Справа № 947/252/25
Провадження № 1-кп/947/651/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2025 року

Київський районний суд м. Одеси, у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарях с/з ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченої ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000238 від 07.12.2024 року у відношенні:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Одеси, громадянки України, з вищою освітою, офіційно не працевлаштованої, маючої на утриманні малолітню дитину ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої та фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимої: 1) 29.08.2023 року вироком Київського районного суду м. Одеси за ч.1 ст.309 КК України до покарання у вигляді штрафу у розмірі 17 000 гривень, 18.10.2024 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 18.10.2024 року несплачену суму штрафу у розмірі 14200 гривень змінено на покарання у вигляді громадських робіт строком на 240 годин, які ОСОБА_5 відбула у повному обсязі, згідно Наказу КП «ЖКС «Вузівський» від 23.07.2025 року; 2) 31.07.2025 року вироком Київського районного суду м. Одеси за ч.1 ст.317 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки, на підставі ст.ст.75, 76 та 79 КК України, звільненої від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 2 роки, обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 18.10.2024 року ОСОБА_5 замінено покарання у виді несплаченої суми штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень, призначеного Київським районним судом м. Одеси від 29.08.2023 за ч. 1 ст. 309 КК України на покарання у виді громадських робіт, строком на 240 годин.

Ухвала суду набрала законної сили 28.10.2024 та направлена до виконання до Київського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Одеській області.

Засуджена ОСОБА_5 , 27.11.2024 року під підпис була ознайомлена із порядком та умовами відбування покарання та попереджена про кримінальну відповідальність за ч. 2 ст. 389 КК України, за ухилення від відбування покарання у вигляді громадських робіт.

У той же день начальником Київського РВ філії Державної установи «Центр пробації» в Одеській області, відповідно до ст. 38 КВК України, був встановлений строк та місце роботи.

Засудженій ОСОБА_5 під підпис було видано направлення для відбування призначеного судом кількості годин громадських робіт на КП ЖКС «Чорноморський», яке розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Євгена Чикаленка (Академіка Вільямса), 81/4, згідно якого ОСОБА_5 повинна була приступити до відбування покарання з 28.11.2024.

Засуджена ОСОБА_5 умисно, без поважної причини, порушуючи умови відбування покарання, щодо дотримання встановленого порядку, сумлінного ставлення до праці, опрацювання на визначеному об`єкті і відпрацьовувати встановлений судом строк громадських робіт, у встановлений строк до КП ЖКС «Чорноморський», не прибула.

Київським РВ філії Державної установи «Центр пробації» в Одеській області 02.12.2024 засуджена ОСОБА_5 повторно попереджена про притягнення до кримінальної відповідальності за порушення порядку та умов відбування покарання у виді громадських робіт.

У той же день начальником Київського РВ філії Державної установи «Центр пробації» в Одеській області, відповідно до ст. 38 КВК України, був встановлений строк та місце роботи.

Засудженій ОСОБА_5 під підпис було видано направлення для відбування призначеного судом кількості годин громадських робіт на КП ЖКС «Чорноморський», яке розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Євгена Чикаленка (Академіка Вільямса), 81/4, згідно якого ОСОБА_5 повинна була приступити до відбування покарання з 03.12.2024.

Засуджена ОСОБА_5 умисно, без поважної причини, порушуючи умови відбування покарання, щодо дотримання встановленого порядку, сумлінного ставлення до праці, опрацювання на визначеному об`єкті і відпрацьовувати встановлений судом строк громадських робіт, у встановлений строк до КП ЖКС «Чорноморський», не прибула.

Київським РВ філії Державної установи «Центр пробації» в Одеській області 04.12.2024 засуджена ОСОБА_5 була попереджена про притягнення до кримінальної відповідальності за порушення порядку та умов відбування покарання у виді громадських робіт.

У той же день начальником Київського РВ філії Державної установи «Центр пробації» в Одеській області, відповідно до ст. 38 КВК України, був встановлений строк та місце роботи.

Засудженій ОСОБА_5 під підпис було видано направлення для відбування призначеного судом кількості годин громадських робіт на КП ЖКС «Чорноморський», яке розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Євгена Чикаленка (Академіка Вільямса), 81/4, згідно якого ОСОБА_5 повинна була приступити до відбування покарання з 03.12.2024.

Продовжуючи намір, направлений на ухилення від відбування покарання, засуджена ОСОБА_5 умисно, без поважної причини, порушуючи умови відбування покарання, щодо дотримання встановленого порядку, сумлінного ставлення до праці, опрацювання на визначеному об`єкті і відпрацьовувати встановлений судом строк громадських робіт, у встановлений строк до КП ЖКС «Чорноморський», не прибула.

Відповідно до вимог ст.40 КВК України ухиленням від відбування покарання у виді громадських робіт є систематичне невиконання встановлених обов`язків, порушення порядку та умов відбування покарання.

За таких обставин, ОСОБА_5 вчинила кримінальне правопорушення, за передбачене ч.2 ст.389 КК України кваліфікуючими ознаками ухилення засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт.

Допитана у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, визнала повністю, підтвердила фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, та не заперечувала їх достовірності. Обвинувачена пояснила, що була належним чином ознайомлена з ухвалою суду, якою їй було замінено покарання у вигляді несплаченого штрафу на громадські роботи, а також із порядком і умовами їх відбування та з попередженням про кримінальну відповідальність за ухилення від покарання. ОСОБА_5 зазначила, що дійсно не з`явилася у визначені дні до КП ЖКС «Чорноморський» для відбування громадських робіт, визнає, що своїми діями умисно порушила встановлений судом порядок відбування покарання. Обвинувачена висловила щире каяття у вчиненому, заявила, що усвідомлює протиправність своїх дій, шкодує про скоєне, просить суд суворо її не карати та надати можливість виправитися без реальної ізоляції від суспільства. ОСОБА_5 підтвердила, що на теперішній час робить висновки зі своєї поведінки, має намір надалі сумлінно виконувати вимоги закону, дотримуватися порядку та не ухилятися від виконання покладених на неї обов`язків. Надала до суду заяву, згідно якої просила розглянути кримінальне провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК України.

Беручи до уваги, що обвинувачений у судовому засіданні повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, щиро розкаявся та не заперечував фактичних обставин, викладених в обвинувальному акті, суд, керуючись положеннями частини третьої статті 349 Кримінального процесуального кодексу України, після з`ясування думки всіх учасників судового провадження, дійшов висновку про можливість обмеження обсягу дослідження доказів.

Суд роз`яснив сторонам кримінального провадження зміст зазначеної норми закону, відповідно до якої, у разі визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні злочину та за наявності згоди сторін, суд має право не досліджувати ті докази, що стосуються фактичних обставин справи, якщо вони ніким не оспорюються, за умови, що таке обмеження не суперечить завданням кримінального провадження, визначеним статтею 2 КПК України.

Під час судового розгляду суд з`ясував, що учасники процесу не заперечують проти застосування вказаної процедури, погоджуються з тим, що фактичні обставини події встановлені достатньо повно, а визнання обвинуваченим вини не викликає сумнівів у його добровільності та усвідомленості. У зв`язку з цим суд визнав недоцільним дослідження інших доказів, окрім допиту самого обвинуваченого та вивчення матеріалів, що характеризують його особу, оскільки зазначені обставини не є спірними та підтверджуються сукупністю доказів, наявних у матеріалах кримінального провадження.

Суд окремо роз`яснив обвинуваченому правові наслідки застосування положень частини третьої статті 349 КПК України, а саме що в такому випадку він позбавляється права оскаржувати в апеляційному порядку фактичні обставини, встановлені судом першої інстанції, оскільки вони визнаються такими, що не підлягають подальшому перегляду. Обвинувачений підтвердив, що зазначене йому зрозуміло, і наполягав на розгляді справи у скороченому порядку.

Таким чином, дотримавшись вимог кримінального процесуального закону, суд дійшов висновку, що обмеження обсягу дослідження доказів не порушує прав сторін, відповідає принципам безпосередності, змагальності та диспозитивності судового розгляду, закріпленим у статтях 22, 23, 26 КПК України, та спрямоване на забезпечення розумних строків судового провадження відповідно до статті 28 КПК України.

На підставі вищезазначеного, оцінюючи отримані в суді докази, заслухавши показання обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 у скоєнні кримінального правопорушення, передбачених ч.2 ст.389 КК України, за кваліфікуючими ознаками ухилення засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт доведена у повному обсязі.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому, суд виходить із положень статті 50 Кримінального кодексу України, відповідно до якої покарання має на меті не тільки кару за вчинене кримінальне правопорушення, але й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як самим винним, так і іншими особами.

Суд виходить із того, що покарання повинно бути справедливим, необхідним і достатнім для досягнення мети, передбаченої законом, та ґрунтуватися на принципах виваженості, індивідуалізації та співмірності. Відповідно до статті 65 КК України, при призначенні покарання суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також вплив призначеного покарання на виправлення обвинуваченого та на умови життя його сім`ї.

З урахуванням правових позицій, висловлених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд виходить із того, що покарання має відповідати тяжкості злочину, обставинам його вчинення та особі винного, бути співмірним і справедливим, не перевищувати меж необхідного для досягнення цілей кари та виправлення. Пленум також звертає увагу судів на те, що призначення покарання повинно здійснюватися на основі всебічного, повного й об`єктивного з`ясування всіх даних про особу обвинуваченого, у поєднанні з оцінкою суспільної небезпечності вчиненого діяння.

Таким чином, суд, дотримуючись вимог статей 50, 65 КК України та положень вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, приходить до висновку, що при визначенні виду та розміру покарання обвинуваченому необхідно забезпечити баланс між суворістю реакції держави на злочин та цілями його виправлення, дотримуючись засад гуманізму, законності та справедливості.

Відповідно до ст.66 КК України до обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Суд ураховує, що обвинувачений повністю визнав свою вину, не заперечував обставин, викладених в обвинувальному акті, добровільно надав показання, які відповідають фактичним даним та сприяли швидкому, повному і неупередженому судовому розгляду справи. Такі дії свідчать про усвідомлення ним протиправності власної поведінки, готовність нести відповідальність і прагнення до виправлення, що вказує на наявність передумов для позитивної ресоціалізації.

Відповідно до ст.67 КК України обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує: суспільну небезпеку і характер вчиненого ним кримінального правопорушення, тяжкість скоєного, позитивну характеристику, має на утриманні малолітню дитину 2016 року народження, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, пом`якшуючи обставини та відсутність обтяжуючих обставин, суд вважає, що призначення покарання у вигляді обмеження волі обвинуваченому, є необхідним і обґрунтованим. Такий вид покарання відповідає принципам виваженості та справедливості, забезпечує виконання мети покарання та слугує попередженням можливих злочинів у майбутньому як для обвинуваченого, так і для інших осіб.

Вирішуючи питання про вид і розмір остаточного покарання, суд виходить із приписів частини четвертої статті 70 Кримінального кодексу України, відповідно до якої, якщо після постановлення вироку суду буде виявлено, що засуджений до цього вироку вчинив інший злочин до його постановлення, суд призначає покарання за новий злочин, а після цього визначає остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, або шляхом часткового чи повного складання покарань, залежно від обставин справи та ступеня тяжкості кожного із вчинених злочинів.

Зі змісту матеріалів кримінального провадження встановлено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 389 КК України, засудженою ОСОБА_5 було вчинено до постановлення вироку Київського районного суду м. Одеси від 31.07.2025 року, яким її було засуджено за ч. 1 ст. 317 КК України.

Отже, у даній справі йдеться не про сукупність вироків (яка регулюється ст. 71 КК України), а саме про сукупність злочинів, правові наслідки якої визначаються положеннями ч. 4 ст. 70 КК України.

Суд наголошує, що застосування ч. 4 ст. 70 КК України має на меті досягнення принципу індивідуалізації кримінальної відповідальності та узгодження покарань, призначених за окремі злочини, в єдину справедливу систему санкцій, яка відповідає тяжкості діянь, особі засудженого та цілям покарання.

Саме ця норма встановлює специфічний механізм для випадків, коли після постановлення вироку виявляється, що особа до цього моменту вчинила інше кримінальне правопорушення.

Таким чином, суд обґрунтовано визнає за необхідне призначити покарання за кожен злочин окремо, а потім, керуючись ч. 4 ст. 70 КК України, визначити остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого більш суворим.

У цій справі за ч. 2 ст. 389 КК України суд призначає покарання у виді обмеження волі, яке поглинається більш суворим покаранням позбавлення волі, призначеними за вироком від 31.07.2025 року.

Такий підхід відповідає узагальненій судовій практиці Верховного Суду де наголошено, що під час призначення остаточного покарання за сукупністю злочинів суд вправі одночасно вирішити питання про звільнення особи від відбування остаточного покарання з випробуванням, якщо для цього є правові та фактичні підстави.

Суд, вирішуючи питання про можливість звільнення засудженої ОСОБА_5 від відбування остаточного покарання, керується положеннями статті 75 КК України, якою передбачено, що у разі призначення покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, суд може звільнити особу від його відбування з випробуванням, якщо, врахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку, що виправлення засудженого можливе без реальної ізоляції від суспільства.

У даній справі суд бере до уваги, що кримінальний правопорушення, передбаченене ч. 2 ст. 389 КК України, вчинене до ухвалення вироку від 31.07.2025 року, яким ОСОБА_5 вже було звільнено від відбування покарання з випробуванням.

Цей підхід відповідає правовій позиції Верховного Суду, де роз`яснено, що: «Призначаючи остаточне покарання згідно з вимогами частини четвертої статті 70 КК України, суд має право вмотивовано вирішити питання про звільнення особи від відбування остаточного покарання з випробуванням та визначити іспитовий строк у порядку і межах, передбачених статтею 75 КК України».

Крім того, у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» вказано, що у разі визнання особи винною у вчиненні кількох злочинів, рішення про її звільнення від відбування покарання з випробуванням ухвалюється лише після визначення остаточного покарання за сукупністю злочинів, виходячи з його виду і розміру.

Отже, порядок правозастосування є послідовним і двоетапним: спершу суд призначає покарання за кожний із злочинів та визначає остаточне покарання за ч. 4 ст. 70 КК України; далі, після встановлення остаточного покарання, суд розглядає питання про можливість звільнення засудженого від його відбування відповідно до ст. 75 КК України, якщо виправлення можливе без позбавлення волі.

Враховуючи характер та ступінь тяжкості вчиненого, позитивні дані про особу ОСОБА_5 , наявність на її утриманні малолітньої дитини, відсутність нових кримінальних правопорушень після ухвалення попереднього вироку, визнання вини, каяття та сумлінне ставлення до обов`язків під час судового розгляду, суд доходить висновку, що цілі покарання, визначені статтею 50 КК України, можуть бути досягнуті без ізоляції від суспільства.

Тому суд, керуючись статтями 75, 76, 79 КК України, вважає за можливе звільнити ОСОБА_5 від відбування остаточного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю два роки та поклавши на неї передбачені законом обов`язки.

Таким чином, суд вважає, що застосування положень ч. 4 ст. 70 КК України (визначення остаточного покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого більш суворим) та ст. 75 КК України (звільнення від відбування остаточного покарання з випробуванням) є законним, обґрунтованим і відповідає принципам законності, справедливості, індивідуалізації та гуманізму, закріпленим у статтях 1, 3, 7, 50, 65, 70, 75 Кримінального кодексу України, а також усталеній практиці Верховного Суду.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 100, 110, 124, 174 349, 368, 373-374, 376, 392- 395, КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення,передбаченого ч.2 ст.389 КК України та призначити показання у вигляді обмеження волі строком на 2 (два) роки.

Керується ч.4 ст.70 КК України визначити ОСОБА_5 покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання за цим вироком більш суворим за вироком Київського районного суду м. Одеси від 31.07.2025 року, остаточно призначити ОСОБА_5 покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Відповідно до ст.ст.75, 79 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки.

Відповідно до пунктів 1, 2 ч.1 та пунктів 2, 3 ч.3 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_5 наступні обов`язки:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

-працевлаштуватися або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітного та працевлаштуватися, якщо йому буде запропоновано відповідну посаду (роботу).

Контроль за поведінкою засудженого здійснюється уповноваженим органом з питань пробації за місцем проживання, роботи або навчання засудженого.

Вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з моменту його проголошення через Київський районний суд м. Одеси.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя Київського районного

суду м. Одеси ОСОБА_1