Справа № 301/2423/25
У Х В А Л А

про продовження запобіжного заходу

"17" лютого 2026 р. м. Іршава

Іршавський районний суд Закарпатської області в особі головуючої ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , з участю прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , представника потерпілих ОСОБА_6 , розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Іршава клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по кримінальному провадженню, що внесене 15 червня 2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000246, про обвинувачення

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , з початковою освітою, непрацюючого, неодруженого, громадянина України, судимого вироком Іршавського районного суду Закарпатської області від 21 листопада 2024 року за ч.4 ст.185 КК України на 5 (п`ять) років позбавлення волі із застосуванням ст.75 КК України на 1 (один) рік,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.153 ч.4, ст.162 ч.1 КК України,

в с т а н о в и в :

У провадженні Іршавського районного суду Закарпатської області перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.153 ч.4, ст.162 ч.1 КК України.

ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні будь-яких насильницьких дій сексуального характеру, не пов`язаних із проникненням в тіло іншої особи, без добровільної згоди потерпілої особи (сексуальне насильство), вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди, та у незаконному проникненні до іншого володіння особи.

Ухвалою Іршавського райсуду від 22.12.2025 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів без визначення розміру застави та визначено строк дії цієї ухвали до 19 лютого 2026 року включно.

13 лютого 2026 року прокурор ОСОБА_3 подала клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою на 60 днів без можливості внесення застави.

На думку прокурора, ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.153, ч.1 ст.162 КК України, що підтверджується такими матеріалами: протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від ОСОБА_7 від 15.06.2025 року; протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від ОСОБА_8 від 15.06.2025 року; протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від ОСОБА_9 від 15.06.2025 року; протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від ОСОБА_10 від 15.06.2025 року; протоколом допиту потерпілої ОСОБА_11 від 16.06.2025 року; протоколом допиту потерпілої ОСОБА_12 від 16.06.2025 року; протоколом допиту потерпілої ОСОБА_10 від 17.06.2025 року; протоколом допиту свідка ОСОБА_7 від 15.06.2025 року; протоколом допиту свідка ОСОБА_13 від 15.06.2025 року; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15.06.2025 року; протоколом допиту свідка ОСОБА_14 від 15.06.2025 року; протоколом допиту свідка ОСОБА_15 від 15.06.2025 року; протоколом допиту свідка ОСОБА_16 від 15.06.2025 року; протоколом допиту свідка ОСОБА_17 від 15.06.2025 року; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15.06.2025 року; протоколом допиту свідка ОСОБА_18 від 15.06.2025 року; протоколом огляду предмета від 15.06.2025 року; протоколом допиту свідка ОСОБА_19 від 15.06.2025 року; протоколом допиту свідка ОСОБА_20 від 15.06.2025 року; протоколом допиту свідка ОСОБА_10 від 18.06.2025 року; протоколом огляду документа від 19.06.2025 року; протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 15.06.2025 року; протоколом допиту підозрюваного ОСОБА_4 від 15.06.2025 року; повідомленням про підозру ОСОБА_4 від 15.06.2025 року; повідомленням про зміну підозри та про нову підозру від 30.06.2025 року; протоколом допиту підозрюваного ОСОБА_4 від 04.08.2025 року.

Прокурор посилається на те, що обвинувачений ОСОБА_4 вчинив тяжкий злочин, який відповідно до ч.4 ст.153 КК України, карається позбавленням волі від 5 до 10 років. Судом, на стадії дослідження доказів, досліджено письмовий доказ, а саме: акт освідування особи на стан алкогольного чи наркотичного сп`яніння від 15.06.2025 року, згідно якого ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення у стані алкогольного та наркотичного сп`яніння.

Потерпілими по даному кримінальному провадженню є малолітні особи 10 та 12 років, відносно яких було вчинено кримінальне правопорушення у сфері статевої свободи та статевої недоторканості особи, які є надзвичайно небезпечними через їх серйозний вплив на фізичне та психологічне здоров`я.

У ході судового розгляду було досліджено допити малолітніх потерпілих у порядку ст.225 КПК України та за методикою «Зелена кімната», відповідно до яких малолітні ОСОБА_21 та ОСОБА_22 розповіли про те, що ніякого дозволу на доторкання до тіла, статевих органів не надавали, вчиняли дії щодо припинення відносно них небажаних доторкань, відчували сильний страх, через те, що був нічний час доби, вони перебували у чужому місті, за відсутності батьків, або інших знайомих дорослих осіб поруч, які б могли припинити незаконні, протиправні дії ОСОБА_4 .

На думку прокурора, факт психологічного насильства також підтверджено висновками психологічних експертиз №СЕ-19/103-25/10541-ПС від 18.09.2025 року та №СЕ-19/103-25/10540-ПС від 12.09.2025 року. Згідно вказаних висновків: у ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виявлено ознаки психотравмування, виходячи з рівня її розумового розвитку, вікових, індивідуально-психологічних особливостей і емоційного стану, була здатна правильно розуміти характер і значення вчинюваних з нею дій, але не була здатна до здійснення опору у ситуації, що досліджується. Це зумовлювалося наявністю «травматичного заціпеніння», викликаного відсутністю досвіду для ідентифікації того, що відбувається; у ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виявлена наявність проявів негативного емоційного стану, враховуючи той факт, що досліджувана у провадженні подія за своєю суттю та ознаками має характер психотравмувальної та такої що чинить деструктивний вплив на психічний розвиток особи, неможливо виключити появу відстрокованих наслідків переживання цієї ситуації в майбутньому.

Наразі судом не досліджено всі докази вказаного кримінального провадження, тому не обрання відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою може привести до того, що перебуваючи на волі, обвинувачений ОСОБА_4 може незаконно вплинути на свідків у цьому кримінальному провадженні, які судом безпосередньо не допитані на даний час, а їх свідчення є вагомими доказами по справі. Також не допитано потерпілу ОСОБА_10 .

Прокурор вказує на те, що ОСОБА_4 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, а саме: вироком Іршавського районного суду від 02.09.2021 року по справі №301/1176/24 за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.186 КК України, та на даний час має невідбуте покарання, призначене вироком Іршавського районного суду від 21.11.2024 року за ч.4 ст.185 КК України, а саме: 5 років позбавлення волі, від якого був звільнений на підставі ст.75 КК України з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю в 1 рік. Обвинувачений вчинив інкриміновані йому кримінальні правопорушення під час іспитового строку, що свідчить про його схильність до вчинення кримінальних правопорушень.

Захисником подавалися апеляційні скарги на ухвали Іршавського райсуду про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою від 13.11.2025 року та від 22.12.2025 року, які розглянуті Закарпатським апеляційним судом та в задоволенні яких відмовлено, що свідчить про вмотивованість поданого клопотання прокурора та наведені доводи в них.

З метою забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_4 покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховування від суду; незаконного впливу на потерпілих та свідків у цьому ж провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення, з огляду наявність достатніх доказів вчинення ОСОБА_4 кримінальних правопорушень та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, прокурор ОСОБА_3 просила продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою на 60 днів без можливості внесення застави.

Захисник ОСОБА_5 подав заперечення на клопотання прокурора, в якому вказав, що вважає клопотання надуманим і таким, що обґрунтовується припущеннями, а не доказами.

Станом на день розгляду клопотання ОСОБА_4 перебуває під вартою понад вісім місяців, суд зобов`язаний щоразу перевіряти чи збереглися ризики, чи з`явилися нові обставини, чи є тримання під вартою пропорційним. Вважав, що у поданому клопотанні прокурор не навів жодної нової обставини, яка б свідчила про посилення ризиків або неможливість застосування альтернативних заходів, фактично повторюються ті самі доводи, які вже неодноразово оцінювалися судом.

Вважав, що матеріали кримінального провадження не містять належних доказів, як самого факту події, так і причетності обвинуваченого до злочину. Твердження про перебування ОСОБА_4 у кімнаті потерпілих ґрунтується виключно на припущеннях слідства, без об`єктивного технічного підтвердження доказами та експертизами, а подані докази, на думку захисника, навпаки виправдовують обвинуваченого ОСОБА_23 . Відсутність медичних даних про тілесні ушкодження потерпілих, які нібито зазнали сексуального насильства, на думку захисника, спростовує факт події злочину.

Прокурор використовує висновки психологічних експертиз як підтвердження застосування насильства у значенні п.1 ч.4 ст.183 КПК України, хоча самі експертизи не містять висновків про встановлення психологічного насильства як юридичного факту у рамках обвинувачення.

Посилання прокурора на рішення апеляційного суду як «підтвердження обґрунтованості» продовження тримання під вартою, вважав процесуально некоректним та таким, що суперечить самій природі судового контролю за запобіжним заходом. Факт того, що апеляційний суд раніше не скасував попередні ухвали, не звільняє суд від обов`язку здійснити нову, повну та самостійну оцінку станом на сьогодні. Апеляційне рішення не створює презумпції подальшої необхідності тримання під вартою. Навіть якщо попередні продовження визнавалися законними, це не означає, що після понад 8 місяців тримання під вартою стандарт доведення не повинен бути підвищеним. Навпаки, з плином часу тягар доведення на стороні обвинувачення посилюється. Прокурор же не наводить нових обставин, а лише апелює до попередніх ухвал.

У клопотанні прокурор наводить розширене тлумачення поняття «насильство» та «сексуальне насильство», фактично цитуючи загальні положення законодавства та правові позиції Верховного Суду, з метою створення у суду враження підвищеної тяжкості інкримінованих дій.

Однак, при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу суд не встановлює наявність складу злочину та не дає остаточної правової кваліфікації діям. Предметом розгляду є виключно наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України. Натомість прокурор фактично намагається: підмінити аналіз ризиків розширеним описом кримінальної відповідальності; надати подіям максимальну правову інтерпретацію; штучно посилити сприйняття тяжкості діяння обвинуваченого в суді.

Перебування ОСОБА_4 під вартою за умов ізоляції понад 8 місяців створює постійний психологічний тиск, ризик фізичного насильства, ризик приниження честі та гідності, небезпеку нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

За відсутності доведених ризиків, передбачених ст.177 КПК України, подальше тримання під вартою в таких умовах набуває характеру непропорційного втручання у право на свободу та особисту недоторканність. Суд повинен враховувати не лише формальні доводи сторони обвинувачення, а й реальні наслідки подальшої ізоляції особи.

Тримання під вартою не може використовуватися як інструмент психологічного тиску або як засіб спонукання особи до визнання вини. В умовах, коли відсутні об`єктивні технічні докази причетності, не доведено факт перебування в кімнаті, не надано відеозаписів із працюючих камер, ризики носять абстрактний характер, а тому подальше тримання під вартою виглядає як надмірний та непропорційний захід.

Сторона захисту також звертає увагу, що обвинувачений належить до етнічної меншини, що вимагає від суду особливо зваженого та ретельного підходу. Натомість сукупність дій і бездіяльності суду створює об`єктивне враження стереотипного та упередженого ставлення, що суперечить вимогам ст.14 ЄКПЛ у поєднанні зі ст.6 ЄКПЛ.

Сторона захисту звертає окрему увагу суду на те, що у даному кримінальному провадженні наявні ознаки гендерно зумовленого упередженого підходу, який у поєднанні з резонансною кваліфікацією справи впливає на об`єктивність судового розгляду та продовження строків тримання під вартою.

Обвинуваченим у справі є чоловік, представник етнічної меншини, тоді як суддею, прокурором та представниками потерпілих є жінки, які у процесі неодноразово апелюють до емоційного сприйняття обставин справи, а не до фактичних даних, встановлених у судовому засіданні.

За весь період тримання під вартою: не встановлено спроб впливу на свідків; не встановлено спроб переховування; не встановлено фактів перешкоджання суду. Усі ризики, на які посилається прокурор, носять абстрактний характер. Посилання на попередню судимість не може автоматично свідчити про існування реального ризику.

Сторона захисту у поданих запереченнях просила: відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою без визначення застави та змінити запобіжний захід на більш м`який, не пов`язаний із триманням під вартою. У разі необхідності визначити розмір застави, достатній для забезпечення процесуальних обов`язків.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримала клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів без визначення розміру застави, враховуючи, що до малолітніх потерпілих було застосовано психологічне насильство. Вважала, що і надалі існують ризики як ухилення від суду, так і здійснення незаконного впливу на свідків, потерпілих,тому менш суворий запобіжний захід не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого. Зауважила, що судом апеляційної інстанції залишено без змін ухвали Іршавського районного суду про продовження застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що також свідчить про підставність заявленого прокурором клопотання.

Захисник ОСОБА_5 просив відмовити в задоволенні клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою, вважаючи, що ні наявність судимості у обвинуваченого, ні тяжкість злочину, в якому обвинувачується особа, ні суспільний інтерес, не можуть бути підставами для систематичного продовження строку тримання обвинуваченого під вартою без подачі нових доказів, які б вказували на існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Вважав, що дослідженими судом доказами не підтверджується вина ОСОБА_24 у пред`явленому обвинуваченні, а наявність яких-небудь ризиків, які давали б підставу для продовження строку тримання під вартою, не доведена, зокрема прокурором не подано жодного доказу, який би свідчив про ухилення ОСОБА_24 від суду, про здійснення незаконного впливу на свідків чи потерпілих, або вчинення інших дій, що перешкоджатимуть кримінальному провадженню. Просив обрати обвинуваченому ОСОБА_24 інший, більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_4 вважав, що клопотання прокурора є безпідставним, оскільки він не вчиняв кримінальних правопорушень та просив змінити запобіжний захід на інший, не пов`язаний з утриманням під вартою.

Представник потерпілих ОСОБА_6 підтримала клопотання прокурора та просила таке задовольнити.

Малолітня потерпіла ОСОБА_11 та її законний представник ОСОБА_8 , малолітня потерпіла ОСОБА_12 та її законний представник ОСОБА_9 , потерпіла ОСОБА_10 у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце його проведення були належним чином повідомлені, подали заяви, згідно яких просили провести судове засідання без їхньої участі у зв`язку із зайнятістю та значною відстанню від місця проведення судових засідань.

Заслухавши думку сторін кримінального провадження щодо заявленого клопотання, перевіривши матеріали клопотання, суд приходить до таких висновків.

При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу суд не встановлює наявність складу злочину та не дає остаточної правової кваліфікації діям. Предметом розгляду є виключно наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (рішення Європейського суду з прав людини від 26.06.1991 року «Летельє проти Франції», скарга № 12369/86).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Оцінюючи наявність ризиків у кримінальному провадженні, суд виходить з того, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний та соціальний стан особи, відомостей про особу обвинуваченого.

Згідно з ст.183 ч.2 п.5 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Ухвалою Іршавського райсуду від 22.12.2025 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів без визначення розміру застави та визначено строк дії цієї ухвали до 19 лютого 2026 року включно.

ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні насильницьких дій сексуального характеру, не пов`язаних із проникненням в тіло іншої особи, без добровільної згоди потерпілої особи (сексуальне насильство), вчинені щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, а також у незаконному проникненні до іншого володіння особи, та дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ст. 153 ч.4 та 162 ч.1 КК України.

Отже, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст.153 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років. Також ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.162 КК України, за який передбачено покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або обмеження волі на строк до трьох років.

ОСОБА_4 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, а саме: вироком Іршавського райсуду від 02.09.2021 року за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.186 КК України, та вироком Іршавського райсуду від 21.11.2024 року за вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, на даний час має невідбуте покарання у виді 5 років позбавлення волі із застосуванням ст.75 КК України з іспитовим строком тривалістю в 1 рік, тобто в даному кримінальному провадженні ОСОБА_4 обвинувачується у скоєнні тяжкого умисного злочину під час відбування покарання з випробуванням, що свідчить про його схильність до вчинення кримінальних правопорушень.

ОСОБА_24 обвинувачується у скоєнні у стані алкогольного та наркотичного сп`яніння тяжкого злочину проти статевої свободи двох малолітніх потерпілих 10 та 12 років.

Оцінюючи вищевказані обставини, суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема про те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту і суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів. Крім того, ризик втечі має оцінюватися у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

У рішенні по справі №34578/97 «Єчюс проти Литви», п. 93, ECHR 2000?IX, Судом встановлено наступне: «Суд нагадує, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно. Наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу».

Враховуючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним, а також особу обвинуваченого, на думку суду, і надалі наявні ризики, визначені ст.177 ч.1 п. 1, 3, 5 КПК України, тобто обвинувачений ОСОБА_4 , перебуваючи на волі, може переховуватися від суду, незаконного впливати на потерпілих та свідків (у тому числі, свідків захисту, які є родичами обвинуваченого, які проживають разом з ним) у цьому ж кримінальному провадженні, які на даному етапі судового розгляду ще не допитані, чим перешкоджати кримінальному провадженню, або може вчинити інше кримінальне правопорушення.

Ризик впливу на потерпілих та свідків зберігається до отримання їхніх показань безпосередньо судом під час розгляду справи по суті.

Суд вважає, що ризики, які враховувалися судом при обранні та продовженні обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на цей час не зменшилися, залишаються реальними та продовжують існувати, враховуючи зміст пред`явленого останньому обвинувачення, а також тяжкість кримінальних правопорушень, характер та обставини протиправних діянь, в яких він обвинувачується, особу обвинуваченого, відсутність у нього постійного місця роботи та джерела доходу, міцних соціальних зв`язків, що виправдовує тримання обвинуваченого під вартою, тому застосування у даному випадку саме такого запобіжного заходу буде виправданим з точки зору наявності відповідного суспільного інтересу.

Як додаткову обставину в підтвердження ризику переховування, суд враховує введення в Україні воєнного стану через агресію російської федерації проти України, яка суттєво погіршує криміногенну обстановку, зокрема, ускладнює належний виклик особи, а також контроль за виконанням більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою.

Продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою є необхідним з метою забезпечення дієвості кримінального провадження та належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Навіть якщо обвинувачений і не має на меті ухилятися від суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків, інших учасників кримінального провадження, однак, обставини, за яких вчинено інкриміновані йому кримінальні правопорушення, їх тяжкість та інші наведені вище обставини, а також вищенаведені дані про його особу, дають обґрунтовані підстави уважати, що такі ризики мають місце, і їх запобіганню буде достатнім лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, що в свою чергу свідчить про неможливість застосування щодо ОСОБА_4 інших більш м`яких запобіжних заходів.

Посилання сторони захисту на необхідність застосування до обвинуваченого «особливого підходу» через його «належність до етнічної меншини», суд вважає безпідставним, оскільки таке прямо суперечитиме нормам ст. 10 КПК України, яка передбачає, що не може бути привілеїв чи обмежень у процесуальних правах, передбачених цим Кодексом, за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних чи інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, громадянства, освіти, роду занять, а також за мовними або іншими ознаками. У випадках і порядку, передбачених цим Кодексом, певні категорії осіб (неповнолітні, іноземці, особи з розумовими і фізичними вадами тощо) під час кримінального провадження користуються додатковими гарантіями.

При цьому, у матеріалах кримінального провадження відсутні й стороною захисту не надано докази про наявність у ОСОБА_4 будь-яких захворювань, які б свідчили про неможливість тримання його під вартою в умовах ізоляції від суспільства, або належність обвинуваченого до певної категорії осіб, які у випадках і порядку, передбачених КПК України, під час кримінального провадження користуються додатковими гарантіями.

Суд також вважає голослівними посилання сторони захисту на наявність у даному кримінальному провадженні ознак гендерно зумовленого упередженого підходу, що впливає на продовження строків тримання під вартою.

Твердження захисника про відсутність доказів наявності ризиків, через те, що за весь період тримання обвинуваченого під вартою не встановлено спроб впливу на свідків, не встановлено спроб переховування від суду, не встановлено фактів перешкоджання суду, суд вважає безпідставними.

Стороною захисту не надано жодних доказів, зокрема й даних про особу обвинуваченого, які би давали обґрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_4 , перебуваючи на волі, не буде ухилятися від суду, не впливатиме на свідків, не вчинятиме інших кримінальних правопорушень, і що до нього може бути застосовано більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою.

Доводи сторони захисту не впливають та не спростовують продовження існування заявлених прокурором ризиків, що в свою чергу унеможливлює зміну обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу на більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Враховуючи наведене, суд вважає, що надалі існують ризики, передбачені ст.177 ч.1 п. 1, 3, 5 КПК України, які не зменшилися та виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, на даному етапі провадження, судом не встановлено та сторонами кримінального провадження не наведено.

На думку суду, жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, тому клопотання прокурора про продовження ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є підставним і таким, що підлягає задоволенню.

Оскільки ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину із застосуванням психологічного насильства, при постановленні ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд відповідно до ч.4 ст.183 КПК України не визначає розмір застави.

Керуючись ст. 331, 392 КПК України,

у х в а л и в :

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю та мешканцю АДРЕСА_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів без визначення розміру застави.

Строк дії ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 17 квітня 2026 року включно.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Головуюча: ОСОБА_1