Провадження №11-кп/801/238/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого

у режимі відеоконференції ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000504 від 24.03.2023 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 22.12.2025, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища міського типу Вендичани Могилів-Подільськьго району Вінницької області, громадянина України, із середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

?11.09.2014 Могилів-Подільським міськрайонним судом Вінницької області за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

?06.08.2019 Могилів-Подільським міськрайонним судом Вінницької області за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 6 місяців арешту,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років.

Вирішено питання із заходами забезпечення кримінального провадження, процесуальними витратами та долею речових доказів.

В С Т А Н О В И В:

За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 22.12.2025 ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України за наступних обставин.

24.07.2025 біля 02.00 год ОСОБА_8 , перебуваючи біля будинку № 49 по вул. Стеценка в м. Вінниці, помітив ОСОБА_9 , після чого в нього виник злочинний умисел, спрямований на відрите викрадення чужого майна, поєднаного з насильством.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 відкрито, з метою особистого збагачення, усвідомлюючи, що його дії носять протиправний характер, наніс долонею руки не менше десяти ударів в обличчя ОСОБА_9 . Внаслідок цього ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді синців в правій орбітальній ділянці з переходом в праву скроневу, виличну та щічну ділянки, в лівій орбітальній ділянці з переходом в праву скроневу, виличну та щічну ділянку, обмеженого крововиливу під кон`юктивою правого ока ближче до зовнішнього кута, поверхневої рани на передній поверхні лівої вушної раковини, саден в потиличній ділянці справа та по центру, в лобній ділянці справа. Після цього ОСОБА_8 , відкрито викрав майно ОСОБА_9 , а саме спортивний рюкзак торгової марки Keep Walking вартістю 188,14 грн, у якому знаходились грошові кошти в сумі 220 грн, станки для гоління марки Віс в кількості 2 шт, станки для гоління марки Dorco в кількості 2 шт, змінні картриджі у кількості 2 шт, Pod система серії Elf Bar Lux, Pod система без маркувальних позначок, Pod система серії Chill Up, мережевий зарядний пристрій марки Avantis вартістю 121,5 грн та наручний чоловічий годинник з написом на циферблаті Patek Philippe вартістю 100 грн.

Після цього ОСОБА_8 з місця вчинення злочину зник, викраденим розпорядився на власний розсуд, завдавши ОСОБА_9 матеріальної шкоди на загальну суму 629,64 грн.

Дії ОСОБА_8 правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 4 ст. 186 КК України, тобто відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене в умовах воєнного стану.

Не погодившись із вироком суду першої інстанції захисник ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , подала апеляційну скаргу, у якій просила змінити рішення суду першої інстанції та призначити більш м`яке покарання, ніж передбачене законом.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 22.12.2025 є незаконним, неправильним та таким, що підлягає зміні.

Захисник зазначає, що дії ОСОБА_8 кваліфіковані судом як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене в умовах воєнного стану, однак при цьому вважає, що інкримінований склад злочину належного підтвердження не знайшов.

При цьому звертає увагу, що ОСОБА_8 у судовому засіданні визнав свою вину частково, щиро розкаявся у вчиненому та зробив для себе відповідні висновки.

Разом з тим, у апеляційній скарзі зазначено, що ОСОБА_8 заперечував вчинення інкримінованого йому злочину, пояснюючи, що дійсно перебував на місці події разом зі свідком ОСОБА_10 , однак потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень не наносив, а мав намір лише розбудити його, оскільки останній перебував у нетверезому стані та спав на вулиці, за гаражем

Захисник вказує, що раніше ОСОБА_8 був знайомий із потерпілим та проживав у нього. Коли ж ОСОБА_9 прокинувся, ОСОБА_8 звернувся до нього з проханням дозволити взяти рюкзак потерпілого для того, щоб покласти до нього свої речі. При цьому потерпілий надав дозвіл на користування рюкзаком, який знаходився на відстані близько п`яти метрів від нього, з домовленістю, що вранці потерпілий забере свої речі.

Крім того, захисник звертає увагу, що потерпілий ОСОБА_9 у судовому засіданні просив суворо не карати ОСОБА_8 , звільнити його з-під варти та зазначив, що не має до нього будь-яких претензій.

У зв`язку з викладеним сторона захисту вважає, що інкримінований ОСОБА_8 склад злочину не знайшов свого підтвердження, а призначене покарання є надмірно суворим, у зв`язку з чим просить змінити вирок та призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено законом.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовільнити, прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, вивчивши та перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги захисника слід відмовити з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам вирок суду відповідає.

Згідно із ч. 2, ч. 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами; покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

У статті 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Відповідно до положень ст. 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів; більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів; у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання; суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Зважується, крім того, на висновки з приводу пропорційності покарання тяжкості правопорушення, висловлені ЄСПЛ в своїх рішеннях, зокрема, у рішеннях по справах «Souring v. UK», «Shvydka v. Ukraine», «Tammer v. Estonia», за змістом яких захід, що застосовується до порушника має бути пропорційним переслідуваній меті, засудження та покарання порушника не мають бути непропорційними законній меті і підстави, якими керуються національні суди, мають були відповідними і достатніми для виправдання такого втручання.

Вимоги дотримання справедливості при призначенні кримінального покарання закріплені у ст. 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 14 Міжнародного пакту про цивільні та політичні права 1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Суд має призначати покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів (ч. 2 ст. 50 КК України).

Виходячи з мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини і захистом інтересів держави й суспільства.

Саме зазначених вимог дотримувався суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_8 , оскільки при його визначенні судом було всебічно враховано характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, а також дані про особу винного, у тому числі поведінку після вчинення злочину, ставлення до скоєного та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення питання про міру кримінальної відповідальності. Призначене покарання відповідає тяжкості інкримінованого діяння, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, не виходить за межі розумного балансу між інтересами особи та суспільства й узгоджується із засадами справедливості, співмірності та гуманізму.

У своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить призначити більш м`яке покарання ніж передбачено законом, дослідивши мотиви апеляційної скарги у цій частині, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Положеннями Постанови Пленуму ВСУ 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», п. 8, визначено: призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або непризначення обов`язкового додаткового покарання може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній послатися на ч. 1 ст. 69 КК.

При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.

Тож, однією з обов`язкових умов для застосування до винної особи положень ст. 69 КК України є наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання.

Разом з тим суди зобов`язані встановити не лише їх наявність, а й обґрунтувати, які саме обставини справи або дані про особу підсудного визнаються такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, і яким чином такі пом`якшуючі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Факт істотного зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення у кожному випадку підлягає оцінці з урахуванням індивідуальних особливостей конкретної справи та поведінки обвинуваченого. Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності обставин, які пом`якшують покарання, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із наведених правових підходів та результатів судового розгляду.

Так, за результатами судового розгляду встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 у вчиненому кримінальному правопорушенні не розкаявся, щирого жалю з приводу своїх дій не висловив, негативної оцінки власній поведінці не надав. Крім того, визнання вини мало частковий характер, що не може ототожнюватися з повним визнанням вини. Повне визнання вини передбачає беззастережне погодження обвинуваченого з фактичними обставинами обвинувачення, правовою кваліфікацією його дій, визнання протиправності власної поведінки, усвідомлення та прийняття її наслідків, а також щире каяття у вчиненому. Натомість часткове визнання вини, поєднане із запереченням окремих істотних обставин чи відсутністю критичного ставлення до власних дій, не свідчить про розкаяння та не утворює пом`якшуючої обставини.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у діях ОСОБА_8 не встановлено жодної обставини, яка б пом`якшувала покарання, а відтак відсутні й передумови для застосування положень ст. 69 КК України.

Висновки суду в цій частині є логічними, послідовними та такими, що ґрунтуються на всебічній оцінці матеріалів кримінального провадження і поведінки обвинуваченого.

Крім того, із матеріалів судової справи встановлено, що 24.07.2023 близько 02:00 год ОСОБА_8 , перебуваючи біля будинку № 49 на вул. Стеценка в м. Вінниці, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх наслідки, діяв умисно та з корисливих мотивів.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 , помітивши потерпілого ОСОБА_9 , який перебував у безпорадному стані, сформував злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, поєднане із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого. Реалізуючи зазначений умисел, ОСОБА_8 відкрито, діючи з метою особистого збагачення, наніс потерпілому не менше десяти ударів долонею руки в ділянку обличчя, усвідомлюючи, що такі дії є протиправними та порушують право власності й особисту недоторканність іншої особи. Внаслідок застосування фізичного насильства ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді синців у правій та лівій орбітальних ділянках з переходом у скроневі, виличні та щічні ділянки, обмеженого крововиливу під кон`юнктивою правого ока, поверхневої рани на передній поверхні лівої вушної раковини, а також саден у потиличній та лобній ділянках, що відповідно до висновку судово-медичної експертизи віднесені до легких тілесних ушкоджень. Після застосування насильства ОСОБА_8 відкрито заволодів майном потерпілого, а саме спортивним рюкзаком торгової марки Keep Walking та речами, що знаходилися в ньому, зокрема грошовими коштами, предметами особистої гігієни, електронними пристроями, зарядним пристроєм та наручним годинником, чим заподіяв потерпілому матеріальну шкоду.

При цьому суд виходив із положень ст. 11 КК України, згідно з якою злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння, а також врахував вимоги ст. 23 КК України щодо форми вини, встановивши наявність прямого умислу у діях обвинуваченого.

Таким чином, фактичні обставини, встановлені судом першої інстанції та перевірені у суді апеляційної інстанції, свідчать про наявність у діях ОСОБА_8 всіх обов`язкових ознак об`єктивної та суб`єктивної сторін складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, з урахуванням характеру застосованого насильства, способу заволодіння майном та спрямованості умислу.

Доводи апеляційної скарги захисника зводяться до тверджень про відсутність у діях ОСОБА_8 насильства, добровільну передачу потерпілому рюкзака, а також недоведеність відкритого характеру заволодіння майном. Проте зазначені доводи не узгоджуються з фактичними обставинами, встановленими судом першої інстанції.

Так, твердження сторони захисту про те, що потерпілий добровільно передав рюкзак обвинуваченому, спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_9 , який у судовому засіданні суду першої інстанції чітко та послідовно пояснив, що прокинувся від ударів в обличчя, які наносив саме ОСОБА_8 , після чого останній вимагав у нього грошові кошти та відкрито забрав його особисті речі. При цьому потерпілий впізнав обвинуваченого як особу, що застосовувала до нього насильство, оскільки вони були знайомі раніше, а будь-які інші особи під час події були відсутні.

Наведені показання потерпілого узгоджуються з об`єктивними даними судово-медичної експертизи, а саме з висновком експерта № 552 від 26.07.2023, згідно з яким у ОСОБА_9 виявлено множинні тілесні ушкодження у вигляді синців, саден, поверхневої рани та крововиливу під кон`юнктивою, що віднесені до легких тілесних ушкоджень. Вказані ушкодження виникли від дії тупого твердого предмета та за давністю утворення відповідають даті вчинення кримінального правопорушення 24.07.2023, що об`єктивно виключає версію сторони захисту про їх можливе походження до події.

Доводи апеляційної скарги про відсутність насильства також спростовуються протоколом слідчого експерименту від 24.07.2023, проведеного за участю потерпілого, під час якого останній детально відтворив обставини нападу та спосіб нанесення йому ударів, що кореспондується з характером тілесних ушкоджень, зафіксованих експертизою.

Крім того, факт вчинення злочину саме ОСОБА_8 підтверджується протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 24.07.2023, відповідно до якого потерпілий впізнав обвинуваченого як особу, що відкрито заволоділа його майном. Аналогічно, у ході досудового розслідування свідок ОСОБА_10 впізнав ОСОБА_8 як особу, яка наносила удари потерпілому та забрала його речі, що відображено у відповідному протоколі впізнання.

Посилання сторони захисту на те, що свідок ОСОБА_10 не був допитаний у судовому засіданні, не спростовує встановлених обставин, оскільки його показання були зафіксовані у процесуальних документах досудового розслідування, а суд першої інстанції вжив усіх залежних від нього заходів для забезпечення явки свідка, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 26 КПК України. При цьому відсутність допиту зазначеного свідка в суді не нівелює інших доказів, які у своїй сукупності є достатніми для підтвердження винуватості обвинуваченого.

Версія обвинуваченого про те, що він лише «попросив рюкзак», не відкривав його та не знав про наявність у ньому речей, спростовується протоколом затримання від 24.07.2023, відповідно до якого під час особистого обшуку у ОСОБА_8 було вилучено спортивний рюкзак та майно, яке за своїм найменуванням ідентичне майну, зазначеному потерпілим як викрадене, зокрема станки для гоління, змінні леза, електронні пристрої, зарядний пристрій та наручний годинник.

Факт належності та вартості частини викраденого майна підтверджується висновками судово-товарознавчих експертиз (№ 4657/23-21 від 03.08.2023, № 4654/23-21 від 04.08.2023; № 4653/23-21 від 04.08.2023; № 4656/23-21 від 04.08.2023 та № 4655/23-21 від 04.08.2023), якими встановлено ринкову вартість рюкзака, зарядного пристрою та годинника, а неможливість визначення вартості інших предметів з методичних причин не заперечує самого факту їх викрадення, що підтверджується іншими доказами у провадженні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо добровільності передачі майна, відсутності насильства та недоведеності відкритого викрадення ґрунтуються виключно на поясненнях обвинуваченого, які обґрунтовано оцінені судом першої інстанції критично як такі, що суперечать показанням потерпілого, об`єктивним даним експертиз, результатам процесуальних дій та факту вилучення викраденого майна у обвинуваченого, що відповідає вимогам ст. 94 КПК України щодо оцінки доказів.

Відповідно до вимог кримінального процесуального закону судове рішення має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції у вироку виклав фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, навів перелік і зміст доказів, на яких ґрунтуються його висновки.

У ході апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки дії обвинуваченого кваліфіковані відповідно до встановлених фактичних обставин та з урахуванням об`єктивних і суб`єктивних ознак складу інкримінованого кримінального правопорушення.

Відповідно до положень ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції має право змінити або скасувати судове рішення лише за наявності підстав, прямо передбачених кримінальним процесуальним законом

Однак у даному кримінальному провадженні апеляційним судом не встановлено фактичних обставин, що могли б бути підставами для зміни або скасування вироку в порядку апеляційного провадження.

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку, що вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 22.12.2025 є законним і обґрунтованим, ухвалений із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а доводи апеляційної скарги захисника є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 408, 409, 419 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 22.12.2025, яким ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4