Справа № 640/3036/16-к
н/п 1-кп/953/70/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" грудня 2025 р. м. Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0005040 від 17.10.2015 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, українця, громадянина України, неодруженого, з середньою спеціальною освітою, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , засудженого:

22.07.2019 року Київським районним судом м. Харкова ч.1 ст.309 КК України до 2 років позбавлення волі, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком згідно ст. 75 КК України на 2 роки, п.п. 1,2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України;

14.12.2020 року Київським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 309, ч. 4 ст. 70 КК України до 2 років позбавлення волі, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком згідно ст. 75 КК України на 2 роки, п.п. 1,2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України,

30 серпня 2023 року Октябрським районним судом м. Полтави за ч.2 ст.185 КК України до 1 року позбавлення волі, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком згідно ст. 75 КК України на 1 рік, п.п. 1,2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, ухвалою Полтавського апеляційного суду від 04 грудня 2025 року вирок скасовано, кримінальне провадження № 0000096 від 15.01.2020 року закрито на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з тим, що втратив чинність закон, яким встановлювалась кримінальна протиправність діяння,

у вчиненні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, -

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

Згідно обвинувального акту, дії ОСОБА_3 , органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України по подіях що мали місце: 16 жовтня 2015 року.

До суду від захисника та обвинуваченого подане клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України за ч. 2 ст. 186 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_3 в судовому засіданні вказав про те, що йому відомі наслідки закриття кримінального провадження за даних обставин та просить закрити провадження у зв`язку з закінченням строків давності за ч. 2 ст. 186 КК України, звільнивши його від кримінальної відповідальності.

Прокурор в судовому засіданні не заперечував з приводу даного клопотання, зазначаючи про те, що це є право обвинуваченого.

Суд, вислухавши думку обвинуваченого, захисника, прокурора, роз`яснивши обвинуваченому наслідки закриття провадження за вказаних обставин, приходить до наступного висновку.

Оскільки судом встановлено, що злочин вчинено ОСОБА_3 будучи неповнолітньою особою, а тому до обвинуваченого застосовуються правила розгляду справи щодо неповнолітніх, що відноситься до Розділу ХV загальної частини Кримінального кодексу України, особливості кримінальної відповідальності та покарання неповнолітніх.

Відповідно до ч.1 ст.285 КПК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених Законом України про кримінальну відповідальність.

Крім того, ст. 44 КК України передбачено, що особа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом.

Положеннями ст.49 КК України визначено: строки давності з огляду на тяжкість вчиненого злочину, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності; підстави такого звільнення від кримінальної відповідальності; обчислення перебігу строків давності, його відновлення, зупинення та переривання.

Строк давності - це передбачений ст.49 КК України певний проміжок часу з дня вчинення злочину і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою звільнення особи, яка вчинила злочин, від кримінальної відповідальності.

Матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: - закінчення встановлених ч. 1 ст. 49 та ст. 106 КК строків; - відсутність обставин, що порушують їх перебіг (частини 2-4 ст. 49 КК).

Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: - притягнення особи як обвинуваченого; - згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності (статті 284-288 Кримінального процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 106 КК України визначено: Звільнення від кримінальної відповідальності та відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності до осіб, які вчинили кримінальне правопорушення у віці до вісімнадцяти років, застосовується відповідно до статей 49 та 80 цього Кодексу з урахуванням положень, передбачених цією статтею.

Щодо осіб, зазначених у частині першій цієї статті, встановлюються такі строки давності:

1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку;

2) п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину;

3) сім років - у разі вчинення тяжкого злочину;

4) десять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

3. Щодо осіб, зазначених у частині першій цієї статті, встановлюються такі строки виконання обвинувального вироку:

1) два роки - у разі засудження до покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, а також при засудженні до покарання за кримінальний проступок;

2) п`ять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин;

3) сім років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше п`яти років за тяжкий злочин;

4) десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за особливо тяжкий злочин.

Згідно обвинувального акту, ОСОБА_3 інкриміновано органом досудового розслідування вчинення кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 186 КК України по подіях що мали місце: 16 жовтня 2015 року.

Відповідно до ст. 12 КК України кримінальні правопорушення за ч. 2 ст. 186 КК України, є тяжким злочином, за яке передбачене максимальне покарання у вигляді позбавлення волі до 6 років.

Згідно ст.ст. 49,106 КК України особа неповнолітнього звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею тяжкого злочину, минуло сім років.

Матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: закінчення встановлених ч.1 ст.49, ч. 1 ст. 106 КК України строків та відсутність обставин, що порушують їх перебіг (частини 2 - 4 ст.49 КК України)

Підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України є лише таке закінчення відповідного строку давності, який сплив до дня набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо особи, яка вчинила злочин певної тяжкості.

Таким чином, строк давності спливає і під час досудового розслідування, і під час судового провадження, і після проголошення обвинувального вироку суду. Будь-які процесуальні дії протягом цих строків не припиняють їх перебіг. Якщо строк давності сплив до дня набрання законної сили обвинувальним вироком суду, то особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження щодо цієї особи.

Щодо обставин, що порушують їх перебіг (частини 2 - 4 ст. 49 КК України) через оголошення ОСОБА_3 у розшук, слід врахувати таке.

За матеріалами кримінального провадження № 0005040 від 17.10.2015 встановлено таке.

У провадженні Київського районного суду м. Харкова перебувала справа № 640/3036/16-к, за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_6 від 28 лютого 2018 року оголошено у розшук ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Розгляд кримінального провадження зупинено до розшуку обвинуваченого.

На а.с. 41 містится явочний лист на 04.12.2018 року об 10:30 годині з підписом ОСОБА_3 , відповідно до якого обвинуваченого зобовязано прибути до суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського районного суду м. Харкова, 01 липня 2019 року визначено головуючим суддею у справі ОСОБА_7 . Підстави проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи: відвід (самовідвід), відповідно до підпункту 2.3.23 пункту 2.3 Положень про автоматизовану систему документообігу суду (заява про самовідвід судді ОСОБА_6 ).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського районного суду м. Харкова, 21 вересня 2021 року визначено головуючу суддю у справі: ОСОБА_8 . Підстави проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи: звільнення з посади, відповідно до п. 2.3.50 Положень про автоматизовану систему документообігу суду винятково у разі, коли суддя у передбачених законом випадках не може продовжувати розгляд справи (рішення Вищої ради правосуддя №1987/0/25-21 від 14.09.2021 р. « Про звільнення ОСОБА_7 з посади судді Київського районного суду м. Харкова у зв`язку з поданням заяви про відставку»).

11.07.2023 року № 7719/119-61/2023 за підписом Начальника ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області ОСОБА_9 до суду надійшло повідомлення про те, що відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було заведено ОРД «Розшук» № 6118035 від 27.06.2018, однак 05.12.2018 року справу було закрито у зв`язку із встановленням місцезнаходженням останнього по ст. 9-2 п. 1 Закону «Про оперативно розшукову діяльність».

Тобто час перебування у розшуці ОСОБА_3 становить з 28 лютого 2018 року до 05 грудня 2018 року.

Також, матеріали справи не містять будь-яких відомостей, що ОСОБА_3 переховувався від суду, даних про отримання ним судових викликів, матеріали справи не містять, у постанові про оголошення у розшук зазначено, що ухвали про здійснення його приводу не виконувались, у наслідок чого було постановлено рішення про оголошення у розшук.

Таким чином, за зазначених обставин відсутні будь-які підстави вважати, що в період з 28 лютого 2018 року по 16.12.2025 року обвинувачений ухилявся чи переховувався від суду.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати верховного суду від 02 лютого 2023 року у справі № 735/1121/20 (провадження № 13-26кс22), у разі ухилення від досудового розслідування або суду особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності або покарання за давністю після спливу диференційованого строку, передбаченого частиною першою ст. 49 КК України, подовженого на період ухилення.

Відповідно до усталеної судової практики під ухиленням від слідства або суду з погляду застосування ст. 49 КК України слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника (нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду, недотримання умов запобіжного заходу, зміна документів, які посвідчують особу, зміна зовнішності, перехід на нелегальне становище, перебування в тайнику, імітація своєї смерті тощо). Зупинення перебігу строку давності можливе тільки щодо певної особи, обізнаної про те, що стосовно неї проводиться слідство чи судовий розгляд. При цьому суд має з`ясувати, які дії особи мають визнаватись юридично значущим (а не просто фактичним) ухиленням від слідства або суду (постанова Верховного Суду від 11.01.2024 року у справі № 186/1405/17).

Для застосування положень ч. 2 ст. 49 КК України обов`язково мають бути наявні дві обставини: доведений факт ухилення від слідства чи суду та наявність процесуального рішення (у якому цей факт зафіксовано) про зупинення провадження і вжиття відповідних заходів.

Суд зазначає, що під час з`ясування, які саме дії особи мають визнаватись юридично значущим (а не просто фактичним) ухиленням від слідства або суду, треба враховувати, крім усього іншого, кримінальний процесуальний статус особи, що вчинила злочин. Це має бути особа, яка в установленому порядку визнана підозрюваним або обвинуваченим та яка зобов`язана з`являтись до правозастосовних органів за викликом, перебувати в межах їх досяжності (постанови Верховного Суду України від 19.03.2015 року у справі №5-1кс15, постанови Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 659/234/16-к, 20.10.2020 року у справі № 204/4728/15-к, 08.11.2019 року у справі № 372/2007/19, 30.05.2019 року у справі № 639/793/17, 03.07.2019 року у справі № 551/403/16-к).

При цьому, для застосування вказаної норми обов`язково має бути підтверджено факт ухилення особи від досудового слідства або суду, що є обставиною, яка виключає благополучне закінчення строків давності і зупиняє диференційований строк, передбачений ч. 1 ст. 49 КК.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що з лютого 2018 року переховувався від явки до суду.

При цьому, суд звертає увагу на те, що від ОСОБА_3 06.11.2018 року було подано заяву, за змістом якої він повідомляв про власне місце проживання та засоби зв`язку з ним.

Матеріали справи не містять відомостей про його виклик, окрім явки на 04.12.2018 року, тобто матеріали справи не містять відомості, що обвинувачений ухилявся від прибутття до суду в цей період.

Враховуючи викладене, матеріали справи не містять даних на підтвердження факту умисного вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 будь-яких дій (свідомих та вольових), спрямованих на ухилення від суду з 28.02.2018, а з огляду на вищевикладене, наявність постанови про його розшук само по собі жодним чином не може свідчити про таке ухилення.

Суд, крім викладеного також враховує, що підстава для оголошення розшуку під час досудового розслідування - «місцезнаходження підозрюваного невідоме» може мати місце як у випадку, якщо підозрюваний ухиляється від слідства, так і з інших причин, коли не встановлено його місцезнаходження. Саме тому зупинення досудового розслідування у зв`язку з розшуком підозрюваного саме по собі ще не може свідчити про ухилення останнього від слідства (постанова Верховного Суду від 02.03.2023 року у справі № 382/1118/21).

Для застосування положень ч. 2 ст. 49 КК України у такому випадку обов`язково має бути підтверджено факт ухилення обвинуваченого від суду, що стороною обвинувачення в цьому випадку не доведено.

Згідно з ч. 3 ст. 49 КК України перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

22.07.2019 року Київським районним судом м. Харкова ОСОБА_3 засуджено за ч.1 ст.309 КК України до 2 років позбавлення волі, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком згідно ст. 75 КК України на 2 роки, п.п. 1,2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України;

14.12.2020 року Київським районним судом м. Харкова ОСОБА_3 засуджено за ч. 1 ст. 309, ч. 4 ст. 70 КК України до 2 років позбавлення волі, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком згідно ст. 75 КК України на 2 роки, п.п. 1,2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.

30 серпня 2023 року Октябрським районним судом м. Полтави ОСОБА_3 засуджено за ч.2 ст.185 КК України до 1 року позбавлення волі, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком згідно ст. 75 КК України на 1 рік, п.п. 1,2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, ухвалою Полтавського апеляційного суду від 04 грудня 2025 року вирок скасовано, кримінальне провадження № 0000096 від 15.01.2020 року закрито на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з тим, що втратив чинність закон, яким встановлювалась кримінальна протиправність діяння.

Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 49 КК України, перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Санкція ст. 309 ч. 1 КК України станом на час постановлення вироку 14.12.2020 інкримінованого ОСОБА_3 кримінального правопорушення (проступку), скоєного 24.06.20219, передбачала покарання у виді штрафу від однієї тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до п`яти років.

Тобто відповідно до ст. 12 КК України є проступком, та не зумовлює перериваня перебігу давності притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Проте 22 листопада 2018 року ОСОБА_3 скоїв кримінальне правопорушення передбачене ст. 309 ч. 1 КК України, санкція статті якої передбачала покарання більше двох років позбавлення волі.

Таким чином, у даному кримінальному провадженні наявне переривання перебігу строків давності притягнення, тому строк притягнення до кримінальної відповідальності слід рахувати з 22 листопада 2018 року, який станом на 16 грудня 2025 року минув.

30 серпня 2023 року Октябрським районним судом м. Полтави ОСОБА_3 засуджено за ч.2 ст.185 КК України до 1 року позбавлення волі, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком згідно ст. 75 КК України на 1 рік, п.п. 1,2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, ухвалою Полтавського апеляційного суду від 04 грудня 2025 року вирок скасовано, кримінальне провадження № 0000096 від 15.01.2020 року закрито на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з тим, що втратив чинність закон, яким встановлювалась кримінальна протиправність діяння.

Скоєння даного діяння ОСОБА_3 не може бути враховано для переривання, оскільки втратив чинність закон, яким встановлювалась кримінальна протиправність діяння.

Перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 02 лютого 2023 року у справі № 735/1121/20, вчинення особою в межах передбаченого ч. 1 ст. 49 КК України строку нового злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк і понад 2 роки, не нівелює диференційованого строку давності притягнення до кримінальної відповідальності за попередній злочин. У цьому разі термін, передбачений ч. 1 ст. 49 КК України, переривається і починає відраховуватися з моменту вчинення нового злочину. Тобто диференційований строк не замінюється на загальний, більш обтяжливий для особи, а лише відтерміновується його початок. У разі ухилення від досудового розслідування або суду особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності або покарання за давністю після спливу диференційованого строку, передбаченого ч. 1 ст. 49 КК України, подовженого на період ухилення.

Ураховуючи вищенаведене, правові позиції Верховного Суду, а також згідно з положеннями, передбаченими частинами 2, 3 ст. 49 КК України, п.3 ч. 2 ст. 106 КК суд вважає, що диференційований семи річний строк притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності минув.

Відповідно до ч. 1 ст. 285 КПК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Положеннями ч. 2 ст. 285 КПК України визначено, що особі, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення та щодо якої передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у разі здійснення передбачених законом України про кримінальну відповідальність дій, роз`яснюється право на таке звільнення.

Частиною 3 ст. 285 КПК України встановлено, що підозрюваному, обвинуваченому, який може бути звільнений від кримінальної відповідальності, повинно бути роз`яснено суть підозри чи обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави. У разі якщо підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку.

Положеннями ч. 4 ст. 286 КПК України визначено, що в разі, якщо під час судового розгляду сторона у кримінальному провадженні звернеться до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання. Ця норма, як і положення ст. 49 КК України, є імперативними нормами, які передбачають не право суду, а його обов`язок розглянути відповідне клопотання.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності суд закриває кримінальне провадження. За правилами ч. 8 цієї статті закриття кримінального провадження на цій підставі не допускається лише у випадку, коли підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує.

Судом також встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 цілком розуміє свої права, визначені ч. 3 ст. 285 КПК України, підставу звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, яка є нереабілітуючою, а також наслідки закриття кримінального провадження з цієї підстави. Обвинувачений бажає бути звільненим від кримінальної відповідальності у зв`язку зі спливом строків давності.

Також суд зазначає, що за змістом статей 284-288 КПК підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.

Отже, наявність таких умов є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК жодну особу не може бути примушено визнати свою вину у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення чи показання, які можуть стати підставою для її підозри або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.

Передбачений законом інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує такого звільнення з визнанням (невизнанням) ними своєї вини у вчиненні злочину. Невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках, за умови роз`яснення їм судом суті підозри чи обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення. Саме такої правової позиції притримується Верховний Суд у своїх постановах (зокрема, справа № 552/5595/18, справа № 203/241/17, 730/67/16-к, 552/5595/18).

З огляду на викладене, звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49, 106 КК України є безумовним, оскільки приводом для цього є саме закінчення передбачених законом України про кримінальну відповідальність строків, наданих державі для доведення вини особи у вчиненні кримінального правопорушення та притягнення її до кримінальної відповідальності у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку.

Застосування вказаних положень кримінального закону для суду є обов`язковими і носять імперативний характер. В разі встановлення судом закінчення визначеного строку, безпідставної відмови у звільненні від відповідальності не допускається. Незгода потерпілого, не може бути підставою для відмови у звільненні особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Відмова суду у звільненні обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності буде порушенням його прав, що є неприпустимим виходячи з позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.03.2020 (справа № 730/67/16-к).

З огляду на те, що на момент розгляду клопотання минули строки давності притягнення обвинуваченого ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та беручи до уваги наявність його беззаперечної згоди, він підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за такі кримінальні правопорушення на підставі ст.ст. 49, 106 КК України.

При цьому, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України наслідком звільнення особи від кримінальної відповідальності є закриття судом кримінального провадження. Так, згідно з ч. 3 ст. 288 КПК України, суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

За таких обставин, суд, встановивши наявність передбачених законом підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності, а також врахувавши відсутність заперечень обвинуваченого, дійшов висновку про необхідність закриття кримінального провадження.

Враховуючи викладене, суд вважає, що клопотання сторони захисту про звільнення від кримінальної відповідальності підлягає задоволенню, а кримінальне провадження належить закрити, відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Також суд зазначає, що відмова суду у звільненні обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності за наявності його згоди буде порушенням права обвинуваченого, що є недопустимим.

Крім цього, така відмова може призвести до порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, щодо розгляду справи упродовж розумного строку, що є також неприйнятним.

Долю речових доказів належить вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України, скасувавши арешти, накладені на речові докази.

Процесуальні витрати на залучення експерта у кримінальному провадженні необхідно віднести на рахунок держави.

Згідно ч.4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Запобіжний захід не обирався. Цивільний позов не заявлявся. Речові докази відсутні.

Керуючись ст. 49 КК України, ст. ст. 100, 284-286, 288, 369-372, 376, 395 КПК України,

ПОСТАНОВИВ :

Клопотання захисника ОСОБА_5 про звільнення ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження, - задовольнити.

ОСОБА_3 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, - на підставі ст. 49, ст. 106 КК України, у зв`язку з закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності - звільнити від кримінальної відповідальності.

Кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 , внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за за № 0005040 від 17.10.2015 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, - закрити.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через Київський районний суд м. Харкова, протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя : ОСОБА_1