Справа № 747/417/25 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/744/25
Категорія - продовження строків тримання під вартою. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

06 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участі сторін кримінального провадження

обвинуваченого ОСОБА_6

його захисника - адвоката ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

Розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Чернігові, одночасно в режимі відеоконференцій із захисником ОСОБА_7 з використанням його власних технічних засобів, та з прокурором через Талалаївський районний суд, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Талалаївського районного суду Чернігівської області від 14 серпня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою у підготовчому судовому засіданні обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю та мешканцю АДРЕСА_1 , громадянину України, із середньою освітою, неодруженому, непрацюючому, раніше судимому, продовжений строк тримання під вартою до 13 жовтня 2025 року включно, з визначенням розміру застави 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 242 240 гривень.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції вказав на те, що розгляд кримінального провадження лише призначений, а підстав для скасування запобіжного заходу або заміни його на більш м`який не встановлено, ризики, які були враховані під час обрання запобіжного заходу на даний час не зникли, не зменшилися та стороною захисту не спростовані, як і не наведені підстави для зменшення раніше визначеного розміру застави.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 не погоджується з ухвалою суду в частині продовження строку його тримання під вартою та, з метою забезпечення його права на захист, просить змінити запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який, непов`язаний із триманням під вартою. У разі застосування запобіжного у вигляді тримання під вартою, просить зменшити розмір застави, а також вирішити питання про заміну йому захисника, у зв`язку з його діями, направленими проти його інтересів, призначивши нового захисника за кошти держави, ознайомити його з матеріалами досудового розслідування в повному обсязі.

Вказує на те, що 31 липня 2025 року йому був наданий доступ до матеріалів досудового розслідування, але всупереч вимог ст. 290 КПК України, йому не був наданий обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування, а якість більшості наданих копій документів не дозволяла з ними ознайомитись. З огляду на це ним було скеровано до суду першої інстанції клопотання про ознайомлення його з матеріалами досудового розслідування у повному обсязі та заява про відвід захисника ОСОБА_7 з тих підстав, що ним надано неправдиву інформацію про те, що він ознайомився з матеріалами досудового розслідування, що суперечить його інтересам та вказує на неналежне здійснення захисту.

Наголошує на тому, що для збору обґрунтування висунутої обвинуваченням підозри орган досудового розслідування не тільки порушував кримінальний процесуальний закон, а й вчиняв дії передбачені ст. 146-1 КК України, в тому числі й до неповнолітньої особи, за таких обставин, відповідно до вимог ст. 87 КПК України, докази, отримані внаслідок дій, пов`язаних з істотним порушенням прав та свобод людини, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, під час якого вирішується питання відповідальності за вчинення таких дій.

Просить врахувати, що обшук за місцем його мешкання був проведений із порушенням вимог ч. 1 ст. 236 КПК України, що вказує на недопустимість цього доказу. При цьому під час обшуку було виявлено пенсійне посвідчення ОСОБА_9 , про викрадення якого заявлено не було.

Вказані дії працівників органу досудового розслідування по фальсифікації доказів не є поодинокими та поєднані з систематичним порушенням його права на захист, яке на етапі досудового розслідування виражалося не тільки у неможливості ознайомитися із матеріалами досудового розслідування у повному обсязі, а й у перешкоджанні оскаржувати ухвали слідчих суддів Прилуцького міськрайонного суду через ненадання йому їх повного тексту або надання зі значним запізненням і виключно за його неодноразовими клопотаннями.

Спираючись на викладене зазначає, що такий запобіжний захід, як тримання під вартою, не стільки забезпечує ненастання ризиків зазначених у ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки використовується стороною обвинувачення для обмеження його права на захист та продовження фальсифікації справи вже на етапі судового розгляду. В оскаржуваній ухвалі поставлене ним питання щодо ознайомлення з матеріалами досудового розслідування проігнороване взагалі,як і вимога особистої присутності в судовому засіданні.

Щодо визначеного розміру застави вказує на те, що у відповідності до ч. 4 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається з урахуванням обставин кримінального провадження, майнового та сімейного стану обвинуваченого та не може бути завідомо непомірним для нього.

Наразі, з`ясування обставин кримінального провадження органами досудового розслідування є об`єктом іншого кримінального провадження з боку ДБР та прокуратури. Щодо його сімейного та матеріального стану, то на його утриманні перебуває матір 1954 року народження, яка потребує догляду та лікування через похилий вік. Також, на його утриманні перебувають дружина та малолітній син, матеріальний стан яких значно погіршився через тяжку хворобу його тещі, на лікування якої зараз скеровуються всі грошові кошти. За таких обставин, визначений судом розмір застави є завищеним та непомірним для нього та його родини.

Апеляційна скарга на ухвалу суду в частині продовження строків тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 учасниками кримінального провадження та самим обвинуваченим не подавалась.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти доводів обвинуваченого, вказуючи, що того повторно ознайомили з матеріалами досудового розслідування, а також вручили обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування, заявлені ризики, в тому числі тиск на свідків, а також повторне вчинення кримінального правопорушення, є очевидними, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.

Обрання, скасування або зміна запобіжного заходу в суді під час судового розгляду регламентується положеннями статті 331 КПК України, у порядку передбаченому главою 18 цього Кодексу, з урахуванням особливостей судового розгляду кримінального провадження, а тому обґрунтованість підозри, коли складений обвинувальний акт і відбуватиметься перевірка доведеності чи недоведеності обвинувачення, апеляційним судом перевірятися не може, оскільки це буде прямим втручанням апеляційної інстанції у розгляд обвинувачення судом першої інстанції.

Більш того, на стадії судового розгляду, при вирішенні питання щодо продовження строку раніше обраного запобіжного заходу, кримінальний процесуальний закон не вимагає від сторони обвинувачення доведення усіх елементів кримінального правопорушення «поза розумним сумнівом». Ці питання є предметом самого судового розгляду під час якого проводиться оцінка наданим доказам в судовому рішенні за результатами такого розгляду.

З цих підстав, колегією суддів не перевіряються доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо недоведеності пред`явленого йому обвинувачення, а також питання щодо належності й допустимості, наданих стороною обвинувачення доказів, правильності кваліфікації дій обвинуваченого, як і не перевіряє законність дій уповноважених осіб органу досудового розслідування та прокурора під час судового розгляду та нагляду за проведенням досудового розслідування та вирішується питання щодо ознайомлення його з матеріалами досудового розслідування, які у провадження суду ще не надані, з огляду на стадію судового розгляду (підготовче судове засідання).

Суд, на стадії вирішення клопотання про продовження строку тримання під вартою, не уповноважений на надання оцінки здобутим під час судового розгляду доказам, як безпідставно вважає обвинувачений.

Оскільки судом першої інстанції питання щодо відводу захисника ОСОБА_7 не вирішувалося, то колегія суддів також не може вирішувати це питання під час апеляційного перегляду ухвали, якою продовжений строк тримання обвинувачених під вартою. Тим більше, що суд не позбавлений права вирішити це питання перед початком судового розгляду за безпосередньої участі обвинуваченого ОСОБА_6 в судовому засіданні, для чого судом й було вирішене питання про його етапування та доставку в судове засідання.

Наразі, у провадженні Талалаївського районного суду Чернігівської області перебувають матеріали кримінального провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за «0000434 від 16 травня 2025 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 та ОСОБА_10 обвинувачуються у відкритому викраденні майна потерпілої ОСОБА_9 , 1936 року народження, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному із проникненням у житло, в умовах воєнного стану.

У статті 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27.06.1980 «Про взяття під варту до суду» зауважується, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою, судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину.

Водночас, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Ризик це ймовірність того, що обвинувачений може ухилитися від кримінальної відповідальності та незаконно впливати на свідків.

Особливість запобіжних заходів полягає у тому, що вони застосовуються не за конкретну недобросовісну поведінку обвиунвчаеного, а превентивно, як гарантія настання правосуддя в майбутньому. При цьому слід враховувати, що якась ймовірність того, що обвинувачений ний зможе спробувати ухилитись від відповідальності, існує завжди.

У рамках даного кримінального провадження ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачене безальтернативне покарання до десяти років позбавлення волі, отже, розуміючи невідворотність та тяжкість можливого покарання обвинувачений може переховуватись від суду.

При цьому, під час вирішення питання про застосування до ОСОБА_6 саме такого виду запобіжного заходу, судом були враховані вік обвинуваченого, його сімейний та матеріальний стан, стан здоров`я, що з урахуванням способу вчинення кримінального правопорушення, характеру загрози для суспільного порядку протиправних дій, а також їх тяжкості, дають суду обґрунтовані підстави стверджувати про наявність заявленого стороною обвинувачення ризику переховування обвинуваченого від суду.

Крім того, апеляційний суд підкреслює, що ризик впливу на потерпілу, яка є особою досить похилого віку, та свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду. Тому при застосуванні до обвинуваченого іншого більш м`якого запобіжного заходу, існує ризик того, що ОСОБА_6 може намагатися встановити та здійснити незаконний прямий чи опосередкований вплив на потерпілу, іншого обвинуваченого чи свідків, з метою зміни наданих показань на свою користь для уникнення від кримінальної відповідальності за скоєний злочин.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на характер злочину, та роль ОСОБА_6 у його вчиненні, а тому вважає, що суд вірно констатував наявність вказаного ризику.

Що стосується обґрунтованості ризику вчинити інші кримінальні правопорушення, то з урахуванням характеру інкримінованого злочину, наявності не знятої та непогашеної судимості за вчинення аналогічних майнових злочинів, матеріального стану підозрюваного, який не працює, продемонстрував свою схильність до вчинення корисливих злочинів з метою збагачення, суд прийшов до вірного висновку, з чим погоджується і колегія суддів, що такий ризик існує і він є обґрунтованим.

Також колегія суддів враховує, що кримінальне провадження перебуває на розгляді у суді, на час вирішення клопотання прокурора судовий розгляд лише призначений, але ще не розпочатий, отже, усвідомлюючи тяжкість та невідворотність покарання, з урахуванням того, що ОСОБА_6 хоча і має зареєстроване місце проживання, а також певні соціальні зв`язки, але зважаючи на корисливу мету вчиненого кримінального правопорушення, спосіб його вчинення та роль обвинуваченого у його вчиненні, колегія суддів не може стверджувати про наявність реальних стримуючих факторів щодо запобігання вказаному ризику, передбаченому п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Викладені ОСОБА_6 доводи щодо необґрунтованості підозри та недоведеності його винуватості, не спростовують висновків суду щодо наявності обґрунтованих ризиків його неналежної процесуальної поведінки.

Крім того, колегія суддів звертає увагу апелянта, що вирішуючи питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, суд не перевіряє доведеність вже встановлених ризиків, а лише перевіряє чи не зменшились вони з плином часу, чи не перестали існувати на час розгляду клопотання.

Ні в судовому засіданні суду першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду стороною захисту не було наведено жодного факту, який би міг підтвердити фактори зменшення встановлених ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім того, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення дійсно не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Тому, з урахуванням тяжкості обвинувачення, обставин вчинення кримінального правопорушення, стадію розгляду кримінального провадження та даних про особу обвинуваченого, саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відповідає ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177 178 КПК, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими під час вирішення клопотання прокурора.

Колегія суддів також не може погодитись з доводами сторони захисту про те, що визначаючи розмір застави, як альтернативний запобіжний захід, суд прийшов до невірного висновку про визначення її розміру, який є непомірним для ОСОБА_6 , що призводить до того, що він не може скористатись застосованим до нього альтернативним запобіжним заходом.

Так, згідно з ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Пунктом 2 частини 5 статті 182 КПК України, передбачено, що розмір застави визначається у межах щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину - від 20 до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У рішеннях Європейського Суду з прав людини неодноразово висловлювалася думка про те, що розмір застави повинен встановлюватися головною мірою з урахуванням особи підсудного, належної йому власності, його стосунків з поручителями, іншими словами - з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі (Неймайстер проти Австрії, рішення від 27.06.1968 р.; Гафа проти Мальти, рішення від 22.05.2018).

Суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір застави в максимальних межах, визначених законодавцем, об`єктивно оцінивши не тільки відомості про особу обвинуваченого, а й інші обставини, про які вказано вище, які б давали підстави вважати, що втрата визначеної судом суми буде значною для заставодавця, що у свою чергу стане гарантією дотримання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, у разі внесення суми застави та звільнення його з-під варти.

Отже, на даному етапі судового розгляду, колегія суддів приходить до висновку, що сума застави в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, є співмірною та пропорційною щодо конкретної особи, необхідною і достатньою для забезпечення виконання обвинуваченим, покладених на нього обов`язків та досягненню завдань кримінального провадження.

Зменшення розміру застави, як про це просить ОСОБА_6 , не буде дієвим та не зможе утримати обвинуваченого від не процесуальної поведінки, не забезпечить дотримання ним покладених на нього обов`язків у разі звільнення, оскільки втрата цієї суми не буде суттєвою для нього.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 422-1, 424 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Талалаївського районного суду Чернігівської області від 14 серпня 2025 року, якою обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, ОСОБА_6 продовжені строки тримання під вартою, без змін.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_11 ОСОБА_12 ОСОБА_13