ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/747/26 Справа № 195/2183/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

потерпілої ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000183 від 17.09.2024 за апеляційними скаргами прокурора Криворізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_8 , що дії в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , та потерпілої ОСОБА_9 на вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 14 жовтня 2025 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Марганець Дніпропетровської області, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, військовослужбовця призваного на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_2 , який обіймає посаду механіка-водія відділення радіолокаційної розвідки радіотехнічної батареї 3013 дивізіону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «старший солдат», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,-

визнано винним та засуджено за ч.2 ст.414 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу змінено з цілодобового домашнього арешту на особисте зобов?язання.

На підставі ч. 5 ст. 194 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) покладено на ОСОБА_7 обов`язки: прибувати за кожною вимогою до суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з дня фактичного затримання.

На підставі ч.5 ст.72 КК зараховано ОСОБА_7 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 17.09.2024 по 31.03.2025, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

На підставі ч.7 ст.72 КК зараховано ОСОБА_7 в строк покарання строк цілодобового домашнього арешту з 01.04.2025 по 14.10.2025, із розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі.

Долю речових доказів та процесуальних витрат вирішено відповідно до положень ст.ст.100, 124 КПК.

В С Т А Н О В И Л А :

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

Відповідно до ч. 8 ст. 4, ч. 1 ст. 5, ст. 10, ст. 11, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24 лютого 2022 року № 69/2022, затвердженого Законом України №2105-ІХ від 10 березня 2022 року, громадянин України ОСОБА_7 призваний на військову службу за призивом під час мобілізації на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_2 , який обіймає посаду механіка-водія відділення радіолокаційної розвідки радіотехнічної батареї 3013 дивізіону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «старший солдат».

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 66 від 22 березня 2022 року ОСОБА_7 зарахований до списків особового складу частини, поставлений на всі види забезпечення та призначений на посаду механіка-водія відділення радіолокаційної розвідки радіотехнічної батареї 3013 дивізіону військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно розділу 10 Інструкції про організацію обліку, зберігання і видачі стрілецької зброї та боєприпасів у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 29.06.2005 року № 359, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 серпня 2005 року за № 933/112013 Військовослужбовці отриману стрілецьку зброю та боєприпаси повинні постійно тримати при собі. Під час розміщення в будівлях, інших пристосованих для проживання приміщеннях стрілецьку зброю дозволяється зберігати: поставленою стійко до стіни; підвішеною за ремені на цвяхах або складеною на полицях.

У зв`язку із вищезазначеним у обвинуваченого ОСОБА_7 при собі знаходилась закріплена за ним вогнепальна зброя - 5,45-мм автомат конструкції Калашникова, що складається, укорочений (АКС-74У), № НОМЕР_2 , 1988 року випуску, до якого був приєднаний магазин, споряджений патронами.

У порушення вимог вищезазначеної інструкції обвинувачений ОСОБА_7 під час розміщення у будівлі не зберігав закріплену за ним зброю у визначеному для зберігання місці, а тримав біля місця відпочинку.

17 вересня 2024 року, в нічний час доби, старший солдат ОСОБА_7 перебував в місці обладнаного під місце відпочинку під час несення служби, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , де приблизно о 01 годині 00 хвилин спільно вживали спиртні напої з ОСОБА_10 , який є майстром відділення технічного забезпечення 3013 дивізійну військової частини НОМЕР_1 ,

В ході спілкування наодинці, між військовослужбовцями ОСОБА_7 та ОСОБА_10 в приміщенні будинку виникла словесна сварка, в ході якої ОСОБА_10 , схопивши автомат, закріплений за ОСОБА_7 , почав вести хаотичну стрільбу в стелю та стіни приміщення. ОСОБА_7 , намагаючись відібрати у ОСОБА_10 свою зброю, виривав з рук ОСОБА_10 свій автомат, при цьому відбувалися постріли. Всього було здійснено 21 постріл і ОСОБА_10 і ОСОБА_7 у різних напрямках, і декілька пострілів було здійснено ОСОБА_7 в сторону ОСОБА_10 , під час яких одна куля влучила у ОСОБА_10 , в результаті чого ОСОБА_10 помер на місці вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до висновку експерта № 153-Е від 17.10.2024 виявлені тілесні ушкодження у ОСОБА_10 у вигляді наскрізного проникаючого вогнепального кульового поранення грудної клітини і черевної порожнини, яке розпочинається вхідною вогнепальною раною на передній стінці грудної клітки по лівій парастернальній лінії в проекції 1-го міжребер`я, розповсюджується рановим каналом, який прямує зверху в низ, з ліва на право, дещо спереду до заду, з пошкодженням походу шкіри, підшкірно-жирової клітковини, міжреберного м`язу у 2-му міжребер`ї ліворуч, дуги аорти, серцевої сорочки, правого купола діафрагми, наскрізним пошкодженням правої частки печінки; закінчується вихідною вогнепальною раною на правій бічній поверхні тулубу по задньо-паховій лінії в проекції 10-го міжребер`я.

Вище вказане тілесне ушкодження у вигляді проникаючого вогнепального кульового поранення грудної клітини і черевної порожнини утворилося при пострілі з ручної вогнепальної зброї, одиночним (компактним) снарядом (кулею), який володів високою кінетичною енергією та пробивною дією і в склад якого входили з`єднання міді, свинцю, заліза та перебуває в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті.

Смерть ОСОБА_10 настала від наскрізного проникаючого вогнепального кульового поранення грудної клітини та черевної порожнини з ушкодженнями аорти печінки, яке призвело до зовнішньої та внутрішньої кровотечі і ускладнилося розвитком гострої крововтрати, що слід вважати безпосередньою причиною смерті.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 органом досудового слідства кваліфіковано за ч.1 ст.115 КК, як вбивство, тобто умисне заподіяння смерті іншій людині.

Однак суд першої інстанції дійшов висновку, що дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ч.2 ст. 414 КК, як порушення правил поводження зі зброєю, що заподіяло смерть потерпілому, оскільки тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_10 , що призвели до його смерті, заподіяні ОСОБА_7 через необережність.

Не погодившись з таким рішенням суду, прокурор подала апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що вирок в частині перекваліфікації дій ОСОБА_7 на ч.2 ст.414 КК є незаконним і підлягає скасуванню з огляду на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Аргументує тим, що суд, дійшовши висновку про відсутність в діях обвинуваченого умислу на позбавлення життя і, відповідно, визнавши правовою нормою, що підлягає застосуванню, спеціальну «військову» статтю про порушення правил поводження зі зброєю, фактично підмінив об`єктивно встановлені факти суб`єктивною оцінкою, яка суперечить як змісту ст. 24 КК, так і підходам Верховного Суду до розмежування умисних посягань на життя і злочинів з необережності.

Відповідно до обвинувального акту ОСОБА_7 обвинувачувався у тому, що він, будучи військовослужбовцем, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, який обіймає посаду механіка-водія відділення радіолокаційної розвідки радіотехнічної батареї 3013 дивізіону В/Ч НОМЕР_1 , у військовому званні «старший солдат», 17 вересня 2024 року близько 01 години 35 хвилин перебуваючи за місцем свого тимчасового проживання за адресою: АДРЕСА_3 , маючи прямий умисел на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, усвідомлюючи при цьому суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки у вигляді заподіяння смерті іншій людині, бажаючи їх настання, діючи умисною, зі зброї з метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на умисне вбивство свого товариша військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_10 , взявши до рук свою службову зброю - АКС-74у № НОМЕР_2 , та тримаючи її у руках здійснив не менше ніж двадцять один постріл в напрямку потерпілого ОСОБА_10 , від чого останній помер на місці вчинення злочину.

Відповідно до висновку експерта № 153-Е від 17.10.2024, смерть ОСОБА_10 настала від наскрізного проникаючого вогнепального кульового поранення грудної клітини та черевної порожнини з ушкодженнями аорти печінки, яке призвело до зовнішньої та внутрішньої кровотечі і ускладнилося розвитком гострої крововтрати, що слід вважати безпосередньою причиною смерті.

На підставі викладеного прокурор вважає, що ОСОБА_7 обґрунтовано обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК - вбивство, тобто умисне заподіяння смерті іншій людині.

Проте суд першої інстанції безпідставно перекваліфікував злочин на ч. 2 ст. 414 КК, вважаючи, що смерть потерпілого настала внаслідок необережного порушення правил поводження зі зброєю, а не з умислу на вбивство.

Визнаючи у діях ОСОБА_7 порушення правил поводження зі зброєю, суд не навів доказів того, що постріли були випадковими, а не цілеспрямованими. Натомість матеріали справи свідчать про:

- наявність мотиву тривалі неприязні стосунки з потерпілим;

- прицільний характер дій 21 постріл із автомата АКС-74У у життєво важливі ділянки тіла;

- усвідомлення наслідків Кочин був військовослужбовцем, навченим користуванню зброєю, а отже розумів, що така стрілянина неминуче призведе до смерті;

- відсутність реакції після злочину, що свідчить про завершеність умислу.

Прокурор вказує, що під час дослідження доказів у кримінальному провадженні слід виходити з того, що ч.1 ст. 115 КК охоплює собою ситуації умисного протиправного заподіяння смерті, коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер дії, передбачає неминучість або реальну можливість настання смерті і бажає її настання. Саме така модель поведінки була встановлена у даному провадженні: між ОСОБА_7 та потерпілим тривалий час існували конфліктні, неприязні стосунки; у ніч події на тлі конфлікту обвинувачений узяв до рук штатну бойову зброю автомат АКС-74У, і здійснив по потерпілому двадцять один постріл, при цьому постріли були спрямовані в життєво важливу ділянку тулуба, що підтверджено висновком експерта. За таких обставин висновок про необережну форму вини є нелогічним: особа, яка прицільно, багаторазово застосовує автоматичну зброю проти конкретної людини, не може вважатися такою, що «розраховувала уникнути» смерті потерпілого. Цю думку неодноразово висловлював Верховний Суд, зазначаючи, що спосіб вчинення (множинні удари або постріли в життєво важливі органи), знаряддя (бойова зброя), наявність конфлікту і поведінка після події в сукупності свідчать про умисне вбивство і виключають необережну форму вини (постанова ККС ВС від 20.05.2025 у справі № 575/696/22).

На відміну від цього, судова практика, де у судових рішеннях кримінальні правопорушення дійсно кваліфіковані за ч.2 ст.414 КК, характеризуються іншою фактичною основою: це або недбале зберігання/чистка зброї, або необережне поводження під час чергування, або використання зброї поза конфліктною ситуацією, коли сам постріл не був спрямований на заподіяння смерті. Наприклад, у постанові ККС від 02.06.2022 у справі №367/274/19 також підкреслено, що кваліфікація за ст. 414 КК можлива лише за наявності необережної форми вини, коли постріл став наслідком порушення правил, а не результатом реалізації злочинного наміру.

Таким чином, наявні у цій справі обставини мотив, спосіб, кількість пострілів і характер поранень повністю узгоджуються з практикою застосування ст. 115 КК та виключають можливість кваліфікації за ст. 414 КК.

Суд першої інстанції, обираючи для кваліфікації ч.2 ст.414 КК фактично поставив цю справу в один ряд зі справами про «випадковий» або «службовий» постріл, тоді як наявні у провадженні докази тривалий конфлікт, словесна сварка безпосередньо перед стріляниною, застосування автомата, 21 постріл, поранення в життєво важливі органи вказують на зовсім іншу, умисну модель злочину. Саме в такій ситуації ч. 1 ст.411 КПК прямо зобов`язує суд навести мотиви, чому одні докази він бере до уваги, а інші відкидає. Суд цього не зробив, обмежившись посиланням на спеціальний статус обвинуваченого як військовослужбовця та на сам факт використання ним службової зброї.

Прокурор зазначає, що наявні у справі докази свідчать про прямий умисел: ОСОБА_7 діяв із мотивів особистої неприязні; усвідомлював характер своїх дій як небезпечних для життя; передбачав і бажав смерть потерпілого; діяв свідомо, використовуючи зброю як знаряддя злочину. За таких умов об`єктивні та суб`єктивні ознаки складу злочину повністю відповідають ч. 1 ст. 115 КК.

Враховуючи викладене, прокурор просить вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 14 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_7 скасувати, ухвалити новий, яким визнати обвинуваченого ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК та призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років та обвинуваченого взяти під варту у залі суду.

На підставі ст. 54 КК позбавити військового звання «старший солдат».

В решті вирок суду залишити без змін.

В апеляційній скарзі захисник посилається на незаконність та необґрунтованість вироку, оскільки судом першої інстанції не враховане те, що ОСОБА_7 свою провину визнав в повному обсязі за звинуваченням у необережному поводженні зі зброєю, частково визнавав за звинуваченням у навмисному вбивстві.

Також судом не врахована думка потерпілої, яка просила призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі. Після зміни запобіжного заходу обвинувачений вибачився перед потерпілою та прийняв участь у встановленні загиблому пам`ятнику на кладовищі. На досудовому слідстві активно сприяв розкриттю вчиненого злочину, брав участь у всіх необхідних слідчих діях та надав щирі пояснення щодо скоєного, а також те, що з 24.02.2022 приймає безпосередньо участь у бойових діях та забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф, захищаючи територіальну цілісність України, що загалом суд повинен був визнати як обставину, що пом`якшують покарання обвинуваченого згідно ст.66 КК.

Вказані обставини не були враховані судом першої інстанції.

Крім того, судом залишено поза увагою те, що ОСОБА_7 після зміни запобіжного заходу на особисте зобов`язання повернувся до своєї військової частини, де і служить та є активним учасником бойових дій. За період своєї служби він продемонстрував високий професіоналізм та мужність, за що має державні нагороди. Покарання у вигляді тримання під вартою професійного та мотивованого військового ОСОБА_7 в рази зменшує обороноздатність нашої країни.

На підставі наведеного, захисник просить скасувати вирок Томаківського районного суду від 14.10.2025, винести новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання не пов`язане з позбавленням волі з застосуванням ст.75 КК та покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК.

В своїй апеляційній скарзі потерпіла повністю погодилася із встановленими судом фактичними обставинами справи, але вважає призначене ОСОБА_7 покарання занадто суворим з огляду на сукупність пом`якшуючих обставин.

Зазначає, що обвинувачений повністю визнав факт заподіяння смерті її сину ОСОБА_10 , щиро розкаявся, моральну та матеріальну шкоду відшкодував в повному обсязі, жодних претензій ОСОБА_7 вона не має та просить врахувати наведені обставини, як трагічний випадок, що стався у результаті необережності, а не навмисного убивства.

З врахуванням викладеного просить вирок Томаківського районного суду від 14.10.2025 змінити та призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення:

- прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення, просила її задовольнити, вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винним за ч.1 ст. 115 КК, призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років. На підставі ст. 54 КК позбавити його військового звання «старший солдат»; щодо апеляційних скарг захисника та потерпілої заперечувала проти їх задоволення;

- обвинуваченого, його захисника та потерпілої на підтримку доводів поданих ними апеляційних скарг, які просили вирок суду щодо ОСОБА_7 змінити та призначити йому покарання із застосуванням вимог ст. 75, 76 КК; щодо задоволення апеляційних вимог прокурора заперечували;

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги.

Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Однією із загальних засад кримінального провадження, передбачених п.10 ч.1 ст.7 та ст.17 КПК, є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка визначає, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.

Як убачається із законодавчого визначення, злочином може бути визнано лише протиправне, суспільно небезпечне, винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину (ч. 1 ст. 11 КК). Звідси одним з елементів складу злочину може бути визнано певну поведінку людини, свідомий та вольовий вчинок, а не певний стан особи.

Частина 1 статті 115 КК передбачає відповідальність за умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

При умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного. Умисел має дві характерні ознаки - інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна - це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків; вольова - наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.

Прямий умисел - це таке психічне ставлення до діяння і його наслідків, при якому особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 ст. 24 КК).

Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.

При цьому спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляється у способі вчинення діянь.

У випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті, відповідальність настає лише за наслідки, які фактично настали.

Стаття 414 КК є однією із норм розділу ХІХ Особливої частини КК, яка включає злочини проти встановленого порядку несення військової служби (військові злочини, статті 401-435 цього Кодексу).

Згідно до ст. 401 КК військовими кримінальними правопорушеннями визнаються передбачені цим розділом кримінальні правопорушення проти встановленого законодавством порядку несення або проходження військової служби, вчинені військовослужбовцями, а також військовозобов`язаними та резервістами під час проходження зборів.

За відповідними статтями цього розділу несуть відповідальність військовослужбовці Збройних Сил України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Національної гвардії України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а також інші особи, визначені законом (абз. 1 ч.2 ст.401 КК).

Об`єктивна сторона військових злочинів полягає у вчиненні суспільно небезпечного діяння, що порушує встановлений порядок несення або проходження військової служби.

Обов`язкова ознака об`єктивної сторони - причинний зв`язок.

Суб`єктом за ст. 414 КК можуть бути військовослужбовці, які за родом своєї діяльності користуються зброєю, речовинами і предметами, що становлять небезпеку для оточуючих або мають доступ до такої, і які порушують при цьому правила поводження з ними.

Суб`єктивна сторона злочину включає вину у формі необережності. При цьому винний передбачає можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховує на їх відвернення або не передбачає можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити.

Аналіз чинного законодавства свідчить про те, що якщо побої або інше насильство були заподіяні одним військовослужбовцем щодо іншого виключно на ґрунті особистих неприязних або сімейних, майнових відносин, то такі дії мають кваліфікуватися за статтями, що передбачають відповідальність за відповідні невійськові злочини.

Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи. Порушення цієї вимоги породжує серйозні помилки щодо кваліфікації злочину.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Із суті вказаної норми процесуального закону вбачається, що мотивувальна частина обвинувального вироку має містити, насамперед, формулювання обвинувачення, визнаного доведеним судом, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів. У цій частині вироку викладається весь обсяг обвинувачення, визнаного доведеним, а також обставини, які визначають ступінь винності особи, після цього докази, покладені судом в обґрунтування своїх висновків.

Як вбачається із фактичних обставин справи встановлених судом, 17.09.2024 в нічний час доби, старший солдат ОСОБА_7 перебував в місці обладнаного під місце відпочинку під час несення служби, де приблизно о 01 годині 00 хвилин спільно вживали спиртні напої з ОСОБА_10 який є майстром відділення технічного забезпечення 3013 дивізійну військової частини НОМЕР_1 . В ході спілкування наодинці, між військовослужбовцями ОСОБА_7 та ОСОБА_10 в приміщенні будинку виникла словесна сварка, в ході якої ОСОБА_10 , схопивши автомат, закріплений за ОСОБА_7 , почав вести хаотичну стрільбу в стелю та стіни приміщення, ОСОБА_7 , намагаючись відібрати у ОСОБА_10 свою зброю, виривав з рук ОСОБА_10 свій автомат, при цьому відбувалися постріли. Всього було здійснено 21 постріл і ОСОБА_10 і ОСОБА_7 у різних напрямках, і декілька пострілів було здійснено ОСОБА_7 в сторону ОСОБА_10 , під час яких одна куля влучила у ОСОБА_10 , в результаті чого ОСОБА_10 помер на місці вчинення кримінального правопорушення.

В суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 підтвердив, що в той день спільно вживали спиртні напої з ОСОБА_10 . Він випив 150 грам горілки та ліг спати, а свій автомат поклав біля ліжка. Прокинувся від того, що ОСОБА_10 забрав його автомат та вимагав віддати йому ключі, чи то від машини, чи то від металевої шафи, де зберігалася зброя. Він спробував заспокоїти ОСОБА_10 та відібрати автомат, але отримав від того удар кулаком в обличчя, впав та втратив свідомість. Коли прийшов до тями побачив, що ОСОБА_10 цілиться в нього з автомату. Тоді він схопився за автомат, намагаючись відібрати у ОСОБА_10 свою зброю, виривав з рук ОСОБА_10 свій автомат, і при цьому відбувалися хаотичні постріли. В який момент він вихопив з рук ОСОБА_10 автомат і в цей момент відбувся постріл, яким був смертельно поранений ОСОБА_10 . Тому стверджує, що умислу на позбавлення життя потерпілого у нього не було, а все вийшло випадково.

Тобто ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення в ході конфлікту на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин.

В той же час, відповідно до мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції на підставі аналізу доказів у справі дійшов до висновку, що умисел на заподіяння смерті ОСОБА_10 в момент здійснення пострілів з автомата не доведений поза розумним сумнівом. При цьому, за встановлених фактичних обставин, суд зазначив, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 слід правильно кваліфікувати за ч.2 ст.414 КК, як порушення правил поводження зі зброєю, що заподіяло смерть потерпілому, оскільки ОСОБА_7 не вжив заходів безпеки при поводженні зі зброєю, зазначених керівними документами та статутами ЗСУ та допустив неналежне зберігання закріпленого за ним автомату Калашникова, з якого було здійснено більше 20 пострілів, що спричинило смерть ОСОБА_10 .

Відповідно до вимог ч.1 ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Як видно з обвинувального акта, органом досудового розслідування порушення правил поводження зі зброєю обвинуваченому ОСОБА_7 пред`явлено не було.

Отже визнаючи обвинуваченого ОСОБА_7 винним у порушенні правил поводження зі зброєю, що заподіяло смерть потерпілому, суд першої інстанції вийшов за межі пред`явленого обвинувачення, що обмежило права обвинуваченого на захист та слугує підставою до скасування вироку суду.

ЄСПЛ у багатьох аспектах удосконалив право на справедливий судовий розгляд, встановивши як непрямі вимоги щодо «справедливого розгляду» ряд гарантій або умов, що прямо не зазначені в Конвенції. Однією з таких вимог є вимога судів обґрунтовувати свої рішення. Суди повинні «вказати з достатньою ясністю підстави, на яких базується їхнє рішення» (рішення від 16.12.1992 у справі «Хаджіанастасіу проти Греції» (Hadjianastassion v. Greece).

Отже суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою безумовне скасування судового рішення, оскільки право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції та національним законодавством України.

Зазначені порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, тягнуть за собою повторне дослідження усіх доказів, що не є завданням апеляційного провадження, тому апеляційний суд вважає за необхідне скасувати вирок із призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.409 КПК, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: 1) неповнота судового розгляду; 2) невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; 3) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 4) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно ч.1 ст.412 КПК, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Виходячи із забезпечення принципу верховенства права, законності та права обвинуваченого ОСОБА_7 на справедливий розгляд справи, колегія суддів, відповідно до п.3 ч.1 ст.409 та ч.1 ст.412 КПК вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Зважаючи, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений, суд при новому розгляді справи має належним чином проаналізувати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, надавши оцінку при цьому кожному суттєвому доводу сторін кримінального провадження, і в залежності від установлених обставин, ухвалити законне, обґрунтоване та належним чином умотивоване рішення.

Підсумовуючи вищенаведене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, апеляційні скарги захисника та потерпілої задоволенню не підлягають, а вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 14 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_7 підлягає скасуванню, з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 412, 415 та 418, 419 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 , що дії в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , та потерпілої ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора Криворізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 14 жовтня 2025 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , засудженого за ч.2 ст. 414 КК - скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 залишити - особисте зобов?язання.

На підставі ч. 5 ст. 194 КПК покласти на ОСОБА_7 обов`язки: прибувати за кожною вимогою до суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання. Строк дії обов`язків два місяці.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її оголошення та оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4