16 жовтня 2025 року м. Запоріжжя
Слідчий суддя Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя клопотання слідчого слідчого управління Головного управління Національної поліції в Запорізькій області ОСОБА_6 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Люцерна, Запорізької області, громадянина України, українця, який має вищу освіту, який проходить службу на посаді заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , який мешкає за адресою за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
- підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України,
У зв`язку із збройною агресією РФ проти України, 24 лютого 2022 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про ведення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022. 22 травня 2022 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17 травня 2022 року № 341/2022, за яким воєнний стан в Україні продовжено з 05 год. 30 хв.
25 травня 2022 року строком на 90 діб.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України», воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 та Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ХІ у зв`язку з військовою агресією РФ проти України з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан строком на 30 днів, який неодноразово продовжувався Указами Президента України та триває до цього часу.
Відповідно до п. 2 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) № 182 від 10.04.2024 майора ОСОБА_5 призначено на посаду начальника відділення обліку мобілізаційної роботи заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 , яку він прийняв та приступив до виконання службових обов`язків за посадою 17 квітня 2024 року.
Відповідно до функціональних обов`язків: начальник відділення обліку мобілізаційної роботи заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 підпорядковується начальнику відділу ІНФОРМАЦІЯ_5 . Під час відсутності начальника відділу ІНФОРМАЦІЯ_5 виконує його обов`язки.
Під час виконання рішень начальника відділу ЗРТЦК та СП начальник відділення - заступник начальника відділу ІНФОРМАЦІЯ_5 має право віддавати накази (розпорядження) підпорядкованому особовому складу, від його імені. Про всі віддані накази начальник відділення обліку мобілізаційної роботи - заступник начальника відділу доповідає начальнику відділу.
Заступник начальника відділу ІНФОРМАЦІЯ_5 відповідає за:
організацію мобілізаційної роботи у відділі ІНФОРМАЦІЯ_5 , контроль проведення мобілізації;
організацію ведення військового обліку на території відповідальності відділу;
організацію ведення обліку та призову під час мобілізації офіцерів запасу;
організацію ведення баз даних щодо військовозобов`язаних, резервістів, які підлягають обліку та призначенню за відповідними військово-обліковими спеціальностями та посадам:
організацію ведення баз даних щодо наявності та використання транспортних засобів національної економіки;
охорону державної таємниці;
контроль за технічним станом та готовністю транспортних засобів національної економіки до поставки у військові частини (органи, формування), які комплектуються;
вивчення економічних можливостей на території відповідальності щодо використання їх в інтересах виконання завдань мобілізації;
організацію управління мобілізацією, підготовку та обладнання пункту управління;
підтримання внутрішнього порядку у відділі ІНФОРМАЦІЯ_5 ;
збереження закріплених матеріальних засобів та майна мобілізаційного відділення.
Заступник начальника відділу ІНФОРМАЦІЯ_5 зобов`язаний:
Організувати та контролювати оповіщення та у разі потреби може здійснювати безпосередньо через військових посадових осіб, військовослужбовців, державних службовців, працівників, визначених рішенням начальника відділу ІНФОРМАЦІЯ_5 , оповіщення військовозобов`язаних та резервістів за місцем їх проживання (роботи, навчання тощо) шляхом вручення повісток під їх особистий підпис та/або рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення та повідомленням про вручення про їх виклик до відділу ІНФОРМАЦІЯ_5 для оформлення військово-облікових, документів, взяття на військовий облік, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу та здійснювати контроль за їх прибуттям;
організовувати взаємодію з державними органами, підприємствами, установами та організаціями щодо строків та способів звіряння даних списків персонального військового обліку та карток первинного обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також їх оповіщення;
організовувати письмове повідомлення державним органам, органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам та організаціям про осіб, які не виконали наказ (розпорядження) начальника відділу ІНФОРМАЦІЯ_5 , підприємств, установ та організацій та не прибули за викликом до відділу ІНФОРМАЦІЯ_5 ;
контролювати розпорядок дня та трудову дисципліну у відділі ІНФОРМАЦІЯ_5 ;
організовувати взаємодію з правоохоронними органами;
організацію звернення в установленому законом порядку до органів Національної поліції (у разі неможливості складення протоколу про адміністративне правопорушення на місці його вчинення) для доставлення осіб, які скоїли адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, з метою складення протоколів про адміністративні правопорушення, до відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, в якому ця особа перебуває (повинна перебувати) на військовому обліку, з урахуванням вимог абзацу третього пункту 56 цього Порядку;
організацію взаємодії з ВЛК щодо контролю своєчасного проходження військовозобов`язаними військово лікарської експертизи;
організовувати та проводити індивідуальну підготовку з особовим складом відділу ІНФОРМАЦІЯ_5 ;
організовувати якісне формування та поставку команд та партій військовозобов`язаних та резервістів відповідно до розпоряджень РТЦК та СП;
організовувати інформування про стан військового обліку щороку до 5 січня районну держадміністрацію, виконавчі органи ОТІ та вносити на їх розгляд пропозиції щодо його покращення;
контролювати облік військовозобов`язаних запасу;
організовувати та складати звіти;
вивчати економіку району в межах компетенції адміністративно -територіальної відповідальності, розробляти та узгоджувати з місцевою держадміністрацією, місцевими органами влади заходи, стосовно використання місцевої економіки для задоволення мобілізаційних потреб та забезпечення призову і поставки ресурсів під час мобілізації;
контролювати своєчасність та якість надання звітних документів відділення обліку мобілізаційної роботи;
здійснювати контроль за збереженням матеріальних засобів мобілізаційного відділення;
виконувати додаткові завдання, які, стоять перед відділенням обліку мобілізаційної роботи і не суперечать чинному законодавству України;
обов`язково використовувати державну мову під час виконання своїх посадових обов`язків, не допускати дискримінацію державної мови і протидіяти можливим спробам її дискримінації;
виконувати інші поставлені завдання, пов`язані з виконанням функцій ІНФОРМАЦІЯ_5 , згідно чинного законодавства;
не допускати витоку секретної інформації, яка йому довірена або стала відомою у зв`язку з виконанням службових обов`язків.
Під час виконання заходів з демобілізації людських і транспортних ресурсів:
планувати роботу і здійснювати заходи щодо підтримання мобілізаційної готовності ІНФОРМАЦІЯ_5 під час проведення демобілізації людських і транспортних ресурсів і вимагати їх виконання, своєчасно вносити до планів роботи необхідні зміни, вживати заходів для охорони державної таємниці, забезпечення прихованого управління військами;
здійснювати контроль за постановкою на військовий облік мобілізаційних ресурсів під час переведень Збройних Сил та економіки з воєнного стану на мирний шляхом розформування військ, частин, з`єднань і об`єднань, штабів, установ, допоміжних | підрозділів, звільнення в запас надлишкового особового складу;
організовувати підготовку та своєчасне подання донесень згідно Табелю термінових донесень;
організовувати військовий облік демобілізованих ресурсів, контролювати складання та подання звітних донесень (доповідей) щодо залишків мобілізаційних ресурсів;
проводити заходи по накопичуванню військово-навчених ресурсів відповідно до отриманої цивільної спеціальності та проходження військової служби;
організувати уточнення документів плану проведення мобілізації людських і транспортних ресурсів на території району в межах компетенції адміністративно - територіальної відповідальності.
На підставі викладеного ОСОБА_5 , перебуваючи на посаді начальника відділення обліку мобілізаційної роботи заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до примітки 1 до ст. 425 КК України є військовою службовою особою. Крім того, відповідно до примітки до ст. 364 КК України та ст. 3 ЗУ «Про запобігання корупції» ОСОБА_5 є службовою особою.
Статтею 1 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що корупція це використання особою, зазначеною у частині першій ст. 3 цього Закону, наданих їй службових повноважень чи пов`язаних з ними можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття такої вигоди чи прийняття обіцянки/пропозиції такої вигоди для себе чи інших осіб або відповідно обіцянка/пропозиція чи надання неправомірної вигоди особі, зазначеній у частині першій ст. 3 цього Закону, або на її вимогу іншим фізичним чи юридичним особам з метою схилити цю особу до протиправного використання наданих їй службових повноважень чи пов`язаних з ними можливостей.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», неправомірна вигода це грошові кошти або інше майно, переваги, пільги, послуги, нематеріальні активи, будь-які інші вигоди нематеріального чи негрошового характеру, які обіцяють, пропонують, надають або одержують без законних на те підстав.
Нормами ст. 22 Закону України «Про запобігання корупції» встановлено, що особам, зазначеним у частині першій ст. 3 цього Закону, забороняється використовувати свої службові повноваження або своє становище та пов`язані з цим можливості з метою одержання неправомірної вигоди для себе чи інших осіб, у тому числі використовувати будь-яке державне чи комунальне майно або кошти в приватних інтересах.
Положеннями ст. ст. 22, 24 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що забороняється використовувати свої службові повноваження або своє становище та пов`язані з цим можливості з метою одержання неправомірної вимоги для себе чи інших осіб, а у разі надходження пропозиції щодо неправомірної вигоди або подарунка, незважаючи на приватні інтереси, зобов`язані невідкладно вжити таких заходів: відмовитися від пропозиції; за можливості ідентифікувати особу, яка зробила пропозицію; залучити свідків, якщо це можливо, у тому числі з числа співробітників; письмово повідомити про пропозицію безпосереднього керівника (за наявності) або керівника відповідного органу, підприємства, установи, організації, спеціально уповноважених суб`єктів у сфері протидії корупції.
У період часу з 01 серпня 2022 року по 30 вересня 2025 року, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , проходив військову службу за контрактом укладеним із Міністерством оборони України в особі начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 , строком на три роки. 02.10.2025 ОСОБА_7 , на виконання вимог Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», з метою зарахування на військовий облік надав свої документи до ІНФОРМАЦІЯ_2 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .
02 жовтня 2025 року ОСОБА_5 , займаючи посаду заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи на своєму робочому місці у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу покладених на нього обов`язків за посадою, дізнався, що військовозобов`язаний ОСОБА_7 подав до ІНФОРМАЦІЯ_2 документи для взяття його на військовий облік.
Так, з метою реалізації свого злочинного умислу ОСОБА_5 03 жовтня 2025 року приблизно о 17 годині, перебуваючи на своєму робочому місці у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ,під час особистого спілкування з військовозобов`язаним ОСОБА_7 повідомив останньому, що він буде мобілізований до військової частини ЗСУ або поза власним бажанням змушений укласти контракт із Міністерством оборони України та проходити військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_2 . При цьому на запитання ОСОБА_7 чи може він бути зарахованим на військовий облік та отримати відстрочку від мобілізації на підставах, передбачених діючим законодавством України, ОСОБА_5 запропонував останньому повернутись додому та обміркувати пропозицію щодо укладання контракту та подальшого проходження військової служби за контактом.
Цього ж дня, ОСОБА_7 зателефонував своєму знайомому старшому інструктору з комплектування та соціальної підтримки ІНФОРМАЦІЯ_8 - ОСОБА_8 , 07 червня 1993 року ОСОБА_8 ,який знайомий з ОСОБА_5 з проханням допомогти йому у вирішенні питання, щодо взяття його на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В невстановлений в ході досудового розслідування час, але не пізніше
Після встановлення зазначеного факту у ОСОБА_5 виник злочинний умисел, спрямований на вимагання та одержання неправомірної вигоди від військовозобов`язаного ОСОБА_7 для себе за прийняття ним, як уповноваженою на виконання функцій держави особою рішення щодо зарахування військовозобов`язаного ОСОБА_7 на військовий облік, до реалізації якого ОСОБА_5 вирішив залучити ОСОБА_8 , як особу, яка має можливість повідомляти ОСОБА_7 висунуті вимоги, щодо одержання від нього неправомірної вигоди за прийняття такого рішення.
03 жовтня 2025 року ОСОБА_8 в телефонній бесіді з ОСОБА_7 повідомив останньому, що йому з метою вирішення питання, щодо зарахування його на військовий облік необхідно знову поспілкуватись з заступником начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 та виконати вимогу, яку він висуне.
Так з метою реалізації свого злочинного умислу ОСОБА_5 , 07 жовтня 2025 року приблизно о 17 годині, перебуваючи на своєму робочому місці у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 під час особистого спілкування з військовозобов`язаним ОСОБА_7 повідомив останньому, що він мусить укласти новий контракт із Міністерством оборони України та проходити службу в ІНФОРМАЦІЯ_2 у випадку відмови ОСОБА_7 він не буде зарахований на військовий облік та буде оголошений в розшук як особа, яка не з`явилась до ТЦК та СПза місцем мешкання у встановленому законом порядку з метою зарахування на військовий облік, та в подальшому мобілізований до військової частини ЗСУ.
14 жовтня 2025 року, фактично о 20:49 затримано ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_3 , на території блокпоста розташованого поблизу Запорізької обласної клінічної лікарні, під час його спроби втечі від працівників правоохоронних органів.
15 жовтня 2025 року ОСОБА_5 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, а саме одержання службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй службового становища, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди.
16 жовтня 2025 року ОСОБА_5 було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України.
Наявність обґрунтованої підозри у вчинені ОСОБА_5 інкримінованого правопорушення повністю підтверджується зібраними у кримінальному проваджені доказами, а саме протоколом затримання ОСОБА_5 в порядку ст. 208 КПК України; протоколом обшуку транспортного засобу Hyundai Sonata, з державним номерним знаком « НОМЕР_1 », та речами які було вилучено під час обшуку, а саме: грошові кошти номіналом 100 доларів США (іноземна валюта) в кількості 2 купюри з серіями-номерами купюр: QB91173263A, LF23259008L, в зім`ятому стані; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу Hyundai Sonata з державним номером знаком « НОМЕР_1 », в корпусі сірого кольору, серія CTM512510 та інше; протоколом огляду місця події від 14.10.2025, складеного в період часу 20:39 - 20:56, в ході якого виявлено та вилучено грошові кошти у кількості 18 купюр номіналом 100 доларів США з серіями-номерами: QB91173259A, QB91173279A, QB91173266A, QB91173217A, QB91173268A, QB91173271A, QB91173260A, FE25430028A, Al73296365C, KB23403478I, KB81631481K, QB91173269A, QB91173267A, QB23080122A, QB23080037A, QB91173264A, QB91173274A, LD50204049C; заявою про вчинення кримінального правопорушення від 10.10.2025 ОСОБА_7 ; протоколом допиту свідка ОСОБА_7 ; протоколом додаткового допиту ОСОБА_7 ; протоколом видачі грошових коштів ОСОБА_7 ; протоколом видачі грошових коштів ОСОБА_8 ; рапортом старшого оперуповноваженого в ОВС першого оперативного відділу ТУ ДБР розташованого в м. Мелітополі майора ДБР ОСОБА_9 від 15.10.2025; протоколом затримання в порядку ст. 208 КПК України ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; іншими матеріалами кримінального провадження.
Таким чином, зібраними під час досудового розслідування доказами встановлено наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, за вчинення якого законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років.
Крім того, згідно вимог п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України, під час проведення досудового розслідування встановлено наявність ризиків, передбачених п. 1,3,5ч.1 ст. 177 КПК України, а саме підозрюваний ОСОБА_5 може: переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду; може впливати на свідків та потерпілих у кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення.
Наявність вказаних ризиків підтверджується зібраними під час досудового розслідування матеріалами кримінального провадження, а саме злочин, у скоєнні якого підозрюється ОСОБА_5 , згідно ст. 12 КК України, віднесено до тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до десяти років.
Усвідомлюючи ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення і наступного покарання, у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, підозрюваний ОСОБА_5 може переховуватися від органу досудового розслідування та суду, що являється ризиком, передбаченим п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України. Вказаний ризик підтверджується тим, що ОСОБА_5 намагався уникнути покарання здійснивши спробу втечі від правоохоронних органів, а також намагався приховати речові докази у кримінальному провадженні, тим самим уникнувши відповідальності. Разом з тим відповідно до примітки до ст. 45 КК України, інкримінований ОСОБА_5 злочин відноситься до корупційних правопорушень, що у випадку визнання винним ОСОБА_5 та призначення покарання у вигляді позбавлення волі, унеможливлює застосування відносно ОСОБА_5 звільнення від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.
Також, підозрюваний ОСОБА_5 може впливати на свідків та підозрюваного, оскільки з підозрюваним ОСОБА_8 та свідком ОСОБА_7 він знайомий, має контактні номери їх телефонів та йому відоме їх місце мешкання, що вказує на наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Крім того, про неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, такого як особисте зобов`язання, передбачене п.1 ч.1 ст.176 КПК України, свідчить те, що підозрюваний ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, за яке Кримінальним кодексом України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до десяти років, при цьому, усвідомлюючи ступінь тяжкості кримінального правопорушення та невідворотність покарання, яке передбачене Кримінальним кодексом України за його вчинення, підозрюваний може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, та/або продовжувати вчиняти кримінальні правопорушення.
Крім того, до теперішнього часу не надійшли заяви від осіб, які б виявили бажання бути поручителями підозрюваного ОСОБА_5 що виключає можливість застосування відносно нього запобіжного заходу у вигляді особистої поруки, передбаченого п.2 ч.1 ст.176 КПК України.
Також, ОСОБА_5 вчинив корупційний злочин, що свідчить про неможливість обрання йому запобіжного заходу у вигляді застави, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 176 КПК України.
Домашній арешт полягає у забороні підозрюваному залишати житло цілодобово, або у певний період доби, враховуючи що цей запобіжний захід надає свободу пересування підозрюваному враховуючи, що у ОСОБА_5 не має офіційного місяця мешкання окрім як зареєстроване за місцем проходження служби, а сам підозрюваний під час затримання повідомляв що він перебував у цивільних відносинах які наразі відсутні, тяжкість вчиненого злочину, усвідомлення підозрюваним невідворотності покарання за його вчинення, існує ризик того, що підозрюваний буде переховуватись від органів досудового розслідування, та продовжить вчиняти злочини, що дає підстави вважати про те, що зазначений захід не зможе бути дієвим.
Таким чином, на підставі ст. 176, ч. 2 ст. 177, ст. 178, ст. 183 КПК України, слідчий вважає, що при застосуванні до ОСОБА_5 запобіжного заходу більш м`якого ніж тримання під вартою, запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, неможливо.
Приймаючи до уваги викладене, вказані факти свідчать про неможливість запобігання даним ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, а тому слідчий просить обрати щодо підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» строком на 60 днів, без визначення розміру застави.
В судовому засіданні прокурор клопотання підтримав та просив його задовольнити з підстав наведених у клопотанні та надав пояснення аналогічні викладеним у клопотанні, а також просив долучити до матеріалів клопотання повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри.
В судовому засіданні захисник підозрюваного ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_4 проти клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_5 заперечував, вважає підозру у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення необґрунтованою, та ризики наведені у клопотанні є недоведені. З посиланням на викладене, просив застосувати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час доби.
В судовому засіданні підозрюваний ОСОБА_5 проти застосування відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою заперечував, просив застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, з підозрою не згоден.
Вивчивши клопотання та докази, якими воно обґрунтовується, заслухавши пояснення сторін кримінального провадження, слідчий суддя дійшов наступного висновку.
Згідно п.п.3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
За змістом ст. ст. 131-132 КПК України, запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду.
Стаття 177 КПК України містить правові норми щодо мети та підстав застосовування запобіжних заходів.
Статтею 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 194 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно в разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Крім того, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, враховуються обставини, передбачені ст.178 КПК України.
Згідно ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.
Відповідно п. 3 абз.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства» від 25.04.2003 року № 4, запобіжні заходи застосовується за наявності підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений буде намагатись ухилятися від слідства або суду, перешкоджати встановленню істини по кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень. Разом з тим взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом, у зв`язку з чим такий обирається лише за наявності підстав вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання підозрюваним, обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають з норм КПК України, і його належної поведінки.
Разом з тим, в п. 13.3 вищевказаної Постанови роз`яснено, що обов`язковою умовою взяття під варту (виходячи з його правової природи) має бути обґрунтована впевненість судді в тому, що більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити належної поведінки підозрюваного, обвинуваченого.
Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 25 квітня 2003 року «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства» розглядаючи подання, суддя з`ясовує, чи є підозра у вчиненні особою злочину або обвинувачення останньої обґрунтованими, тобто чи є в розпорядженні органу дізнання, слідчого встановлені у визначеному законом порядку достатні дані, що свідчать про наявність ознак злочину, вчиненого саме цією особою (ними можуть бути заяви й повідомлення про злочин, явка з повинною, документи, складені за результатами оперативно-розшукової діяльності, протоколи слідчих дій, висновки експертиз тощо).
У відповідності до рішення Конституційного Суду України від 08 липня 2003 року № 14-рп/2003 тяжкість злочину законом не визначається як підстава для застосування будь-якого виду запобіжного заходу, а тільки враховується поряд з іншими обставинами, передбаченими відповідними статтями КПК України.
Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 слідчий суддя враховує вимоги п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування підозрюваного від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.
Аналізуючи доцільність застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя враховує наступне.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України взяття під варту як запобіжний захід може бути застосований до раніше не судимої особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Щодо обґрунтованості повідомленої підозри.
Так, при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_5 слідчий суддя враховує наявність обґрунтованої підозри у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Також, слідчий суддя враховує тяжкість покарання, що загрожує останньому у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України за вчинення якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, з конфіскацією майна.
Не вирішуючи питання про доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч.3 ст. 368 КК України, а виходячи лише з фактичних даних, що містяться в долучених до клопотання матеріалах кримінального провадження, приходжу до висновку про обґрунтованість підозри останнього у вчиненні кримінального правопорушення за викладених в клопотанні обставин. Зокрема, кримінальне правопорушення передбачене ч.3 ст. 368 КК України відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, за вчинення якого передбачено зокрема, покарання у вигляді позбавлення волі на строк від від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, з конфіскацією майна.
Слідчим у клопотанні, а прокурором у судовому засіданні наведено обставини, які свідчать про обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_5 кримінального правопорушення. Обґрунтованість підозри ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується зібраними у кримінальному провадженні та доданими до клопотання доказами, які на даній стадії процесу є достатніми для висновку про обґрунтованість підозри, і на підставі яких слідчий виніс повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри ОСОБА_5 , копія якого 16.10.2025 року, йому вручена.
Дослідивши матеріали судового провадження, приєднані слідчим до клопотання докази, слідчий суддя приходить до переконання, що прокурором під час розгляду клопотання доведено наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України.
Слідчий суддя, виходячи з положень ч.5 ст.9 КПК України, враховує, що поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві та бере до уваги позицію Європейського суду з прав людини, відображену у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбеллі Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30серпня 1990 року, п.32, SeriesA,N182)
Обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його вини, потребують перевірки та оцінки в сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.
Разом з тим, перевіряючи наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України, слідчий суддя виходить з того, що сукупність матеріалів кримінального провадження на даній стадії розслідування, є достатньою для застосування щодо ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою , оскільки обґрунтованість підозри це не акт притягнення особи до відповідальності, а сукупність даних, які переконують об`єктивного спостерігача, що особа могла бути причетною до вчинення конкретного злочину.
При цьому, слід зауважити, що стандарт доведення обґрунтованості підозри є нижчим від стандарту доведеності винуватості поза розумним сумнівом та вимагає меншої ваги доказів, ніж для ухвалення обвинувального вироку.
Окрім того, у п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» Європейський Суд з прав людини зазначив, що поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання.
Оцінюючи обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_5 кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.368 КК України за наведених у повідомленні про підозру обставин, суд керується стандартом доказування «обґрунтована підозра». Цей стандарт є менш суворим у порівнянні зі стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який застосовується під час розгляду висунутого особі обвинувачення по суті, та не передбачає оцінку доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочину.
Як зазначав Європейський Суд з прав людини у рішеннях «Фокс, Кемпбел і Гартлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук та Йонкало проти України», під обґрунтованою підозрою слід розуміти існуючі факти або інформацію, яка може переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити кримінальне правопорушення. Отже, факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи висунення обвинувачення особі, але вони мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування та застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
На підставі оцінки сукупності отриманих фактів та обставин слідчий суддя лише визначає, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї запобіжного заходу.
Виходячи з наявних матеріалів, слідчий суддя приходить до висновку про можливу причетність ОСОБА_5 до вчинення кримінального правопорушення та відповідно встановлення викладених вище обставин за стандартом доказування «обґрунтована підозра».
На переконання слідчого судді стороною обвинувачення наведені достатні відомості про обставини вчинення ОСОБА_5 кваліфікованого за ч. 3 ст. 368 КК України злочину, які в сукупності з дослідженими матеріалами у судовому засіданні та наданими сторонами поясненнями дають підстави для висновку, що мали місце події, про які зазначається у цьому клопотанні, ОСОБА_5 міг вчинити інкриміноване йому кримінальне правопорушення, тобто про те, що підозра є обґрунтованою. На підтвердження цього сторона обвинувачення надала достатні матеріали.
Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, слідчий суддя приходить до переконання, що прокурором під час розгляду клопотання доведено наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.
У рішенні Європейського суду «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 р. зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами.
Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки підозрюваного, слідчий суддя відмічає, що ризиком не можна вважати прогнозовану подію, настання якої розглядається як цілком гарантоване.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, у цьому випадку підозрюваний, можуть вдатися до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Таким чином, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи. Позитивна відповідь свідчить про реально існуючий ризик неправомірної поведінки підозрюваного.
Обґрунтовуючи клопотання про застосування запобіжного заходу ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою, прокурор послався на існування ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а тому слідчому судді належить оцінити наявність кожного з них.
Щодо існування ризику переховування від органів досудового розслідування та суду.
Так, на переконання слідчого судді, ймовірна можливість переховування ОСОБА_5 від органів досудового розслідування та суду підтверджується тим, що усвідомлюючи ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення і наступного покарання, у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, підозрюваний може переховуватися від органу досудового розслідування та суду, що підтверджується тим, що він намагався уникнути покарання здійснивши спробу втечі від правоохоронних органів, а також намагався приховати речові докази у кримінальному провадженні, тим самим уникнувши відповідальності. Разом з тим відповідно до примітки до ст. 45 КК України, інкримінований ОСОБА_5 злочин відноситься до корупційних правопорушень, що у випадку визнання винним ОСОБА_5 та призначення покарання у вигляді позбавлення волі, унеможливлює застосування відносно ОСОБА_5 звільнення від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.
Кримінальне правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується, передбачає, зокрема, покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, з конфіскацією майна, що вже саме по собі може бути підставою та мотивом для підозрюваного переховуватись від органів досудового розслідування та суду та можливістю виїхати на межа країни.
Означена обставина сама по собі може бути причиною для переховування підозрюваного від суду. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.
На переконання слідчого судді, очікування можливого суворого покарання саме по собі може бути реальним мотивом та підставою для підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування та суду. Це твердження узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, який зазначав, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування (п. 80 рішення у справі «Ілійков проти Болгарії»).
Співставлення негативних для підозрюваного наслідків переховування у вигляді його покарання у невизначеному майбутньому, з засудженням до покарання у разі доведення прокурором його винуватості у найближчій перспективі доводять, що цей ризик є достатньо високим.
Слідчий суддя вважає, що небезпека переховування підозрюваного здається явно переконливою.
Про актуальність цього ризику вказують і умови, в яких перебуває Україна. На думку слідчого судді, з урахуванням введення воєнного стану, ресурси контролю за поведінкою підозрюваних у контексті встановлення місцезнаходження, перетину державного кордону є більш обмеженими. Це вимагає вжиття додаткових заходів з метою забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваних, а тому, на переконання слідчого судді, ризик переховування ОСОБА_5 від органів досудового розслідування та суду наразі є високим.
Отже, обставини, встановлені під час розгляду клопотання, у сукупності дають підстави для висновку про те, що ризик переховування ОСОБА_5 від органів досудового розслідування та суду є актуальним.
Даний факт у сукупності з обставинами, що характеризують особу підозрюваного, його соціальні зв`язки, вказує на наявність ризику переховування від органів досудового розслідування та суду.
З огляду на зазначене, а також в сукупності з іншими встановленими слідчим суддею обставинами, передбаченими ст. 178 КПК України, слідчий суддя дійшов висновку про наявність існування ризику переховування від органів досудового розслідування та суду, а належна процесуальна поведінка ОСОБА_5 у статусі підозрюваного не може свідчити про відсутність даного ризику.
Щодо існування ризику незаконного впливу свідків.
Перевіряючи наявність ризику впливу підозрюваного ОСОБА_5 на свідків, слідчий суддя враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме, спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду на стадії судового розгляду - усно, шляхом допиту особи в судовому засіданні.
Слідчий суддя вважає, що ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при збиранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків, потерпілої та дослідження їх судом.
Відповідний незаконний виплив може стосуватись як свідків, які безпосередньо вказують на підозрюваного як на особу, що вчинила злочин, так і свідків, які можуть надати свідчення щодо інших важливих обставин кримінального провадження, які не інкримінуються підозрюваному та не мають безпосереднього зв`язку із його особою.
Слідчий суддя вважає ризик впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні обґрунтованим, оскільки їх показання відповідно, є процесуальними джерелами доказів ( ч. 2 ст. 84 КПК України) та можуть мати важливе значення в контексті предмету доказування.
Тож суд не виключає можливості незаконного впливу на свідків з боку підозрюваного до дачі завідомо неправдивих показань в ході досудового розслідування з метою створення собі «алібі» щодо його непричетності до вчинення інкримінованого йому правопорушення, з метою уникнення кримінальної відповідальності,тим самим перешкодити встановленню істини в кримінальному провадженні, що дає підстави стверджувати, що інший запобіжний захід, крім тримання під вартою, не зможе ефективно забезпечити виконання запланованих процесуальних рішень у кримінальному провадженні. У випадку не застосування до підозрюваного запобіжного заходу, існує вірогідність незаконного впливу на свідків. Вказані дії можуть протиправно перешкоджати кримінальному провадженню та встановленню всіх обставин події.
З огляду на це, слідчий суддя вважає, що ризик незаконного впливу на свідків є актуальним.
Щодо ризику вчинити інше кримінальне правопорушення
Ураховуючи те, що злочин вчинявся ОСОБА_5 з корисливих мотивів, метою якого було незаконне збагачення, слід прийти до висновку, що у випадку обрання ОСОБА_5 запобіжного заходу більш м`якого ніж тримання під вартою, призведе до вчинення останнім інших кримінальних правопорушень з метою особистого збагачення та приховування слідів інкримінованого кримінального правопорушення.
Оцінивши вказані обставини у їх сукупності із встановленими ризиками і обставинами розслідуваного злочину та відомостями про ймовірну участь у ньому підозрюваного, слідчий суддя вважає, що такі відомості про особу підозрюваного не спростовують висновків слідчого судді про високу ймовірність перешкоджання кримінальному провадженню і необхідність застосування запобіжного заходу.
Ураховуючи наявність ризиків, передбачених п. 1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчий суддя дійшов висновку щодо наявності підстав для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного ОСОБА_5 .
Вказані обставини разом з наявними ризиками свідчить про необхідність обрання та застосування до підозрюваного ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в межах строку досудового розслідування, що забезпечить запобігання встановленим слідчим суддею ризикам.
З метою забезпечення виконання ОСОБА_5 покладених на нього обов`язків, саме тримання під вартою є єдиним і достатнім запобіжним заходом, який зможе забезпечити належну поведінку підозрюваного на час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні.
Встановлені в ході досудового розслідування та відображені в клопотанні обставини вчинення кримінального правопорушення, ступінь їх тяжкості, роль підозрюваного у їх вчиненні, обґрунтування та ступінь вираженості наведених ризиків дають обґрунтовані підстави вважати, що жодні інші, більш м`які, запобіжні заходи, окрім тримання під вартою, не зможуть забезпечити досягнення мети їх застосування до ОСОБА_5 . Отже, обрання запобіжного заходу більш м`якого, ніж тримання під вартою, не забезпечить запобігання встановленим під час досудового розслідування ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшить їх до прийнятного рівня.
Слід враховувати, що рішення про застосування одного із видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи підозрюваного, має відповідати характеру певного суспільного інтересу, що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.
Необхідно враховувати той факт, що вчинене кримінальне правопорушення має високий ступінь суспільної небезпеки, а також те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й стандарти охорони загальносуспільних інтересів.
Дії підозрюваного ОСОБА_5 були спрямовані на одержання службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй службового становища, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди.
Обрання саме такого запобіжного заходу стосовно ОСОБА_5 відповідає суспільному інтересу.
Водночас, слідчий суддя вважає, що менш суворий запобіжний захід, ніж тримання під вартою може негативно відобразитися на здійсненні досудового розслідування (в тому числі шляхом неналежного виконання підозрюваним своїх процесуальних обов`язків) і русі кримінального провадження. Застосування запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання чи особистої поруки для запобігання вказаним ризикам буде недостатнім, оскільки виконання покладених на підозрюваного обов`язків буде залежати виключно від волі самого підозрюваного та їх порушення не матиме для нього очевидних і достатньо суттєвих негативних наслідків.
На думку слідчого судді, застосування більш м`якого запобіжного заходу не унеможливить прояв встановлених слідчим суддею ризиків, та не буде ефективним та доцільним в рамках даного кримінального провадження та свідчить про те, що інші більш м`які запобіжні заходи можуть бути недостатніми для запобігання ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.
Враховуючи наявність обґрунтованої підозри у вчиненні тяжкого злочину, а також наявність достатніх підстав вважати, що існують ризики, передбачені статтею 177 КПК України, наявність реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистості, а також враховує практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права підозрюваного, але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, слідчий суддя вважає, що на даному етапі кримінального провадження запобіжний захід у виді тримання під вартою буде необхідним та достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного та зможе запобігти встановленим слідчим суддею ризикам.
Водночас слідчий суддя вважає, що вік та стан здоров`я ОСОБА_5 дозволяють та не перешкоджають обранню відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, тяжкими захворюваннями, які б перешкоджали його утриманню під вартою, не страждає, стан його здоров`я не перешкоджає триманню його під вартою. Доказів про те, що стан здоров`я ОСОБА_5 перешкоджає на даний час обранню відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не надано.
Слідчий суддя вважає, що обрання відносно підозрюваного ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідає характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінується, тяжкістю покарання, яке йому загрожує у випадку визнання його винним, кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.
Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи підозрюваного слідчим суддею, на даному етапі, не встановлено та сторонами не доведено, тож слідчий суддя приходить до висновку про доцільність обрання відносно підозрюваного ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 60 днів.
Згідно ст.197 КПК України строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів. Строк тримання під вартою обчислюється з моменту взяття під варту, а якщо взяттю під варту передувало затримання підозрюваного, обвинуваченого - з моменту затримання.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 затриманий 14.10.2025 року о 20 год. 49 хв., а відтак строк тримання його під вартою слід рахувати з моменту затримання .
Щодо розміру застави та обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, які необхідно покласти на підозрюваного.
Відповідно до ч.4 ст. 183 КПК України передбачені випадки, коли слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні.
В судовому засіданні не встановлено передбачених вказаною нормою підстав для не визначення розміру застави у кримінальному провадженні.
Відповідно до вимог ч.3 ст.183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
Застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків; розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.
Відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків. Цей розмір повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала б підозрюваного від порушення встановлених процесуальними нормами та/або покладених судом на нього обов`язків, забезпечувала його належну процесуальну поведінку, та не була надмірною. Водночас також слід враховувати, що застава може бути внесена, як самим підозрюваним, так і іншою фізичною та/або юридичною особою (заставодавцем), що передбачено ч. 2 ст. 182 КПК.
Для того, щоб розмір застави можна було вважати таким, що здатен забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного слідчий суддя з урахуванням положень ст. ст. 177, 178 КПК України, повинен раціонально співставити його з доведеними у справі ризиками, даними про особу підозрюваного, тяжкістю злочину у вчиненні якого він підозрюється. При цьому, необхідно мати на увазі, що розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб у особи, щодо якої застосовано заставу, не виникло бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.
При постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання від вартою, слідчий суддя, відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, визначає розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених цим Кодексом. У п.2 ч.5 статті 182 КПК України визначено, що розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
При вирішенні питання про розмір застави, який необхідно визначити підозрюваному, слідчий суддя має враховувати тяжкість злочину, в якому він підозрюється, його майновий та сімейний стан, має на утриманні малолітню дитину з інвалідністю, інші дані про особу підозрюваного та ризики, передбачені статтею 177 КПК України.
Як встановлено вище, ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України, тобто тяжкого кримінального правопорушення, а тому враховуючи положення п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави щодо нього, за загальним правилом, має визначатися у межах від 20 до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Зважаючи на тяжкість злочину, в якому підозрюється ОСОБА_5 , обставини кримінального правопорушення та індивідуальні особливості підозрюваного, слідчий суддя доходить висновку, що застава у розмірі двадцяти п`яти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб здатна забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків та буде недостатнім стримуючим фактором для запобігання існуючим ризикам кримінального провадження.
Такий розмір з урахуванням майнового стану підозрюваного, а також його індивідуальних обставин, зможе забезпечити його належну поведінку, запобігти ризикам кримінального провадження та не являється непомірним для нього. Визначений розмір застави є співмірним та буде достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків.
Відповідно до ч.7 ст.182 КПК України підозрюваний або заставодавець мають право в будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
У разі внесення застави, з метою досягнення мети застосування запобіжного заходу, виконання завдань кримінального провадження, покласти на підозрюваного ОСОБА_5 відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України, наступні обов`язки, а саме: прибувати на виклик слідчого, прокурора, суду, залежно від стадії кримінального провадження; не відлучатися за межі Запорізької області без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання; утриматися від спілкування зі свідками у даному кримінальному провадженні.
Слідчий суддя також акцентує увагу на тому, що у відповідності до вимог ч. 1 ст. 177 КПК України, будь-який запобіжний захід (у тому числі і винятковий запобіжний захід - тримання під вартою) застосовується виключно з метою забезпечення виконання підозрюваним/обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігання спробам вчиняти дії перелічені у п. п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не є покаранням за вчинене кримінальне правопорушення у розумінні норм кримінального закону і не може застосовуватися у якості такого.
Крім цього, слідчий суддя зауважує, що згідно з ст. 198 КПК України, висловлені в ухвалі слідчого судді, суду за результатами розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу висновки щодо будь-яких обставин, які стосуються суті підозри, обвинувачення, не мають преюдиціального значення для суду під час судового розгляду або для слідчого чи прокурора під час цього або іншого кримінального проваджень.
Керуючись ст.ст. 3, 9, 22, 177, 178, 183, 193, 376 КПК України, слідчий суддя, -
Клопотання слідчого слідчого управління Головного управління Національної поліції в Запорізькій області ОСОБА_6 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_5 задовольнити.
Застосувати до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.368 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 12 грудня 2025 року включно, який обчислювати з 14 жовтня 2025 року.
Після внесення застави і звільнення з-під варти покласти на підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, в межах строку дії даної ухвали, а саме:
- прибувати на виклик слідчого, прокурора, суду, залежно від стадії кримінального провадження;
- не відлучатися за межі Запорізької області без дозволу слідчого, прокурора або суду;
- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;
- утриматися від спілкування зі свідками у даному кримінальному провадженні.
Уповноваженій службовій особі місця ув`язнення після внесення застави, перевірки документа, що підтверджує її внесення негайно здійснити розпорядження про звільнення ОСОБА_5 з-під варти.
Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_5 чи іншому заставодавцю, відмінному від підозрюваного, обов`язки, що покладаються у зв`язку з застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави та наслідки його невиконання.
У разі внесення застави та з моменту звільнення підозрюваного з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної у даній ухвалі, підозрюваний зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.
З моменту звільнення з-під варти у звязку з внесенням застави підозрюваний ОСОБА_5 вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.
Визначити строк дії ухвали до 12 грудня 2025 року до 20:49 години включно.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1