Справа № 627/690/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.01.2026с-ще Краснокутськ

Краснокутський районний суд Харківської області у складі

головуючої ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5

представника потерпілої , адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Краснокутськ Харківської області кримінальне провадження № 0000072 по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с-ща Сорокове Краснокутського району Харківської області, українки, громадянки України, яка має середню спеціальну освіту, розлученої, працюючої продавцем у ФО-П «Кашкін», маючої на утриманні одну неповнолітню дитину, зареєстрованої за адресою : АДРЕСА_1 , проживаючої без реєстрації по АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України,

у с т а н о в и в :

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Встановлено, що 05.04.2025, близько 21:00, ОСОБА_4 разом з колишнім чоловіком ОСОБА_7 перебували в приміщенні кафе ФО-П «Марюхненко» , яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , де вживали спиртні напої. Через деякий час на вулиці між ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та власницею кафе ОСОБА_8 виникла сварка, в ході якої власниця кафе ОСОБА_8 попрохала їх покинути заклад. В цей час ОСОБА_4 пішла до приміщення кафе, щоб забрати свої речі та пляшку шампанського. Виходячи з кафе , ОСОБА_4 випадково штовхнула своїм правим плечем в ліве плече ОСОБА_5 , яка стояла в коридорі, після чого між ними виникли неприязні відносини.

Потім, ОСОБА_4 , тримаючи у руці пляшку шампанського, маючи намір облити ним ОСОБА_5 , діючи необережно, проявляючи у своїх діях злочинну недбалість, не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків від її дій , у вигляді отримання тілесних ушкоджень середньої тяжкості ОСОБА_5 , хоча могла та повинна була їх передбачити, стоячи напроти ОСОБА_5 , різким рухом, намагаючись вилити шампанське в обличчя потерпілої ОСОБА_5 , однак остання не очікуючи вищевказаних дій нахилила голову в бік ОСОБА_4 , в результаті чого отримала удар горловиною пляшки в область нижньої губи, від чого відчула різкий біль.

В результаті вищезазначених, протиправних дій ОСОБА_4 , потерпіла ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження у вигляді садна на слизовій оболонці нижньої губи по внутрішній поверхні з хронічним посттравматичним періодонтитом 4 зубів на нижній щелепі. 14.05.2025 у ОСОБА_5 32,31,41,42 зуби були видалені, які за ступенем тяжкості відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 12-14/47-КК/25 від 20.06.2025 кваліфікуються як середньої тяжкості ушкодження, по критерію розладу здоров`я, пов`язаного зі стійкою втратою працездатності, менше ніж на одну третину, але понад 10 % (п.2.2.3 Правил судово - медичного терміну ступені тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 № 6).

ІІ. Надані обвинуваченою ОСОБА_4 покази та позиція обвинуваченої щодо пред`явленого обвинувачення.

Під час допиту у судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого їй злочину визнала частково, пояснивши, що 05.04.2025 , у вечірній час вона прийшла разом зі своїм колишнім чоловіком ОСОБА_7 до кафе ФОП ОСОБА_9 в с.Козіївка, де відпочивали . ОСОБА_7 , перебуваючи в кафе, почав знімати присутніх на телефон , на що йому власниця зробила зауваження та між ними виникла сварка. Обвинувачена двічі стикнулася плечима з потерпілою та замахнулася на неї пляшкою шампанського , маючи намір його вилити на ОСОБА_5 , однак з необережності вдарила потерпілу. Спричинити тілесні ушкодження вона наміру не мала . Цивільний позов не визнала.

ІІІ. Досліджені докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Не дивлячись на те, що вину обвинувачена у вчиненні злочину , передбаченого ст.128 КК України , не визнала , її вина підтверджується наступними доказами , а саме показами потерпілої ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , сукупністю досліджених письмових доказів у кримінальному провадженні № 0000072 від 07.04.2025.

Допитана у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_5 пояснила , що працювала у кафе ФО-П ОСОБА_9 в с.Козіївка . 05.04.2025 вона перебувала у кафе, куди прийшли подружжя ОСОБА_12 . У власниці кафе та ОСОБА_7 виникла сварка , після чого ОСОБА_4 штовхнула потерпілу ОСОБА_5 та нанесла удар пляшкою в обличчя , внаслідок чого потерпілій були вибиті.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснила , що є мешканкою с.Козіївка та 05.04.2025 , у вечірній час , перебуваючи у кафе ФО-П ОСОБА_9 святкувала свій День народження. Близько 22:00 до кафе прийшла ОСОБА_4 зі своїм чоловіком ОСОБА_7 , який почав знімати всіх присутніх на телефон, на що власниця кафе ОСОБА_13 зробила йому зауваження та попрохала вийти з приміщення кафе. Свідок бачила , як ОСОБА_4 , виходячи з кафе , замахнулася пляшкою шампанського та вдарила по підборіддю потерпілу . На питання свідка « ОСОБА_14 » , потерпіла відповіла , що їй вибили зуби. Обвинувачена не просила вибачення, а потерпіла була налякана та плакала . З яких причин , обвинувачена вдарила потерпілу , свідку не відомо.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила суду , що є власницею кафе - магазину , куди 05.04.2025 , близько 22:00, прийшли на підпитку колишнє подружжя ОСОБА_12 . В кафе вони придбали пляшку шампанського та пиво та залишилися відпочивати в кафе. Обвинувачена та її чоловік вели себе гучно , на що їм свідок робила зауваження. Після чого , вона побачила як потерпіла трималася за рот та плакала . Зі слів потерпілої , їй стало відомо , що ОСОБА_4 нанесла їй удар пляшкою шампанського в обличчя. Ніякого конфлікту між потерпілою та обвинуваченою не було , вони не спілкувалися , самого нанесення удару потерпілій, свідок не бачила.

Показаннями свідка ОСОБА_11 , яка у судовому засіданні пояснила, що 05.04.2025 перебувала у кафе в с.Козіївка , куди прийшли ОСОБА_4 зі своїм чоловіком. Перебуваючи у кафе ОСОБА_12 почав знімати присутніх на телефон , про що йому зробили зауваження . Свідок бачила як ОСОБА_4 замахнулася пляшкою на потерпілу , після чого потерпіла повідомила , що їй обвинувачена вибила зуби . Свідок викликала працівників поліції.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснив , що в квітні 2025 року прийшов зі своєю дружиною ОСОБА_4 до кафе , де обвинувачена придбала пляшку шампанського . У кафе між власницею кафе та свідком виникла сварка , після чого свідок вийшов з кафе. Зі слів ОСОБА_4 йому стало відомо , що обвинувачена мала намір вилити шампанське на потерпілу , однак ударила її.

-електронним рапортом інспектора чергового СПД №1 Богодухівського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_15 від 06.04.2025 , згідно якого отримано заяву ОСОБА_5 та зареєстровано ЄО 06.04.2025 за №1295 про нанесення ОСОБА_4 тілесних ушкоджень ;

-протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 06.04.2025 , згідно якої ОСОБА_5 повідомила про спричинення їй ОСОБА_4 тілесних ушкоджень ;

-висновком експерта № 12-14/47-КК/25 від 20.06.2025 , згідно якого у ОСОБА_5 мали місце тілесні ушкодження: садно на слизовій оболонці нижньої губи по внутрішній поверхні з хронічним посттравматичним періодонтитом 4 зубів на нижній щелепі. Вищевказані ушкодження утворилися від ударної дії тупого твердого предмету, з обмеженою травмуючою поверхнею, індивідуальні особливості якого не знайшли свого відображення в характері ушкодження. 14.05.2025 у ОСОБА_5 32,31,41 та 42 зуби були видалені. По ступеню тяжкості: втрата чотирьох зубів становить 15% стійкої втрати загальної працездатності з застосуванням ст.58 і кваліфікується як середньої тяжкості ушкодження, по критерію розладу здоров`я, пов`язаного зі стійкою втратою працездатності, менше ніж на одну третину, але понад 10%. Відсутні будь - які дані , які б свідчили за те, що вищевказані ушкодження виникли внаслідок падіння ОСОБА_5 з висоти власного зросту;

-протоколом слідчого експеременту від 27.06.2025, згідно якого потерпіла ОСОБА_5 розповіла та показала на місці спосіб та механізм нанесення їй тілесних ушкоджень. Показала місце вчинення злочину , розташування під час конфлікту його учасників та зазначила по якій частині обличчя їй ОСОБА_4 нанесені тілесні ушкодження ;

-висновком експерта № 12-14/55-КК/25 від 30.06.2025, згідно яких покази потерпілої ОСОБА_5 надані нею в ході проведення слідчого експеременту від 27.06.2025, щодо механізму спричинення їй вищевказаних тілесних ушкоджень, не протирічать судово-медичним даним по механізму їх виникнення. А саме ці ушкодження утворилися від одноразової ударної дії тупого твердого предмету, з обмеженою травмуючою поверхнею, індивідуальні особливості якого не знайшли свого відображення в характері ушкодження, можливо ї скляної пляшки, яка була фіксована в руці ОСОБА_4 , з прикладенням сили в області нижньої щелепи ОСОБА_5 , на що остання і вказала ; «…та одразу тримаючи пляшку з шампанським в області етикетки в правій руці, ОСОБА_4 нанесла удар пляшкою в область нижньої щелепи…»

-протоколом слідчого експеременту від 14.07.2025, підозрювана ОСОБА_4 розповіла та показала на місці спосіб та механізм нанесення потерпілій тілесних ушкоджень. Показала місце вчинення злочину , розташування під час конфлікту його учасників та зазначила по якій частині обличчя нею нанесені потерпілій ОСОБА_5 тілесні ушкодження ;

-висновком експерта № 12-14/59-КК/25 від 17.07.2025, згідно яких покази підозрюваної ОСОБА_4 надані нею в ході проведення слідчого експеременту від 14.07.2025, щодо механізму спричинення нею тілесних ушкоджень ОСОБА_5 не протирічать судово-медичним даним по механізму їх виникнення. А саме ці ушкодження утворились від одноразової ударної дії тупого твердого предмету, з обмеженою травмуючою поверхнею індивідуальні особливості якого не знайшли свого відображення в характері ушкодження, можливо і скляної пляшки, яка була фіксована в руці ОСОБА_4 , з прикладенням сили в області нижньої щелепи (нижньої губи) ОСОБА_5 , на що ОСОБА_4 і вказала: «… тримаючи за горлишко в правій руці пляшку шампанського, з метою облити ОСОБА_5 , нанесла їй один удар чи пляшкою (краєм) чи рукою по нижній губі ОСОБА_5 …»

Повно, всесторонньо, об`єктивно проаналізувавши й оцінивши кожний доказ із точки зору належності, допустимості і достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку у цьому кримінальному провадженні, враховуючи, що дане провадження в цілому є справедливим, порушень кримінального процесуального закону під час досудового розслідування допущено не було, та дотримуючись загальних засад кримінального провадження, суд дійшов висновку про обґрунтованість висунутого щодо обвинуваченої ОСОБА_4 обвинувачення та доведеність стороною обвинувачення під час судового розгляду її винуватості у вчиненні інкримінованого обвинуваченій злочину.

За змістом ст. 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, на потерпілого.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 5 ст. 9 КПК України передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у п. 65 справи «Коробов проти України» (заява №39598/03, остаточне рішення від 21.10.2011) зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n.161, Series А заява №25). Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Жодних розумних сумнівів щодо доведеності винуватості обвинуваченої у вчиненні інкримінованого їй злочину у суду немає та будь-які належні, допустимі і достовірні докази на спростування вищевказаного відсутні, жодних клопотань з цього приводу не заявлялося.

Отже, вина обвинуваченої ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ст.128 КК України , доведена в повному обсязі і підтверджується доказами, які є в матеріалах кримінального провадження, і обвинуваченою не оспорюються.

ІV. Частина статті закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винною у вчиненні якого визнається обвинувачена .

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що своїми умисними та противоправними діями обвинувачена ОСОБА_4 скоїла кримінальне правопорушення, передбачене ст.128 КК України, тобто необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження.

V. Мотиви суду при призначенні покарання.

Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 66 КК України, обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 , судом не встановлено .

Обставиною, яка відповідно до ст.67 КК України обтяжує покарання ОСОБА_4 , є вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння .

Вивченням особи обвинуваченої ОСОБА_4 встановлено, що вона раніше не судима, тяжких захворювань чи інвалідності не має, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, розлучена, має на утриманні 1 неповнолітню дитину , на території Козіївського старостинського округу Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області проживає без реєстрації разом з ОСОБА_7 (судова справа, арк. 34-45).

Положеннями статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з зазначеної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та відомостям про особу винного.

Статтею 65 КК України визначені загальні засади призначення покарання, відповідно до яких суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення та відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

При цьому, враховується ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з засади співмірності призначене покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та відомостям про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Без урахування й належної оцінки всіх цих обставин у своїй сукупності обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Верховний Суд у своїй постанові від 02 листопада 2021 року (справа № 750/5031/18, провадження № 51-2761км21) зазначив, що процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Водночас, визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_4 , суд виходить із положень ст. 50, 65 КК України, а саме: принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для подальшого виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень як самою обвинуваченою, так і іншими особами, враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є злочином , його конкретні обставини та наслідки, особу винної, відсутність обставин, які пом`якшують та обставини, які обтяжують покарання вчинення кримінального правопорушення особою.

Верховний Суд у своїй постанові від 01 лютого 2018 року (справа № 634/609/15-к, провадження № 51-658 км17) зазначив, що підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, якіє багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66,67 КК України), визначенні «інших обставин справи».

Згідно пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судам кримінального покарання» №7 від 24.10.2003, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Верховний Суд у своїй постанові від 02 листопада 2021 року (справа №750/5031/18, провадження № 51-2761км21) зазначив, що процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Водночас, визначені уст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що для виправлення обвинуваченої ОСОБА_4 , попередження скоєння нею нових кримінальних правопорушень та досягнення цілей покарання, їй необхідно призначити покарання у виді обмеження волі в межах санкції, передбаченої ст.128 КК України, та , враховуючи особу обвинуваченої , звільнити її від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України із покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Саме таке покарання, на переконання суду, є необхідним та достатнім покаранням для виправлення обвинуваченої.

Цивільний позов у кримінальному провадженні.

Щодо вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_5 у частині стягнення з обвинуваченої майнової шкоди у сумі 62 570,00 грн та моральної шкоди у сумі 100 000,00 грн , суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні.

Згідно ч. 5 ст.128, ч.1 ст.129 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом, та із застосуванням норм ЦПК України, якщо вони не суперечать засадам кримінального судочинства. Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання (статті15,16 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону (частина перша статті 1177 ЦК України).

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Внаслідок удару обвинуваченою, потерпіла ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження у вигляді садна на слизовій оболонці нижньої губи по внутрішній поверхні з хронічним посттравматичним періодонтитом 4 зубів на нижній щелепі .

Згідно акту виконаних робіт ФО-П ОСОБА_16 від 15.05.2025 , у ОСОБА_5 були видалені 4 зуба ( 32,31 ,41,42 ) вартістю 2 000,00 грн. ( а.с. 50)

Також, потерпілій ОСОБА_17 08.04.2025 було проведено рентгенологічне дослідження , за яке вона сплатила ФО-П ОСОБА_18 у сумі 720,00 грн, про що свідчить чек від 08.04.2025. ( а.с. 62)

Згідно плану лікування лікаря ОСОБА_16 від 26.05.2025 , вартість послуг з реставрації зубів ОСОБА_5 складає у розмірі 47 880,00 грн ( а.с.55-56)

Таким чином, внаслідок вчинення кримінального правопорушення потерпілій ОСОБА_5 спричинено майнову шкоду, яка полягає у витратах потерпілої на лікування .

Враховуючи, що наявні у матеріалах справи докази, які підтверджують понесення потерпілою ОСОБА_5 витрат на лікування у розмірі 50 600,00 грн ( 2000,00 + 720,00 грн + 47880,00), підлягають стягненню з обвинуваченого на користь потерпілої в повному обсязі.

Щодо вимог потерпілої ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди , суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Згідно із ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц (провадження N 14-714цс19)).

Відповідно до положеньстатті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади,органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання,незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Як роз`яснено у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» № 4 від 31.03.1995, розмір моральної (немайнової) шкоди суд визначає у межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість заподіяної травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц, розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Слід зазначити, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Європейський суд з прав людини зазначає, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

При цьому, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Аналіз положень статей 11, 23 та 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі №757/33629/19 (провадження № 61-18237св20), постанову від 01 грудня 2021 року у справі № 308/14232/18 (провадження № 61-10961св20)).

Розглянувши позовні вимоги потерпілої про відшкодування їй моральної шкоди, суд дійшов висновку, що дійсно протиправними діями обвинуваченої ОСОБА_4 потерпілій ОСОБА_5 була спричинена моральна шкода, що проявилася у фізичному болі та стражданнях, яких остання зазнала через отримані тілесні ушкодження, переживаннях, хвилюваннях, незручностях в організації свого життя, а тому вона підлягає відшкодуванню.

Щодо розміру моральної шкоди у сумі 100 000,00 грн, суд вважає, що заявлені потерпілою вимоги є завищеними, оскільки потерпіла не надала суду достатніх та належних доказів, які б підтверджували заявлений нею розмір завданої моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (частина перша статті 1168 ЦК України).

Вирішуючи спір, суд виходить з того, що судовим рішенням встановлена вина ОСОБА_4 , причинний зв`язок між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди.

Виходячи з вищевикладеного та з наявних в матеріалах доказах вбачається, що позивачкою доведено нанесення їй моральної шкоди саме відповідачкою.

Визначаючи розмір відшкодування завданої потерпілій моральної шкоди, суд враховує характер та обсяг страждань позивача ОСОБА_5 , які вона зазнала внаслідок протиправної поведінки ОСОБА_4 , оскільки з обставин справи вбачається, що здоров`ю позивачки була спричинена шкода протиправними діями відповідачки. Внаслідок цього у неї змінився та був порушений нормальний спосіб життя, вона понесла значне потрясіння, що змусило докладати додаткових зусиль для нормалізації свого життя.

Суд, враховуючи характер вчиненого обвинуваченею правопорушення та причини виникнення конфлікту між сторонами, глибину фізичних та душевних страждань потерпілої, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, взявши до уваги те, що немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного, душевного болю, страждань, а будь-яка компенсація моральної шкоди не може відповідати дійсним стражданням потерпілої і може мати тільки умовний вираз та виходячи з міркувань розумності та справедливості, виваженості , суд вважає за необхідне стягнути з обвинуваченої ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_5 моральну шкоду у сумі 70 000, 00 грн , що є співмірним з розміром завданої шкоди.

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Процесуальні витрати , речові докази у справі відсутні, заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі запобіжний захід щодо обвинуваченої, не застосовувались.

З урахуванням вимог статей 176, 177, 377 КПК України у суду відсутні підстави для обрання запобіжного заходу обвинуваченій .

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 368-371, 373-376, 392, 395 КПК України, суд

у х в а л и в :

Визнати винною ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ст.128 КК України, і призначити їй покарання за цим законом у виді 2 (два) роки обмеження волі .

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання звільнити з випробуванням, встановивши іспитовий термін тривалістю 1 ( один ) рік .

У відповідності зі ст. 76 КК України на період іспитового строку покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;

3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Відповідно до ч. 1 ст. 165 КВК України іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду, тобто з 16.01.2026.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 про відшкодування шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 спричинену майнову шкоду у сумі 50 600 ( п`ятдесят тисяч шістсот ) грн 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 в рахунок відшкодування моральної шкоди 70 000 (сімдесят тисяч ) грн 00 коп.

В іншій частині позовних вимог потерпілій ОСОБА_5 - відмовити.

Вирок може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду через Краснокутський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Учаснику судового провадження, який не був присутній в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1