Провадження № 1-кс/756/3051/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2025 року м. Київ

Слідчий суддя Оболонського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про арешт майна у межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21 жовтня 2025 року за № 0002561,

В С Т А Н О В И В :

До Оболонського районного суду м. Києва надійшло зазначене клопотання, у якому прокурор просив накласти арешт з метою забезпечення збереження речових доказів шляхом заборони його відчуження, розпорядження та користування:

- квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 32.8 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

Клопотання обґрунтоване тим, що СВ Оболонського УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21 жовтня 2025 року за № 0002561, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України.

У ході досудового розслідування було одержано відомості про протиправне заволодіння вказаною квартирою, у зв`язку з чим прокурор просив накласти арешт на майно з метою забезпечення збереження речових доказів, пославшись на існування ризику втрати, знищення, використання, перетворення зазначеного майна.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав клопотання з наведених у ньому мотивів.

У відповідності до ч. 2 ст. 172 КПК України клопотання розглянуте без повідомлення власника майна з огляду на необхідність забезпечення арешту майна.

Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов висновку, що воно підлягає задоволенню з таких підстав.

Арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, та полягає у тимчасовому позбавленні права на відчуження, розпорядження та/або користування майном (ч. 1, п. 7 ч. 2 ст. 131, ч. 1 ст. 170 КПК України).

Згідно з приписами ч. 1, 2 ст. 170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, та він допускається виключно з метою забезпечення:

- збереження речових доказів;

- спеціальної конфіскації;

- конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

- відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати (ч. 2 ст. 173 КПК України):

- правову підставу для арешту майна;

- розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

- наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Для кожної з правових підстав арешту (мети його накладення) кримінальний процесуальний закон визначає додаткові обставини, які мають враховуватися слідчим суддею, зокрема:

- можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається з метою забезпечення речових доказів);

- наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання або цивільного позову);

- можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається з відповідною метою);

- розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (якщо арешт майна накладається з метою забезпечення цивільного позову).

Також на особу, яка подала клопотання про арешт майна, покладено обов`язок довести (ч. 1 ст. 173 КПК України):

- необхідність такого арешту;

- наявність ризику приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження майна.

Враховуючи загальні підстави застосування заходів забезпечення кримінального провадження, передбачені ч. 3 ст. 132 КПК України, арешт майна не допускається, якщо не буде доведено, що:

- існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

- потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора;

- може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Прокурор зазначив, що група невстановлених осіб шляхом обману заволоділи квартирою АДРЕСА_1 , вчинивши шахрайство в особливо великих розмірах в умовах воєнного стану.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 01.10.2025, укладеного між ОСОБА_4 , ІПН НОМЕР_1 (продавець), та ОСОБА_5 , ІПН НОМЕР_2 (покупець), який посвідчений приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_6 та зареєстрований у реєстрі за № 1187, ОСОБА_5 набув право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

З моменту придбання зазначеної квартири ОСОБА_5 почав нею користуватися для власних потреб, зокрема виконувати ремонтні роботи.

Квартира, що відчужується за вищезазначеним договором, належала ОСОБА_4 на підставі договору міни, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу ОСОБА_7 21.06.2001 за реєстровим № 4333. Право власності на квартиру зареєстроване за ОСОБА_4 у Київському міському бюро технічної інвентаризації 20.07.2001, реєстрова книга № д. 1128, запис № 3444.

При цьому встановлено, що 16 серпня 2024 року було виявлено труп ОСОБА_4 .

Наведені у клопотанні обставини корелюють обставинам, зазначеним у витязі з ЄРДР, підтверджені наданими прокурором матеріалами у мірі, достатній для вирішення питань, пов`язаних з розглядом клопотання, зокрема, витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, договором купівлі-продажу квартири, протоколами допиту свідків, відомостями про повідомлення про смерть ОСОБА_4 тощо.

У своїй сукупності наведені відомості та надані на їх підтвердження матеріали дають вагомі підстави для висновку про обґрунтованість підозри щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України.

Водночас, слід наголосити, що в межах оцінки питань, обумовлених розглядом клопотання, слідчий суддя не вирішує питання про наявність усіх елементів складу злочину, винуватість чи невинуватість осіб у його вчиненні.

Прокурор просив накласти арешт на зазначене майно з метою забезпечення збереження речових доказів. Постановою від 21 жовтня 2025 року зазначене у клопотанні майно було визнано речовими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Одним з процесуальними джерел доказів є, зокрема, речові докази.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, серед іншого, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення тощо.

За твердженням прокурора, заволодіння зазначеної квартира могло бути протиправне здійснено шляхом обману. Враховуючи повідомлені прокурором обставини та надані на їх підтвердження матеріали слідчий суддя вважає переконливими наведені доводи прокурора.

Таким чином, зазначене у клопотанні майно відповідає критеріям речових доказів, зокрема, може бути предметом вчинення кримінального правопорушення, а отже, може бути використане як доказ для встановлення обставин, що підлягають доказуванню відповідно до ст. 91 КПК України.

Як вже зазначав слідчий суддя, завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Зважаючи на обставини кримінального правопорушення, яке розслідується у межах цього кримінального провадження, доводи прокурора про існування такого ризику є цілком обґрунтованими.

Разом з тим, запропонований прокурором спосіб арешту майна шляхом заборони користуватися та розпоряджатися майном не узгоджується з положеннями ч. 3 ст. 132 КПК України. Як передбачає згадана норма, потреби досудового розслідування мають виправдовувати такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні прокурора, а також можливість виконання завдання, для виконання якого прокурор звертається із клопотанням.

Збереження властивостей речових доказів як предмету кримінального правопорушення у цьому випадку цілком може бути досягнуте шляхом унеможливлення відчуження вказаної квартири. Потреби досудового розслідування не виправдовують заборони користування цією квартирою.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Крім того, ч. 12 ст. 170 КПК України містить імперативний припис про неможливість заборони використання житлового приміщення особам, які на законних підставах проживають у такому житловому приміщенні, не допускається.

Слідчий суддя відхиляє доводи прокурора про можливе створення перешкод для досудового розслідування з боку титульного власника квартири, адже, як визначено ч. 2 ст. 170 КПК України, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, і вказане завдання може бути досягнуто без обмеження користування квартирою. Крім того, клопотання не містить відомостей про наявність у титульного власника іншого місця проживання. За відсутності іншого житла заборона проживати у придбаній квартирі становити надмірне втручання у права особи, оскільки фактично позбавляє її будь-якого місця проживання.

Отже, враховуючи, що захід забезпечення кримінального провадження має становити мінімальне втручання у права власника майна, і прокурор не обґрунтував належним чином реальної потреби у забороні користуватися квартирою, в цій частині у задоволенні клопотання слід відмовити.

Критерії розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження є оціночними поняттями. Європейський Суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що будь-яке втручання у право особи з боку держави має забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

На переконання слідчого судді, загальні інтереси суспільства у вигляді досягнення завдань кримінального провадження, визначених ст. 2 КПК України (зокрема, захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування тощо), виправдовують ступінь втручання у право власності особи, яке пов`язане з накладенням арешту на належне їй майно.

Враховуючи характер майна, тимчасове позбавлення особи можливості розпоряджатися ним, не становитиме надмірного втручання та суттєвих негативних наслідків для неї.

Наведене у клопотанні майно належать до переліку майна, на яке згідно з приписами ч. 10 ст. 170 КПК України може бути накладений арешт.

Слідчий суддя наголошує, що накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або невідворотним позбавленням такого права. Хоча власник і обмежується у реалізації всіх правомочностей щодо відповідного майна, проте таке обмеження має тимчасовий характер.

Тимчасовий характер арешту майна обумовлений наявністю правового механізму, передбаченого ст. 174 КПК України, за яким арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

За таких обставин, враховуючи наведені мотиви, клопотання прокурора підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 372, 376 КПК України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В :

1. Клопотання - задовольнити частково.

2. Накласти арешт з метою забезпечення збереження речових доказів шляхом заборони розпорядження та відчуження на:

- квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 32.8 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), яке відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, на праві приватної власності належать ОСОБА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

3. В решті клопотання - відмовити.

Ухвала про арешт майна підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя ОСОБА_1