Справа № 642/5885/25
Провадження № 1-кс/642/1451/25
УХВАЛА

Іменем України

30.09.25 м. Харків

Слідчий суддя Холодногірського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , представника власника майна адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Новобаварської окружної прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна, у кримінальному провадженні за №0001194 від 16.09.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайства), вчинене за попередньою змовою групою осіб в умовах воєнного стану у великих розмірах,-

встановив:

До Холодногірського районного суду м. Харкова звернувся прокурор Новобаварської окружної прокуратури ОСОБА_3 із клопотанням про накладення арешту на майно.

В обґрунтування зазначив, що У провадженні СВ ВП №2 Харківського РУП №3 ГУ НП в Харківській області перебуває кримінальне провадження №0001194 від 16.09.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайства), вчинене за попередньою змовою групою осіб в умовах воєнного стану у великих розмірах.

Кримінальне правопорушення, за ознаками якого зареєстроване згадане кримінальне провадження, виявлене під час досудового розслідування СВ ВП №2 Харківського РУП №3 ГУ НП в Харківській області іншого кримінального провадження №0000090 від 30.01.2021 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.358, ч.3 ст.27 ч.3 ст.358, ч.5 ст.27 ч.3 ст.358, ч.4 ст.358, ч.3 ст.27 ч.4 ст.358, ч.4 ст.190 (чинна до 11.08.2023), ч.3 ст.15 ч.4 ст.190 (чинна до 11.08.2023), ч.3 ст.15 ч.3 ст.27 ч.4 ст.190 (чинна до 11.08.2023), ч.5 ст.27 ч.4 ст.190 (чинна до 11.08.2023), ч.2 ст.209, ч.3 ст.27 ч.2 ст.209 КК України, за фактом шахрайського заволодіння нерухомим майном у м. Харкові та Дніпропетровській області.

В ході досудового розслідування кримінального провадження встановлено, що державним реєстратором Лозуватської сільської ради, Дніпропетровської області ОСОБА_5 01.10.2024 проведено державну реєстрацію права власності на квартиру

АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 120). Право власності зареєстроване за ОСОБА_6 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ). Серед документів, які подано для держаної реєстрації та електронні копії яких долучено державним реєстратором до Реєстру, є:

- договір дарування від 23.04.2021, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 (реєстровий №922), за змістом якого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ) подарувала вказану квартиру ОСОБА_6 .

Згідно проведених реєстраційних дій в ДРРП приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_7 23.04.2021 дійсно посвідчувала договір дарування за №922, але стосовно квартири АДРЕСА_2 між ОСОБА_9 (дарувальник) та ОСОБА_10 (обдарованою).

Наведене у сукупності вказує на вчинення невстановленими на теперішній час особами дій, спрямованих на заволодіння шляхом обману, з використанням підробленого договору дарування від 23.04.2021, нерухомим майном Харківської міської ради, оскільки можливі спадкоємці за заповітом або за законом в установленому законом порядку своїх спадкових прав не оформили, така спадщина підлягає переходу у власність Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради за правилами відумерлості спадщини за місцем її відкриття (ст.1277 ЦК України).

Юридичне оформлення переходу спадкового майна у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини здійснюється відповідним судовим рішенням (ч.3 ст.1277 ЦК України), до ухвалення якого територіальна громада, від імені якої діє орган місцевого самоврядування, не може бути позбавлена можливості на захист свого права власності (з урахуванням положень ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) на майно (легітимних і виправданих очікувань набути майно).

17.09.2025 старшим слідчим СВ ВП № 2 ХРУП № 3 ГУ НП в Харківській області капітаном поліції ОСОБА_11 , винесено постанову про визнання речовим доказом квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 120), право власності на яку на теперішній час зареєстроване за ОСОБА_6 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ).

Прокурор зазначив, що відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арешт майна може передбачати позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду, зокрема, права на відчуження майна, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його, зокрема, відчуження.

Як вбачається з клопотання, на даний час існують підстави для накладення арешту на вищевказану квартиру шляхом заборони будь-яким особам здійснювати її відчуження, оскільки особа, за якою на теперішній час зареєстроване право власності на цей об`єкт нерухомого майна в Державному реєстрі прав не є його законним власником, що, з урахуванням виявлення відповідного кримінального правопорушення, вказує на те, що за відсутності арешту існує висока ймовірність відчуження такою особою (від імені такої особи) згаданого майна третім особам (в т.ч. добросовісним набувачам), чим, зокрема, буде суттєво ускладнено можливість захисту порушених інтересів законного власника.

Статтею 98 КПК України передбачено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які набуті кримінально-правовим шляхом.

Відповідна квартира є речовим доказом у кримінальному провадженні, а саме, предметом на який направлено скоєння злочину, у зв`язку з чим, відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України та на неї може бути накладений арешт згідно ч.3 ст.170, ч.10 ст.170 КПК України.

У зв`язку з цим необхідно виключити можливість протиправного розпорядження вказаним об`єктом нерухомості.

Так, арешт об`єкта нерухомого майна з відповідним реєстраційним номером забезпечить фіксацію наявних у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей, які мають доказове значення, та запобігатиме перереєстрації права власності на згаданий об`єкт на інших осіб та вчиненню його можливого подальшого перетворення (шляхом поділу, зміни адреси тощо).

Відповідно до вимог ст.ст.214, 223 КПК України, після внесення відомостей про вчинене кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, слідчий або прокурор розпочинають досудове розслідування, виконують слідчі (розшукувані) дії спрямовані на отримання (збирання) доказів. Повідомлення про підозру, відповідно до 276 КПК України, здійснюється тільки за наявності достатніх доказів для підозри особи у вчинені кримінального правопорушення.

З урахуванням наведеного, відсутність повідомлення про підозру у кримінальному правопорушенні не позбавляє права звернутися із клопотанням про арешт майна для забезпечення, зокрема, доказової бази в кримінальному провадженні.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні клопотання підтримав, підтвердив доводи, викладені у клопотанні на його обгрунтування, просив його задовольнити у повному обсязі.

Представник власника майна адвокат ОСОБА_4 у судове засідання з`явився, проти задоволення клопотання заперечував та просив відмовити в його задоволенні. Щодо викладений прокурором обстави акцентував на можливій помилці реєстратора чи нотаріуса, однак наголосив, що майно до цього ніякого значення не має. Накладення арешту на вказану квартиру є обтяженням і порушенням мирного володіння власником своїм майном. Звернув увагу суду, що прокурором не надано жодних доказів існування ризиків відчуження квартири, доказів тоо, що ОСОБА_6 намагалася продати, пошкодити, знищити тощо.

Заслухавши думку сторін кримінального провадження, дослідивши клопотання, копії матеріалів, якими слідчий обґрунтовує доводи клопотання, слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання слідчого підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з наданих матеріалів, у провадженні СВ ВП №2 Харківського РУП №3 ГУ НП в Харківській області перебуває кримінальне провадження №0001194 від 16.09.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайства), вчинене за попередньою змовою групою осіб в умовах воєнного стану у великих розмірах.

17.09.2025 старшим слідчим СВ ВП № 2 ХРУП № 3 ГУ НП в Харківській області капітаном поліції ОСОБА_11 , винесено постанову про визнання речовим доказом квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 120), право власності на яку на теперішній час зареєстроване за ОСОБА_6 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ).

Згідно з вимогами ч. 1ст. 16 КПК України, позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У рішенні по справі «Жушман проти України» № 13223/05 від 28.05.2009 р. зазначається - «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».

Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст.94,132,173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Згідно ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення:1) збереження речових доказів;2) спеціальної конфіскації;3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Згідно з ч. 5 ст. 171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

Згідно з ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених п.п. 3, 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження. 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, яка його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (ч. 1 ст. 173 КПК України).

Під час застосування заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Відповідно до ч.11 ст.170 КПК України заборона або обмеження розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до, зокрема, передачі майна.

На даний час існують підстави для накладення арешту на вищевказану квартиру шляхом заборони будь-яким особам здійснювати її відчуження, оскільки особа, за якою на теперішній час зареєстроване право власності на цей об`єкт нерухомого майна в Державному реєстрі прав не є його законним власником, що, з урахуванням виявлення відповідного кримінального правопорушення, вказує на те, що за відсутності арешту існує висока ймовірність відчуження такою особою (від імені такої особи) згаданого майна третім особам (в т.ч. добросовісним набувачам), чим, зокрема, буде суттєво ускладнено можливість захисту порушених інтересів законного власника.

Відповідна квартира є речовим доказом у кримінальному провадженні, а саме, предметом на який направлено скоєння злочину, у зв`язку з чим, відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України та на неї може бути накладений арешт згідно ч.3 ст.170, ч.10 ст.170 КПК України.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 р., будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві».

В обгрунтування клопотання сторона обвинувачення посилається на необхідність відповідно до вимог ч. 2 ст. 170 КПК України накласти арешт на майно з метою:

- забезпечення збереження речових доказів.

Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст.170КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. За змістом ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цього Кодексу, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Стороною обвинувачення доведено, що нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 120), право власності на яку на теперішній час зареєстроване за ОСОБА_6 , має значення для забезпечення даного кримінального провадження, за існування розумних підозр вважати, що це майно є доказом злочину, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Враховуючи викладене, слідчий суддя приходить до висновку про наявність правових підстав до арешту майна, вказаного в клопотанні сторони обвинувачення, враховує наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження завданням кримінального провадження, а тому клопотання про арешт майна підлягає задоволенню.

Застосування заходу забезпечення у вигляді арешту майна у вказаний спосіб відповідає належній правовій процедурі та завданням кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 131-132, 171-173, 376 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В:

Клопотання прокурора Новобаварської окружної прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна, у кримінальному провадженні за №0001194 від 16.09.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайства), вчинене за попередньою змовою групою осіб в умовах воєнного стану у великих розмірах задовольнити.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 120), право власності на яку на час звернення з клопотанням до суду зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_6 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ), шляхом заборони відчуження вказаної квартири.

Ухвала слідчого судді про арешт майна підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали виготовлено 30.09.205.

Слідчий суддя ОСОБА_1