Дата документу 10.12.2025 Справа № 331/1076/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/1076/25 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/790/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 4 ст. 186 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, громадянин України, має середню освіту, не працює, не одружений, дітей на утриманні не має, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 , обіймає посаду навідника 2 механізованого відділення 1 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону у військовому званні «солдат», зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та йому призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирався.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, за наступних обставин.

ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 за призовом під час мобілізації, перебуваючи на посаді навідника 2 механізованого відділення 1 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону, у військовому званні «солдат», діючи в умовах воєнного стану, введеного на території України згідно Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022 року, 07 січня 2025 року, приблизно о 20 годині 00 хвилин, знаходився поблизу будинку 87-А по пр. Соборному в м. Запоріжжя. У цей час у нього виник злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене в умовах воєнного стану, з цією метою ОСОБА_7 побачив потерпілу ОСОБА_9 , яка тримала в правій руці свою жіночу сумку, та визначив її майно предметом свого злочинного посягання.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене в умовах воєнного стану, вчинене з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, ОСОБА_10 підійшов до перепрілої ОСОБА_9 та здійснив поштовх двома руками в район плечей останньої, тим самим застосував насилля, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, від якого ОСОБА_9 втратила рівновагу та впала на землю. Далі ОСОБА_7 , подолавши опір потерпілої, шляхом ривку, вирвав з правої руки ОСОБА_9 належну їй сумку, вартістю 206 гривень 67 копійок, в якій знаходився мобільний телефон «Samsung Galaxy A70» в корпусі білого кольору, IMEI 1: НОМЕР_2 , IMEI 2 : НОМЕР_3 , вартістю 5590 гривень.

Після чого ОСОБА_7 з місця вчинення злочину зник у невідомому напрямку, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, заподіявши потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 5796 гривень 67 копійок.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом дій ОСОБА_7 , вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції належним чином не врахував, що ОСОБА_7 щиро розкаявся, вчинив злочин внаслідок збігу тяжких життєвих обставин, розмір злочинного посягання був дрібним, потерпіла не має до нього жодних претензій, після скоєного злочину дотримується правомірної поведінки, брав участь у відсічі збройної агресії рф, має хворого батька.

Вважає, що з урахуванням викладеного вище виправлення і перевиховання ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства.

Просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити та застосувати ст. 75 КК України, звільнивши ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком.

Заслухавши доповідь судді по справі, захисника обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу без доповнень, прокурора, який рішення суду першої інстанції вважав законним, обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі і провівши судові дебати, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 4 ст. 186 КК України є обґрунтованими, відповідають обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченого ОСОБА_7 у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що захисник обвинуваченого фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів; визнав визнання вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення за обставини, що пом`якшують покарання; встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання; дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, не одружений, неповнолітніх чи малолітніх дітей на утриманні не має, має постійне місце проживання, яке збігається з місцем його проживання, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Також суд першої інстанції врахував, що шкода була усунута шляхом повернення викраденого майна, реальні матеріальні збитки потерпілій не завдано.

Колегія суддів також враховує те, що згідно матеріалів кримінального провадження (а.с. 106-110) обвинувачений раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, у тому числі, умисних корисливих тяжких злочинів, раніше неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості й не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що свідчить про те, що належних висновків він для себе не зробив та на шлях виправлення ставати не бажає.

Обвинувачений не має стійких соціальних зв`язків, не одружений, неповнолітніх чи малолітніх дітей на утриманні не має.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, і підстави для застосування ст. 75 КК України відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 4 ст. 186 КК України ОСОБА_7 було призначене покарання із застосуванням ст. 69 КК України, що також не свідчить про несправедливість призначеного покарання через його суворість.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 1 листопада 2018 року у справі № 51-2776км18 (єдиний унікальний номер 524/5999/17), термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З огляду на обставини вчиненого кримінального правопорушення та дані про особу обвинуваченого, у суду першої інстанції не було правових підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого з приводу неналежного врахування судом першої інстанції наявності кількох пом`якшуючих покарання обставин, думки потерпілої, оскільки як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд врахував вказані обставини при призначенні обвинуваченому покарання та прийшов до висновку про можливість призначення йому за ч. 4 ст. 186 КК України покарання із застосуванням ст. 69 КК України.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2025 року відносно ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4