Номер провадження: 11/813/1/25
Справа № 1-157/12
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

03.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

громадського захисника ОСОБА_8 ,

засудженого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу засудженому ОСОБА_9 під час розгляду апеляцій засудженого ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_7 , та громадського захисника ОСОБА_8 на вирок Болградського районного суду Одеської області від 16.01.2024 року в кримінальній справі щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с.Борисівка Татарбунарського району Одеської області, громадянина України, молдаванина за національністю, з середньою освітою, розлученого, не працюючого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених п.п.1,6 ч.2 ст.115, ч.2 ст.15, п.п.9, 13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду ОСОБА_9 визнаний винуватим у скоєнні злочинів, передбачених п.п.1,6 ч.2 ст.115, ч.2 ст.15, п.п.9,13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України та йому призначене покарання:

- за п.п.1,6 ч.2 ст.115 КК України у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна;

- за ч.2 ст.15, п.п.9,13 ч.2 ст.115 КК України у виді 13 (тринадцяти) років позбавлення волі;

- за ч.4 ст.187 КК України у виді 10 (десяти) років позбавлення волі з конфіскацією майна.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_9 покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна.

Термін відбування покарання ОСОБА_9 обчислюється з моменту затримання, з 15 листопада 2010 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України, в строк відбуття покарання ОСОБА_9 зараховано строк його попереднього ув`язнення з 15 листопада 2010 року по дату набрання вироком законної сили, виходячи з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Запобіжний захід засудженому ОСОБА_9 до вступу вироку в законну силу залишено без змін у виді тримання під вартою.

Вироком суду задоволений позов прокурора, з ОСОБА_9 стягнуто в дохід держави в особі Комунального некомерційного підприємства «Татарбунарська багатопрофільна лікарня» Татарбунарської міської ради Одеської області, витрати понесені лікарнею на стаціонарне лікування ОСОБА_10 в розмірі 2806,79 грн. (дві тисячі вісімсот шість гривень 79 копійок).

Позовні вимоги потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 до ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_11 матеріальні збитки в сумі 1303 (одна тисяча триста три) грн., а також моральну шкоду в сумі 100000 (сто тисяч) грн.

В частині позовних вимог потерпілого ОСОБА_12 провадження закрито у зв`язку зі смертю потерпілого.

Вироком суду вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат у кримінальній справі.

Не погоджуючись з вироком суду, засуджений ОСОБА_9 , захисник ОСОБА_7 та громадський захисник ОСОБА_8 подали апеляції.

Захисник ОСОБА_7 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість вироку, просить скасувати вирок та направити кримінальну справу на новий розгляд в суді першої інстанції. Захисник вказує, що вирок ухвалено незаконним складом суду, з істотним порушенням вимог матеріального та процесуального права, з порушенням права на захист. Захисник вважає, що висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам справи. Також захисник зазначає, що вирок підлягає скасуванню, у зв`язку із недоведеністю вчинення ОСОБА_9 злочинів, оскільки не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

Засуджений ОСОБА_9 просить вирок скасувати, виправдати його, у зв`язку із не доведенням винуватості у вчиненні злочинів та закрити кримінальну справу.

Громадський захисник ОСОБА_8 просить вирок скасувати, виправдати ОСОБА_8 , у зв`язку із відсутністю в його діях складів інкримінованих злочинів та закрити кримінальну справу.

До початку апеляційного розгляду, засудженим ОСОБА_9 та його захисником подані доповнення до апеляцій.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даній кримінальній справі не оскаржений.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 заявила клопотання про зміну запобіжного заходу засудженому ОСОБА_9 з тримання під вартою на домашній арешт, або на підписку про невиїзд.

Мотивуючи вимоги заявленого клопотання, захисник посилається на тривалий час утримання під вартою засудженого ОСОБА_9 , який не визнає свою винуватість у вчиненні інкримінованих йому злочинів, не погоджується із оскарженим вироком, підтримує вимоги апеляцій сторони захисту, бажає досліджувати докази у кримінальній справі, та отримати остаточну відповідь з ТУ ДБР у кримінальному провадженні щодо перевірки відомостей стосовно застосування до засудженого недозволених методів під час досудового розслідування кримінальної справи.

Розгляд клопотання захисника про зміну запобіжного заходу проведено за відсутності потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_13 та їх представника адвоката ОСОБА_14 , які будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не з`явилися.

Представник потерпілих адвокат ОСОБА_14 подав заяву про розгляд кримінальної справи без участі потерпілих та їх представника.

За таких обставин та враховуючи позицію учасників судового розгляду, які не заперечували проти розгляду клопотання захисника за відсутністю інших учасників судового провадження, колегія суддів вважає, що на даній стадії апеляційного розгляду, судом були створені всі умови для реалізації права учасників провадження на доступ до правосуддя, тому з урахуванням ініціювання питання щодо зміни запобіжного заходу засудженому, розгляд клопотання можливо розглянути за даною явкою.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

У своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши засудженого ОСОБА_9 , його захисника та громадського захисника, які підтримали клопотання про зміну запобіжного заходу; думку прокурора, який не заперечував проти задоволення клопотання захисника про зміну запобіжного заходу засудженому ОСОБА_9 , з посиланням на приписи ч.4 ст.49 КК України та враховуючи строк утримання засудженого під вартою; вивчивши матеріали кримінальної справи та доводи клопотання захисника; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до п.15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК апеляційні та касаційні скарги, заяви про перегляд судових рішень у кримінальних справах, які були розглянуті до набрання чинності цим Кодексом, або у справах, розгляд яких не завершено з набранням чинності цим Кодексом, подаються і розглядаються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, з урахуванням положень, передбачених §3 Розділу 4 Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно п.7 Розділу ХІ «Перехідні положення» КПК оперативно-розшукові заходи, слідчі та процесуальні дії, розпочаті до дня набрання чинності цим Кодексом, завершуються в порядку, який діяв до набрання ним чинності.

Відповідно до ч.1 ст.365 КПК України (в ред. 1960 року) суд апеляційної інстанції переглядає вирок, ухвалу чи постанову суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Розглядаючи клопотання захисника про зміну запобіжного заходу засудженому ОСОБА_9 , колегія суддів враховує таке.

Питання щодо зміни запобіжного заходу засудженому ОСОБА_9 уже було предметом розгляду апеляційного суду, за клопотанням останнього в судовому засіданні 17.02.2025 року, за результати розгляду якого судом відмовлено в його задоволенні, з таких підстав.

Так, апеляці йним судом було враховано, що відповідно до вимог ст.327 КПК України (в ред.1960 року) якщо підсудний визнається винним у вчиненні злочину, суд постановляє обвинувальний вирок і призначає підсудному покарання, передбачене кримінальним законом.

Згідно ч.1 ст.335 КПК України (в ред.1960 року) у резолютивній частині обвинувального вироку повинні бути зазначені зокрема прізвище, ім?я та по батькові підсудного; кримінальний закон, за яким підсудного визнано винним; покарання, призначене підсудному за обвинуваченням, що визнане доведеним; початок строку відбування покарання, а також рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Таким чином, положеннями ст.335 КПК України (в ред.1960 року) закріплено обов`язок суду під час постановлення вироку вирішити питання щодо запобіжного заходу, який буде забезпечувати виконання ухваленого вироку. У випадку, коли таку особу засуджено до позбавлення волі, за відсутності встановлених виняткових випадків, відносно неї застосовується запобіжний захід у виді тримання під вартою.

У даній кримінальній справі, вироком Болградського районного суду Одеської області від 16.01.2024 року, ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених п.п.1, 6 ч.2 ст. 115, ч.2 ст.15, п.п.9,13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України, та із застосуванням ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно йому визначене покарання у виді довічного позбавлення волі, з конфіскацією усього належного йому майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 обчислюється з моменту його затримання, а саме з 15.11.2010 року.

В силу ч.5 ст. 72 КК України засудженому ОСОБА_9 зараховано в строк відбуття покарання строк його попереднього ув`язнення з 15.11.2010 року по дату набрання вироком законної сили, виходячи з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.

Вироком суду запобіжний захід у виді тримання під вартою засудженому ОСОБА_9 до вступу вироку в законну силу залишено без змін.

Відповідно до вимог ч.1 ст.335 КПК України (в ред.1960 року) у резолютивній частині обвинувального вироку зазначається, окрім іншого, рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Із вироку місцевого суду вбачається, що в даній справі суд виконав приписи ч.1 ст.335 КПК України (в ред.1960 року), зокрема залишив без змін запобіжний захід у виді тримання під вартою засудженому ОСОБА_9 , до вступу вироку в законну силу.

Враховуючи наведені обставини, ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.02.2025 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_9 про зміну запобіжного заходу.

На час розгляду вказаного клопотання засудженого, тобто на 17.02.2025 року, апеляційним судом визнано необґрунтованими його доводи щодо відсутності ризиків у кримінальній справі, та враховано, що питання стосовно запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_9 було вирішено оскарженим вироком місцевого суду з огляду на призначення судом реального виду покарання у виді довічного позбавлення волі.

Разом з тим, при розгляді клопотання захисника, заявленого 03.12.2025 року, про зміну запобіжного заходу засудженому ОСОБА_9 , колегією суддів встановлено певну зміну обставин у кримінальній справі, що надає підстави для зміни засудженому запобіжного заходу з тримання під вартою на підписку про невиїзд, з огляду на таке.

Колегія суддів вважає за необхідне оцінювати доводи клопотання захисника про зміну запобіжного заходу через призму приписів ст.274 КПК України (в ред. 1960 року), відповідно до яких під час розгляду справи суд, при наявності підстав, може своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо підсудного.

Статтею 148 КПК України (в ред. 1960 року) визначено мету та підстави застосування запобіжних заходів.

Запобіжні заходи застосовуються до підсудного, засудженого з метою запобігти спробам ухилитися від дізнання, слідства або суду, перешкодити встановленню істини у кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність (ч.1 ст.148 КПК України (в ред. 1960 року).

Запобіжні заходи застосовуються за наявності достатніх підстав вважати, що підсудний, засуджений буде намагатися ухилитися від слідства і суду або від виконання процесуальних рішень, перешкоджати встановленню істини у справі або продовжувати злочинну діяльність (ч.2 ст.148 КПК України (в ред. 1960 року).

Відповідно до ст.150 КПК (в ред.1960 року), при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, крім обставин, зазначених у ст.148 цього Кодексу, враховуються тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється, обвинувачується особа, її вік, стан здоров`я, сімейний і матеріальний стан, вид діяльності, місце проживання та інші обставини, що її характеризують.

Статтею 165 КПК України (в ред. 1960 року) передбачені загальні положення щодо порядку застосування, скасування і зміни запобіжного заходу.

Заміна одного запобіжного заходу іншим або його скасування, зміна або скасування обов`язків, передбачених статтею 149-1 цього Кодексу та покладених на особу, здійснюється органом дізнання, слідчим, прокурором, суддею чи судом з додержанням вимог, передбачених частиною першою цієї статті.

Запобіжний захід скасовується або змінюється, коли відпаде необхідність у запобіжному заході або в раніше застосованому запобіжному заході.

Згідно з положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожному гарантується право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Стаття 29 Конституції України гарантовано, що кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Це також узгоджується із ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у якій зазначено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім визначених випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Згідно з ч.1 ст.274 КПК України (в ред. 1960 року), під час розгляду справи суд, при наявності до того підстав, може своєю ухвалою змінити, скасувати, або обрати запобіжний захід щодо підсудного.

Тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, який суттєво обмежує конституційне право людини на свободу та особисту недоторканість. Будучи природним, воно має бути забезпечене підвищеним захистом у сфері кримінального судочинства, а тому й може бути обмежене лише при дотриманні загальноприйнятих принципів, виходячи із критеріїв розумності та об`єктивності.

За нормами ст.3 Загальної декларації прав людини та ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, запобіжний захід у вигляді взяття під варту продовжується лише тоді, коли на підставі наявних у справі фактичних даних із певною вірогідністю можна стверджувати, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки підозрюваного, обвинуваченого.

Не допускається застосування найбільш суворого запобіжного заходу лише з мотиву тяжкості вчиненого підозрюваним, обвинуваченим, підсудним кримінального правопорушення/злочину.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеній у п.60 рішення від 06.11.2008 у справі «Єлоєв проти України», зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою.

Також через призму рішень Європейського суду з прав людини вбачається, що вимоги оперативності розгляду кримінальних проваджень у справах, по яких підсудний тримається під вартою, ґрунтуються на підвищених вимогах до розумного строку розгляду (з урахуванням виключного ступеня обмеження права особи на свободу). Так, за правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеній у рішенні від 12.01.2012 року у справі «Тодоров проти України», розумність тривалості провадження повинна оцінюватись в світлі обставин справи та з урахуванням таких встановлених практикою Суду критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів, але Суд також зазначає, що протягом усього кримінального провадження заявник у цій справі тримався під вартою, що вимагало від державних органів, які розглядали справу, особливу сумлінність у здійсненні правосуддя без затримок.

Підставами звернення з клопотанням про зміну/скасування запобіжного заходу є обставини, які або існували під час прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу, але про які не було відомо сторонам, або які виникли після прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу.

Питання щодо запобіжного заходу засудженому ОСОБА_9 у виді тримання під вартою у цій кримінальній справі було вирішено оскарженим вироком місцевого суду з огляду на призначення судом реального покарання у виді довічного позбавлення волі.

Разом з цим, колегія суддів враховує, що подія інкримінованих ОСОБА_9 злочинів мала місце в період часу з 14.11.2010 року по 15.11.2010 року, а як встановлено місцевим судом з 15.11.2010 року ОСОБА_9 був затриманий та з того часу утримується під вартою, під час проведення досудового розслідування та розгляду кримінальної справи судами різних інстанцій.

Так, вироком Татарбунарського районного суду Одеської області від 09.02.2012 року ОСОБА_9 був визнаний винуватим у вчинені злочинів, передбачених п.п.1, 6, 9 ч.2 ст.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України, та йому призначено покарання: за п.п.1, 6, 9 ч.2 ст.2 ст.115 КК України у виді 15 (п`ятнадцяти) років позбавлення волі з конфіскацією майна; за ч.4 ст.187 КК України у виді 8 (восьми) років позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ч.1 ст.70 КК України ОСОБА_9 було призначене остаточне покарання у виді 15 (п`ятнадцяти) років позбавлення волі з конфіскацією майна (справа №1-6/1529/12) (а.п.260-267 т.3).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22.05.2012 року скасовано вирок Татарбунарського районного суду Одеської області від 09.02.2012 року щодо ОСОБА_9 та повернуто кримінальну справу на новий розгляд в той же суд, в іншому складі суддів (справа №11-1590/588/11, а.п.291-293 т.3).

06.03.2014 року вироком Саратського районного суду Одеської області ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених п.п.1,6 ч.2 ст.115; ч.2 ст.15 п.п.6, 13 ч.2 ст.115; ч.4 ст.187 КК України, та йому призначене покарання: за п.п.1, 6 ч.2 ст.115 КК України у виді довічного позбавлення волі, з конфіскацією майна; за ч.2 ст.15, п.п. 6, 13 ч.2 ст.115 КК України у виді 13 років позбавленні волі; за ч.4 ст.187 КК України у виді 11 років позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ч.1 ст.70 КК України ОСОБА_9 було призначене остаточне покарання у виді довічного позбавленні волі з конфіскацією майна (справа №1-157/12, провадження №1/513/3/14, а.п.269-280 т.4).

18.09.2014 року ухвалою Апеляційного суду Одеської області вирок Саратського районного суду Одеської області від 06.03.2014 року залишено без змін (№11/785/435/14, а.п.349-358 т.4).

11.06.2015 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасовано ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18.09.2014 року та направлено справу на новий апеляційний розгляд (справа №5-993км15, а.п.122-124 т.5).

15.09.2015 року ухвалою Апеляційного суду Одеської області змінено вирок Саратського районного суду Одеської області щодо ОСОБА_9 , виключено з мотивувальної частини вказаного вироку посилання на протокол відтворення обстановки та обставин події злочину від 16.11.2010 року за участю ОСОБА_9 як доказ у справі. В іншій частині вирок місцевого суду від 06.03.2014 року залишено без змін (№11-кп/785/123/15, а.п.181-194 т.5).

28.01.2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасовано вирок Саратського районного суду Одеської області від 06.03.2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15.09.2015 року, а справу направлено на новий судовий розгляд (№5-421км16, а.п. 44-47 т.6).

01.06.2018 року вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених п.п.1,6 ч.2 ст.115; ч.2 ст.15, п.п.9,13 ч.2 ст.115; ч.4 ст.187 КК України, та йому призначено покарання: за п.п.1,6 ч.2 ст.115 КК України у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна; за ч.2 ст.15, п.п.9,13 ч.2 ст.115 КК України у виді 13 років позбавлення волі; за ч.4 ст.187 КК України у виді 11 років позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_9 покарання у виді довічного позбавлення волі із конфіскацією майна (справа №1-157/12, провадження №1/500/5/18, а.п.222-230 т.7).

22.11.2019 року ухвалою Одеського апеляційного суду скасовано вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, кримінальну справу повернуто на новий розгляд в той же суд в іншому складі суду (справа №1-157/12, провадження апеляційної інстанції 11/813/4/19, а.п.172-178 т.8).

Окрім цього, окремою ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.11.2019 року визначено довести до відома голови Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області про допущені колегією суддів Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області порушення вимог кримінально-процесуального закону в ході судового розгляду кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_9 , які стали підставою для скасування обвинувального вироку і повернення справи на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі суду, для вжиття відповідних заходів реагування (а.п.169-171 т.8).

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 15.01.2020 року за поданням місцевого суду кримінальна справа відносно ОСОБА_9 направлена для розгляду до Болградського районного суду Одеської області (а.п.189-190 т.8).

Оскарженим вироком Болградського районного суду Одеської області від 16.01.2024 року ОСОБА_9 визнаний винуватим у скоєнні злочинів, передбачених п.п.1, 6 ч.2 ст. 115; ч.2 ст.15, п.п. 9, 13 ч.2 ст. 115; ч.4 ст. 187 КК України та йому призначене покарання: за п.п.1,6 ч.2 ст. 115 КК України у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна; за ч.2 ст. 15, п.п. 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК України у виді 13 (тринадцяти) років позбавлення волі; за ч.4 ст. 187 КК України у виді 10 (десяти) років позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_9 покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна.

Тобто, колегією суддів встановлено, що з часу інкримінованих засудженому ОСОБА_9 кримінально протиправних дій, його затримання та утримання під вартою, на час постановлення вказаної ухвали минуло більше п`ятнадцяти років.

Відповідно до ч.4 ст.49 КК України питання про застосування давності до особи, що вчинила особливо тяжкий злочин, за який згідно із законом може бути призначено довічне позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі не може бути призначено і заміняється позбавленням волі на певний строк.

Згідно ч.4 ст.11-1 КПК (в ред.1960 року), питання про застосування давності до особи, що вчинила особливо тяжкий злочин, за який згідно з законом може бути призначено довічне позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі, згідно з ч.4 ст.49 КК України, не може бути призначено і заміняється позбавленням волі на певний строк.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.12.2025 року відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про звільнення від кримінальної відповідальності засудженого ОСОБА_9 на підставі ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Тобто, враховуючи вказані приписи ч.4 ст.49 КК України та ч.4 ст.11-1 КПК (в ред.1960 року), що ОСОБА_9 засуджено за вчинення особливо тяжких злочинів, внаслідок яких позбавлено життя двох осіб, скоєно замах на умисне вбивство третьої особи, та розбій, з дати інкримінованих останньому кримінально протиправних дій та його затримання минуло більше п`ятнадцяти років, за таких обставин апеляційний суд не визнав за можливе застосувати давність, про що постановлена відповідна ухвала. Тому у разі доведеності винуватості ОСОБА_9 , відповідно до ч.4 ст.49 КК України, довічне позбавлення волі йому не може бути призначене та заміняється позбавленням волі на певний строк, в строк якого має бути зараховано строк його попереднього ув`язнення з 15.11.2010 року по дату утримання його під вартою, виходячи з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, що передбачено ч.5 ст.72 КК України (в ред. Закону України №838-VIII від 26.11.2015 року), і цей строк вочевидь значно перевищує 15 років.

Тому, враховуючи конкретні обставини цієї кримінальної справи, виходячи з позиції Європейського суду з прав людини у справі «Тодоров проти України» від 12.01.2012 року про те, що сама тяжкість вчиненого злочину і серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для продовження тримання особи під вартою, та враховуючи те, що засуджений ОСОБА_9 перебуває під вартою більше 15 років, колегія суддів вважає, що подальше тримання засудженого під вартою суперечитиме положенням ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в даній справі відсутні обставин переконливих доказів, які б вказували на наявність на даний час тих виняткових обставин, які б виправдовували подальше тримання засудженого під вартою.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що п.4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачає право заарештованих або затриманих осіб на судовий контроль щодо матеріально-правових і процесуальних підстав позбавлення їх волі, що, з погляду Конвенції, є найважливішими умовами забезпечення «законності». Це означає, що суд відповідної юрисдикції має перевірити не тільки питання дотримання процесуальних вимог національного законодавства, але й обґрунтованість підозри, яка стала підставою для затримання, і законність мети, з якою застосовувались затримання та подальше тримання під вартою та розглянувши можливість обрання альтернативних запобіжних заходів, навести інші підстави для подальшого тримання особи під вартою (Рішення ЄСПЛ: «Харченко проти України», «Прокопенко проти України», «Єлоєв проти України»).

Окрім цього, при прийнятті рішення колегія суддів враховує, що апеляційний розгляд триває, не зважаючи на звернення сторони захисту із клопотанням про звільнення засудженого від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, в задоволенні якого апеляційним судом відмовлено; засуджений ОСОБА_9 своєї винуватості в інкримінованих йому злочинах не визнає та наполягає на задоволенні його апеляції; сторона захисту подала клопотання про повторне дослідження письмових доказів у кримінальній справі, а також засуджений наполягає на дослідженні повідомлених в місцевому суді обставин застосування щодо нього працівниками правоохоронних органів недозволених методів впливу під час досудового розслідування кримінальної справи; враховуючи складність кримінальної справи та її значний об`єм, для завершення апеляційного розгляду вочевидь необхідний певний час для повного та всебічного дослідження всіх доводів апеляцій сторони захисту щодо незаконності оскарженого вироку, перевірки доведеності чи недоведеності вчинення ОСОБА_9 інкримінованих йому злочинів, та законності призначеного йому покарання.

За наведених обставин колегія судів погоджується із доводами захисника, що на даний час змінились обставини кримінальної справи, з урахуванням тривалого часу перебування засудженого під вартою, а саме більше п`ятнадцяти років, а з урахуванням приписів ч.4 ст.49 КК України засудженому не може бути призначене покарання у виді довічного позбавлення волі, враховуючи позицію прокурора, який не заперечував проти задоволення клопотання захисника, суд вважає за можливе змінити засудженому ОСОБА_9 запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд з постійного місця проживання, тому клопотання захисника підлягає задоволенню.

Як вбачається із матеріалів кримінальної справи, засуджений ОСОБА_9 є громадянином України, раніше не судимий, має місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , що в сукупності свідчить про можливість застосування щодо нього більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, а саме у виді підписки про невиїзд з простійного місця проживання, що буде пропорційним тим ризикам, які є в даній кримінальній справі, а також зможе забезпечити швидке та повне проведення апеляційного розгляду, а також виконання засудженим процесуальних обов`язків.

Підписка про невиїзд полягає у відібранні від засудженого письмового зобов`язання не відлучатися із зареєстрованого місця проживання чи перебування або з місця тимчасового знаходження без дозволу суду.

Разом з тим, оцінюючи клопотання захисника, колегія суддів звертає увагу, що ст.149 КПК України (в ред.1960 року) визначені види запобіжних заходів, а саме: підписка про невиїзд, особиста порука; порука громадської організації або трудового колективу; застава; взяття під варту та нагляд командування військової частини.

За таких обставин, застосування до засудженого запобіжного заходу у виді домашнього арешту, про який, окрім підписки про невиїзд, просила захисник, не передбачено КПК України (в ред.1960 року).

Керуючись ст.ст. 377, 379 КПК України (в редакції 1960 року), апеляційний суд,

постановив:

Задовольнити клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу засудженому ОСОБА_9 .

Засудженому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінити запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд з постійного місця проживання.

Засудженого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити з-під варти в залі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4