Справа № 944/2231/25
Провадження №1-кп/944/1209/25
про продовження строку тримання під вартою
19.11.2025 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області у складі
головуючого судді ОСОБА_1
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2
обвинуваченого - ОСОБА_3
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с.Городжів Жовківського району Львівської області, на момент вчинення кримінального правопорушення солдат військової служби за призовом під час мобілізації, який проходив військову службу на посаді курсанта 4 навчального курсу школи загальновійськової підготовки військової частини НОМЕР_1 , неодруженого, дітей на утриманні не має, який зареєстрований та фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.296, ч.1 ст.377, ч.5 ст.407 КК України,
19.11.2025 прокурором подано письмове клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_3 на 60 діб, без можливості внесення застави.
У судовому засіданні прокурор підтримав подане письмове клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу. В обґрунтування поданого клопотання покликався на те, що згідно обвинувального акту ОСОБА_3 обвинувачується в тому, що 22.01.2025 в орієнтовний період часу з 12:40 год. по 13:45 год., маючи умисел на грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, ігноруючи існуючі в суспільстві елементарні правила поведінки та моралі, вчинив хуліганські дії, які за своїм змістом відзначалися особливою зухвалістю, зокрема, перебуваючи у залі судових засідань №7 Львівського апеляційного суду, що розташований за адресою: м.Львів, пл.Соборна, 7, під час судового засідання у справі №462/114/25 грубо порушував порядок проведення засідання, поводив себе зухвало, ігноруючи зауваження головуючої судді, тривалий час вперто не припиняв порушувати громадський порядок, зневажливо висловлювався до учасників судового розгляду, ставав ногою на місця для сидіння слухачів, в результаті чого колегією суддів було прийнято рішення про видалення ОСОБА_3 з зали судових засідань у супроводі судової охорони.
В подальшому, продовжуючи свій злочинний умисел, спрямований на грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, ОСОБА_3 , перебуваючи на першому поверсі приміщення Львівського апеляційного суду, діючи групою осіб із невстановленими досудовим розслідуванням особами, прагнучи показати явну зневагу до існуючих правил і норм поведінки у суспільстві, бажаючи самоствердитися за рахунок приниження інших осіб, протиставити себе іншим громадянам, суспільству і державі, ображав працівників судової охорони, висловлювався зневажливо на адресу суддів та працівників суду, здіймав галас у приміщенні суду, внаслідок чого була тимчасово припинена нормальна діяльність державної установи.
Таким чином, ОСОБА_3 обвинувачується в хуліганстві, тобто грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, вчиненому групою осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України.
Крім цього, ОСОБА_3 обвинувачується в тому, що 14.03.2025 в орієнтовний період часу з 11:00 год. по 12:00 год., маючи умисел на грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, ігноруючи існуючі в суспільстві елементарні правила поведінки та моралі, вчинив хуліганські дії, які за своїм змістом відзначалися особливою зухвалістю, зокрема, перебуваючи у залі судових засідань №2 Галицького районного суду міста Львова, що розташований за адресою: м.Львів, вул.Чоловського, 2, під час судового засідання по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.114-2, ч.1 ст.190, ч.2 ст.190 Кримінального Кодексу України, грубо порушував порядок проведення засідання, поводив себе зухвало, ігноруючи зауваження головуючої судді, тривалий час вперто не припиняв порушувати громадський порядок, зневажливо висловлювався до учасників судового розгляду, сів на місце для головуючого судді.
В подальшому, продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, ОСОБА_3 , діючи групою осіб із невстановленими досудовим розслідуванням особами, прагнучи показати явну зневагу до існуючих правил і норм поведінки у суспільстві, бажаючи самоствердитися за рахунок приниження інших осіб, протиставити себе іншим громадянам, суспільству і державі, ображав працівників судової охорони, прокурора, висловлювався зневажливо на адресу судді та працівників суду, що супроводжувалось особливою зухвалістю, здіймав галас у приміщенні суду, внаслідок чого була тимчасово припинена нормальна діяльність державної установи та в результаті чого суддею було прийнято рішення про видалення ОСОБА_3 з зали судових засідань у супроводі судової охорони.
Таким чином, ОСОБА_3 обвинувачується в хуліганстві, тобто грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, вчиненому групою осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України.
Крім цього, ОСОБА_3 обвинувачується в тому, що 03.03.2025 до 20:20год., більш точний час в ході досудового розслідування не встановлено, будучи курсантом 4 навчального курсу школи загальновійськової підготовки військової частини НОМЕР_1 , солдат військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_3 , діючи умисно, в умовах воєнного стану, не маючи наміру назавжди ухилитися від проходження військової служби, не отримавши дозволу відповідного командира, самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , що дислокується на території «Міжнародного центру миротворчості і безпеки», що знаходиться поблизу населеного пункту Старичі Яворівського району Львівської області, та в період часу з 03.03.2025 до 17.03.2025 був відсутній на військовій службі без поважних причин понад три доби, свої службові обов`язки не виконував, а службовий час проводив на власний розсуд, тобто до моменту затримання його органом досудового розслідування в порядку ст.208 КПК України.
У період часу з 03.03.2025 до 17.03.2025 солдат ОСОБА_3 проводив час на власний розсуд, обов`язки військової служби не виконував, свою належність до Збройних Сил України, а також той факт, що він незаконно перебуває за межами військової частини, приховував. Під час незаконного перебування за межами військової частини солдат ОСОБА_3 до органів місцевої влади та військового управління з питань подальшого проходження військової служби не звертався, хоча об`єктивно мав можливість це вчинити.
Таким чином, ОСОБА_3 обвинувачується у самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.
Таким чином, ОСОБА_3 обвинувачується у погрозі вбивством, насильством щодо судді у зв`язку з його діяльністю, пов`язаною із здійсненням правосуддя, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.377 КК України.
Прокурор зазначив, що ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду міста Львова від 18.03.2025 стосовно ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 25.09.2025 в черговий раз продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_3 , водночас строк дії ухвали закінчується 23.11.2025, а кримінальне провадження по суті не розглянуто, ризики, наведені в ухвалі суду на даний час, не відпали, не змінилися, не зменшилися та продовжують існувати.
Доцільність застосування до обвинуваченого найсуворішого запобіжного заходу пов`язана з тим, що останній обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст.407 КК України, санкцією якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад 5 років, без можливості застосувати ст.75 КК України, тому є достатні підстави стверджувати, що існують ризики, зазначені у ст.177 КПК України, зокрема, що обвинувачений може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності; незаконно впливати на свідків; іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню; продовжувати вчиняти інші злочини.
Так, розуміючи наслідки притягнення до відповідальності, та зважаючи на існування умов для життя обвинуваченого ОСОБА_3 в умовах розшуку, можливості його переховування як на території України, так і за межами України в тому числі на непідконтрольній території, враховуючи, характеризуючи дані на обвинуваченого, який немає стійких соціальних зав`язків, існують ризики того, що з метою уникнення відповідальності, обвинувачений може переховуватись від суду.
При встановленні ризику незаконного впливу на свідків у кримінальному проваджені слід враховувати, що такий існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.
Щодо ризику того, що ОСОБА_3 може іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, прокурор зазначив, що останній перебуваючи під вартою постійно перешкоджає суду здійснювати судовий розгляд даного кримінального провадження, а тому обравши запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою не зможе запобігти спробам перешкоджати кримінальному провадженню.
Крім цього, обвинувачений, розуміючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, може умисно вчинити самокалічення або симулювати хворобу, підробивши для цього відповідні документи або іншим обманом, щоб не перебувати в умовах ізоляції до завершення судового розгляду.
Ризик вчиняти інші кримінальні правопорушення підтверджується тим, що обвинуваченому інкримінується самовільне залишення військової частину з метою ухилитися від військової служби, в умовах воєнного стану, відтак у випадку не обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, останній продовжить свою протиправну поведінку та може повторно вчинити самовільне залишення військової частини або дезертирство. Крім цього, враховуючи протиправну поведінку ОСОБА_3 та його нехтування вимогами Законів України та Статуту Збройних Сил України, останній може схиляти до аналогічної протиправної поведінки також інших військовослужбовців.
Більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням обвинуваченого під вартою, не зможе запобігти вищевказаним ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.
Зважаючи на обставини вчиненого кримінального правопорушення, сторона обвинувачення вважає за недоцільне при постановленні судом ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою визначення альтернативного запобіжного заходу застави.
В судовому засіданні прокурор зазначив, що на даний час є необхідність у продовженні строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , оскільки ризики, які стали підставою для обрання даного виду запобіжного заходу є реальними, не минули та не зменшились.
Обвинувачений та його захисник проти задоволення клопотання про продовження строку тримання під вартою без визначення розміру застави заперечили.
Потерпілі в підготовче судове засідання не з`явилися, скерували до суду заяви про розгляд підготовчого судового засідання, а також подальших судових засідань, проведення судових дебатів та ухвалення вироку у їх відсутності.
Заслухавши думку осіб, які беруть участь у судовому засіданні, вивчивши обвинувальний акт, дослідивши матеріали клопотання прокурора щодо продовження дії запобіжного заходу, суд зазначає наступне.
Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду міста Львова від 18.03.2025 стосовно ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, з утриманням його в ДУ «Львівська установа виконання покарань (№ 19)», де останній перебуває на даний час.
Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області 25.09.2025 в черговий раз продовжено обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 календарних днів, без визначення розміру застави.
Відповідно до ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченимстаттею 177 цього Кодексу. Запобіжний захід у виді тримання під вартою може бути застосований в тому числі до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років (п.4 ч.2 ст.183 КПК України).
Згідно з ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Положеннями ст. 199 КПК України передбачено, що при розгляді доцільності продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст. 184 цього Кодексу, ураховуються обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню розгляду справи до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, суд відмічає, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.
Прокурор звертаючись до суду з клопотанням про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому, посилався на наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме - переховуватися від суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, а також вчинити інше кримінальне правопорушення чи іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню.
Оцінці судом на зазначеній стадії кримінального провадження підлягають характер, тяжкість та наслідки кримінального правопорушення, а також наявність та/або продовження існування наведених прокурором ризиків, передбачених п. п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. При визначенні ризиків закон не вимагає неспростовних доказів того, що обвинувачений однозначно, поза всяким сумнівом, здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає обґрунтування, що він має реальну можливість їх здійснити під час вирішення питання про застосування запобіжного заходу або в майбутньому.
Отже ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формі або формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення вірогідності їх здійснення.
З моменту взяття обвинуваченого під варту та до моменту вирішення вказаного клопотання не змінилися обставини, які стали підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не змінилася обстановка, яка дає суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого може забезпечити і більш м`який запобіжний захід.
При цьому, питання щодо продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому суд вирішує у кожному конкретному випадку з дотриманням вимог ст. 177,178КПКУкраїни шляхом оцінки в сукупності всіх обставин, конкретних аргументів, прав та свобод людини, ризиків та наданих сторонами кримінального провадження матеріалів, за наявності ознак того, що цього вимагають істинні вимоги суспільного інтересу, які в даному випадку переважають правило поваги до особистої свободи обвинуваченого.
Вирішуючи питання щодо доцільності продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 суд приймає до уваги конкретні обставини справи, характер та обставин вчинення інкримінованих обвинуваченому діянь, як вони сформульовані стороною обвинувачення, враховуючи особу обвинуваченого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, має недостатньо міцні соціальні зв`язки, тяжкими захворюваннями, які б перешкоджали утриманню його в слідчому ізоляторі, не хворіє. Будь- яких даних, які б перешкоджали його утриманню в слідчому ізоляторі немає. Останній, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад 5 років, без можливості застосувати ст.75 КК України, тому зважаючи на викладене суд вважає, що останній може переховуватись від органу досудового розслідування та суду, враховуючи, що на даний час не всі ділянки державного кордону України контролюються українською владою, тому останній може перетнути державний кордон України з метою уникнення кримінальної відповідальності.
Ризик переховування від суду є актуальним незалежно від стадії кримінального провадження та обумовлений серед іншого можливістю притягнення до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками і, зокрема, суворістю передбаченого покарання.
Разом з тим, суд зазначає, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.
Суд зазначає, що тяжкість обвинувачення хоча і не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем ймовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Оцінюючи наявність ризику незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, суд виходить з встановленого КПК України порядку отримання показань від свідків у кримінальному провадженні на різних його етапах, та уважає, що ризик такого впливу зберігається до отримання показань свідків безпосередньо судом під час розгляду справи по суті.
Враховуючи тяжкість кримінальних правопорушень, які інкримінуються обвинуваченому, покарання, яке загрожує у разі визнання його винуватим, суд вважає, що останній може незаконно впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, що негативно вплине на хід судового розгляду в цілому.
Щодо ризику того, що ОСОБА_3 може іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, суд не залишає поза увагою той факт, що обвинувачений неодноразово був видалений з зали суду через неповагу до суду, неприпустиму поведінку та порушення порядку проведення судового засідання. Така поведінка обвинуваченого не може свідчити про належне виконання покладених на нього обов`язків у разі зміни запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою. Також щодо вказаного ризику, суд приймає до уваги твердження сторони обвинувачення, про нехтування ОСОБА_3 положеннями чинного законодавства, а також ймовірності невиконання покладених на нього процесуальних обов`язки, чи можливого умисного самокалічення або симулювання хвороби. Відтак у випадку не обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, останній може продовжити протиправну поведінку.
Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених п. 1, 3, 4 ст. 177 КПК України, для зміни обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою на інший, більш м`який, судом не встановлено. Переконливих доказів на підтвердження обставин, які б вказували на зменшення або зникнення ризиків, передбаченихст. 177 КПК України, суду не надано.
Суд вважає, що ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які стали підставою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_3 , доведені прокурором, продовжують існувати та на даний час не зменшились. Існування вказаних ризиків виправдовує тримання особи під вартою, а також свідчить про неможливість їх запобіганню шляхом застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, у тому числі домашнього арешту.
У ході розгляду клопотання, суд дійшов висновку, що обвинувачений наразі має об`єктивну можливість реалізації встановлених ризиків в майбутньому.
Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, встановлено не було.
Матеріали кримінального провадження не містять будь-яких відомостей про неможливість утримувати обвинуваченого ОСОБА_3 під вартою за станом здоров`я, також строк перебування обвинуваченого під вартою не виходить за межі розумного строку.
Окрім цього, відповідно до ч. 7 ст.176 КПК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405,407,408,429 КК України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 ст. 176 КПК України.
Під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК України.
З врахуванням наведеного вище, суд вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав інтересів суспільства, а тому суд дійшов висновку, що для запобігання доведеним у суді ризикам, слід продовжити обвинуваченому саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на шістдесят днів, без визначення розміру застави.
Застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого та запобіганню встановленим ризикам.
Таким чином, клопотання прокурора про продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави, слід задовольнити повністю.
Керуючись ст.176-178,183,194,315,350,372,395 КПК України, суд,
клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_3 задовольнити.
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) календарних днів, з утриманням у Державній установі «Львівська установа виконання покарань (№19)», без визначення розміру застави.
Визначити строк дії ухвали з 19.11.2025 по 17.01.2026 включно.
Копію ухвали вручити обвинуваченому, прокурору - для відома, Державній установі "Львівська установа виконання покарань (№19)" - для виконання.
Контроль за виконанням даної ухвали покласти на начальника Яворівського відділу Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оброни Західного регіону ОСОБА_4 .
Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Суддя ОСОБА_8