пунктами 1,3,4 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 раніше в силу ст. 89 КК України не судимий, на момент вчинення кримінального правопорушення проходив військову службу на посаді стрільця- помічника гранатометника 3 парашутно-десантного відділення 1 парашутно-десантного взводу 8 парашутно-десантної роти 2 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 .

В розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

У справі «Ілійков проти Болгарії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Тримання під вартою є виправданим якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи (Рішення « ІНФОРМАЦІЯ_3 »).

Прокурором обґрунтовуються ризики, передбачені пунктами 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України:

- п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, переховуватись від суду, оскільки ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжких злочинів, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком до 12 років, має реальну можливість отримати значний термін покарання у вигляді позбавлення волі, може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду. ОСОБА_6 , усвідомлюючи факт притягнення його до кримінальної відповідальності, призначення йому покарання у вигляді позбавлення волі та невідворотності покарання, може зникнути зі свого постійного місця проживання та переховуватися від слідства, суду, що призведе до затягування розгляду кримінального провадження;

- п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України - незаконно впливати на свідків, яких знає обвинувачений, оскільки він обізнаний про їх анкетні дані, тому імовірна можливість, що у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, підозрюваний зможе впливати на вказаних учасників кримінального провадження. Під час досудового розслідування для здійснення захисту, підозрюваному надавались, для ознайомлення, всі матеріали досудового розслідування, а також надавались копії відповідних процесуальних документів, серед яких є інформація про анкетні дані свідків, потерпілої, експертів тому існує можливість того, що у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу підозрюваний зможе впливати на вказаних учасників кримінального провадження.

- п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України перешкоджати кримінальне му провадженню іншим чином, даний ризик обґрунтовується тим, що ОСОБА_6 може не з`являтися до суду, тим самим умисно затягувати судовий розгляд.

Аналізуючи наведені вище обґрунтування, враховуючи відомості про особу обвинуваченого, характер вчиненого кримінального правопорушення, можна прийти до вмотивованого висновку про те, що ризики, які існували на час обрання та продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 є актуальними і наразі, що дає обґрунтовані підстави щодо доцільності продовження запобіжного заходу у вигляді тримання піді вартою обвинуваченому ОСОБА_6 ..

Відповідно до ч. 8 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405,407,408,429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті тримання під вартою.

Крім того, суд враховує вимоги ст. 29 Конституції України, ст. 9 Загальної Декларації прав людини, ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і ст. 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом.

Даних щодо неможливості застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за станом здоров`я суду не надано.

Вищенаведені обставини виключають можливість задоволення клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу на особисте зобов`язання.

Суд при постановленні даної ухвали, керуючись частинами 3, 4 ст. 183 КПК України, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, про які зазначено вище, не визначає розмір застави у даному кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки останній обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України, що дає право суду не застосовувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді застави.

Щодо клопотання ОСОБА_6 про надання тимчасового доступу до мобільного телефону та документів, суд зазначає таке.

За змістом ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження, різновидом яких є тимчасовий доступ до речей і документів, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно ч. 1 ст. 159 КПК України тимчасовий доступ до речей і документів полягає у наданні стороні кримінального провадження особою, у володінні якої знаходяться такі речі і документи, можливості ознайомитися з ними, зробити їх копії та вилучити їх (здійснити їх виїмку).

Відповідно до п. 7 ст. 162 КПК України, до охоронюваної законом таємниці, яка міститься в речах і документах, належить інформація, яка знаходиться в операторів та провайдерів телекомунікацій, про зв`язок, абонента, надання телекомунікаційних послуг, у тому числі отримання послуг, їх тривалості, змісту, маршрутів передавання тощо.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 333 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються під час судового провадження згідно з положеннями розділу ІІ цього Кодексу з урахуванням особливостей, встановлених цим розділом. Під час розгляду клопотання про надання тимчасового доступу до речей і документів суд також враховує причини, через які доступ не був здійснений під час досудового розслідування.

Відповідно до ст. 160 КПК України сторони кримінального провадження мають право звернутися до суду під час судового провадження із клопотанням про тимчасовий доступ до речей і документів. У клопотанні про тимчасовий доступ до речей і документів повинні бути зазначені значення речей і документів для встановлення обставин у кримінальному провадженні; можливість використання як доказів відомостей, що містяться в речах і документах, та неможливість іншими способами довести обставини, які передбачається довести за допомогою цих речей і документів, у випадку подання клопотання про тимчасовий доступ до речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю; обґрунтування необхідності вилучення речей і оригіналів або копій документів, якщо відповідне питання порушується стороною кримінального провадження.

Згідно з ч. 5 ст.163 КПК України суд постановляє ухвалу про надання тимчасового доступу до речей і документів, якщо сторона кримінального провадження у своєму клопотанні доведе наявність достатніх підстав вважати, що ці речі або документи, зокрема: 1) перебувають або можуть перебувати у володінні відповідної фізичної або юридичної особи; 2) самі по собі або в сукупності з іншими речами і документами кримінального провадження, у зв`язку з яким подається клопотання, мають суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні; 3) не становлять собою або не включають речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю.

Положеннями ч. 6 ст. 163 КПК України визначено, що суд постановляє ухвалу про надання тимчасового доступу до речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю, якщо сторона кримінального провадження, крім обставин, передбачених частиною п`ятою цієї статті, доведе можливість використання як доказів відомостей, що містяться в цих речах і документах, та неможливість іншими способами довести обставини, які передбачається довести за допомогою цих речей і документів.

Однак, з клопотання обвинуваченого взагалі не вбачається, до яких саме документів він просить надати йому тимчасовий доступ.

При цьому, в судовому засіданні прокурором було зазначено, що мобільний телефон та документи визнані речовим доказом в даному кримінальному провадженні та зберігаються в камері схову речових доказів.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Суд звертає увагу, що на даний час у кримінальному провадженні №0005396 не досліджувались будь-які матеріали, тому суд позбавлений можливості надати оцінку доводам обвинуваченого стосовно того, що мобільний телефон та документи не мають значення для вказаного кримінального провадження. Відтак клопотання ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 98, 131, 159, 160-162, 177, 197, 331,333,371-372 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора - задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.5 ст. 407, ч. 4 ст. 408, ч.3 ст. 152, ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 152 КК України запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на шістдесят днів - до 27 березня 2026 року без визначення розміру застави.

Строк дії ухвали встановити до 27.03.2026.

В задоволенні клопотання захисника обвинуваченого, адвоката ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу на особисте зобов`язання відмовити.

В задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про надання тимчасового доступу до мобільного телефону та документів відмовити.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, захиснику, прокурору та направити до Державної установи « ІНФОРМАЦІЯ_5 ».

Ухвала в частині продовження строку застосування запобіжного заходу може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а обвинуваченим в той саме строк, але з моменту вручення йому копії ухвали суду.

Повний текст ухвали складено та проголошено 28.01.2026 о 12.00 год.

Суддя ОСОБА_1