ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 754/15450/23

провадження № 51 - 1796 км 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

та в режимі відеоконференції

захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене

до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002653

від 03 вересня 2023 року, щодо

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кам`янське Дніпропетровської області, громадянина України, проживаючого за адресою:

АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за ст. 345 ч. 2 КК України,

за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката

ОСОБА_7 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 27 грудня

2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 27 грудня 2024 року

ОСОБА_6 засуджено за ст. 345 ч. 2 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Прийнято рішення щодо речових доказів і процесуальних витрат.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за таких обставин.

Молодший сержант ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем, 02 вересня

2023 року близько 23 години 00 хвилин, перебуваючи на об`єкті охорони поблизу

пр-ту Степана Бандери в м. Києві, умисно заподіяв працівникам правоохоронного органу - старшому лейтенанту поліції ОСОБА_8 та капралу поліції ОСОБА_9 УПП у м. Києві ДПП НП України, які прибули за викликом щодо пострілів

з автоматичної вогнепальної зброї, легкі тілесні ушкодження у зв`язку з виконанням цими працівниками службових обов`язків.

Зокрема, після прибуття працівників правоохоронного органу на вказану локацію, ОСОБА_6 , розуміючи, що зазначені особи є працівниками поліції, які виконують свої службові обов`язки, почав поводити себе агресивно, на пропозицію надати пояснення щодо обставин, які стали причиною їх виклику громадянами, висловлювався нецензурною лайкою, на зауваження щодо припинення протиправних дій не реагував, наніс ОСОБА_8 , а потім ОСОБА_6 по одному удару кулаком в щелепу, заподіявши кожному з них легкі тілесні ушкодження.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 залишено

без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Києва від 27 грудня

2024 року щодо ОСОБА_6 - без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати зазначені судові рішення та призначити новий розгляд

у суді першої інстанції.

Зазначає, що висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не підтверджуються дослідженими судом доказами. Суд обґрунтував вирок непослідовними

та суперечливими показаннями потерпілих та свідків, які не узгоджуються між собою й іншими доказами, надав перевагу показанням ОСОБА_9 в суді перед тими, що він надавав під час проведення слідчого експерименту, не проаналізував досліджені докази в їх сукупності.

Вказує, що суд апеляційної інстанції усупереч вимогам ст. 404 ч. 3 КПК України безпідставно відмовив захиснику в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів, зокрема відеозапису слідчого експерименту

з ОСОБА_8 , який у місцевому суді не досліджувався, та допиті свідка ОСОБА_10 , котрий не був допитаний, оскільки перебував у залі судових засідань під час допиту судом першої інстанції іншого свідка. Крім того, апеляційний суд не дослідив та не оцінив висновки експертів, запис відеореєстратора, якими не підтверджено обставин нанесення тілесних ушкоджень потерпілим,

а також місцевим судом поверхнево досліджено відеозапис слідчого експерименту

з ОСОБА_9 .

На переконання захисника, апеляційний суд, залишаючи апеляційну скаргу

без задоволення, в ухвалі не надав відповідей на вказані доводи, не зазначив підстав, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою, чим порушив вимоги

ст. 419 КПК України.

Заперечень на касаційну скаргу захисника від учасників судового провадження

не надходило.

Учасників судового провадження належним чином повідомлено про час та місце касаційного розгляду, заяв про відкладення касаційного розгляду від учасників судового провадження, які не прибули в судове засідання, не надійшло.

Позиції учасників судового провадження

Захисник у судовому засіданні підтримала касаційну скаргу, вважала

її обґрунтованою та просила задовольнити.

У судовому засіданні прокурор вважав касаційну скаргу необґрунтованою

і просив залишити її без задоволення.

Мотиви Суду

Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до таких висновків.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального

та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання

про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94цього Кодексу,

та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК України

та на які є посилання у касаційній скарзі, не є відповідно до вимог

ст. 433 ч. 1, ст. 438 ч. 1 КПК України предметом дослідження та перевірки касаційним судом.

Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались зазначених вимог закону.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6

в умисному заподіянні працівникам правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цими працівниками службових обов`язків, підтверджуються безпосередньо дослідженими і оціненими судом доказами.

Вирішуючи питання щодо доведеності вини ОСОБА_6 за пред`явленим йому обвинуваченням, суд першої інстанції безпосередньо дослідив та дав оцінку всім доказам у кримінальному провадженні, ретельно з`ясував обставини кримінального правопорушення, врахував позицію і доводи сторони захисту про необізнаність ОСОБА_6 в тому, що ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11

та ОСОБА_12 були працівниками правоохоронного органу при виконанні службових обов`язків. У вироку суд навів мотиви, з яких визнав зазначені доводи необґрунтованими, і на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 345 ч. 2 КК України, послався на такі докази.

У суді обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав, однак не заперечував того, що він 02 вересня 2023 року від начальника варти ОСОБА_13 дізнався, що до охоронюваної території підійшли працівники поліції, серед яких був ОСОБА_8 , якого згодом він штовхнув рукою, після чого його зі зброєю за межами охоронюваної території затримали.

Потерпілий ОСОБА_8 надав суду показання про те, що 02 вересня 2023 року

під час патрулювання Деснянського району м. Києва він в екіпажі

з ОСОБА_11 прибули за повідомленням чергового про стрільбу у парку «Муромець», де громадяни вказали їм, що постріли лунали зі сторони дислокації військових. Вони представилися караульному та повідомили причину прибуття,

на що останній сказав, що у військовій частині все спокійно, деякі військовослужбовці святкують день народження та стріляли із пневматичної зброї. Після виклику військової служби правопорядку на території частини з`явились дві напіводягнені, не у військовій формі, особи з явними ознаками алкогольного сп`яніння, одним з яких був ОСОБА_6 . Ці особи стали провокувати конфлікт, брутально лаятись, незважаючи на те, що їм повідомили причину приїзду. Згодом ОСОБА_6 крізь маскувальну сітку наніс ОСОБА_8 удар кулаком в щелепу,

від чого він упав. Через 5 хвилин ОСОБА_6 вибіг у формі з автоматом, направив зброю на ОСОБА_9 та вдарив його кулаком в обличчя. ОСОБА_9 вибив автомат з рук ОСОБА_6 , після чого останнього затримали.

Потерпілий ОСОБА_9 , свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 надали суду аналогічні показання і підтвердили обставини, вказані потерпілим ОСОБА_8 .

Згідно з протоколом огляду місця події від 03 вересня 2023 року при огляді ділянки місцевості у парку «Муромець» було виявлено та вилучено два автомати АК-47

з магазинами спорядженими патронами.

Відповідно до протоколів пред`явлення особи для впізнання по фотознімках

від 03 вересня 2023 року ОСОБА_8 та ОСОБА_9 впізнали ОСОБА_6

як особу, яка нанесла їм тілесні ушкодження.

Згідно з даними протоколів слідчих експериментів від 21 вересня 2023 року

ОСОБА_8 та ОСОБА_9 відтворили обставини вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення.

На відеозаписах з боді-камери працівника поліції зафіксовано обстановку на місці події, зокрема те, що працівники поліції були у форменому одязі, неодноразово повідомляли мету їхнього візиту та агресивну поведінку ОСОБА_6 .

Відповідно до висновків судово-медичних експертиз від 02 жовтня 2023 року

№ 042/1-382-2023, № 042/1-383-2023 встановлено локалізацію, характер, ступінь тяжкості, механізм утворення виявлених у ОСОБА_9 та ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, які відносяться до легких.

Згідно з висновком судової експертизи матеріалів, речовин та виробів від 03 жовтня 2023 року № СЕ-19/111-23/47304-ФХВР на внутрішній поверхні каналу ствола, схожого на автомат з номером « НОМЕР_1 », виявлено дифеніламін, що може свідчити про наявність слідів продуктів пострілу.

Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази

у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов

до обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_6 інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ст. 345 ч. 2

КК України. При цьому всім наявним доказам, суд відповідно до вимог КПК України дав оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Всупереч доводам захисника у вироку суду наявний аналіз досліджених доказів

і мотиви відхилення судом версії ОСОБА_6 про його необізнаність в тому,

що ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 були працівниками правоохоронного органу при виконанні службових обов`язків.

Місцевий суд зазначив, що такі доводи спростовуються показаннями потерпілих, свідків, відеозаписами з боді-камери, відповідно до яких на місці події вони представлялись працівниками поліції України, перебували у форменому одязі, показували службове посвідчення. Поліцейські неодноразово оголошували мету їхнього візиту - необхідність з`ясування обставин здійснення пострілів

у громадському місці. Показання ОСОБА_6 та вказаний вище відеозапис вказує на те, що ОСОБА_6 сприймав ОСОБА_8 та ОСОБА_9 саме як працівників поліції, які здійснюють перевірку повідомлення про можливе правопорушення,

а тому усвідомлював, що вони є працівниками правоохоронного органу і виконують свої службові обов`язки.

Крім того, суд першої інстанції визнав необґрунтованими твердження сторони захисту про те, що працівники поліції самі спровокували конфлікт, намагаючись проникнути на охоронюваний об`єкт, що змусило ОСОБА_6 діяти відповідно

до статуту Збройних Сил України, оскільки вони спростовуються показаннями потерпілих, свідків та відеозаписом, згідно з якими конфлікт розпочався саме

в момент появи ОСОБА_6 , який вийшов до працівників поліції у напіводягненому вигляді, без форменого одягу, з явними ознаками алкогольного сп`яніння та без жодних ознак, які б вказували на нього як на військовослужбовця Збройних Сил України. При цьому ОСОБА_6 сам ініціював конфлікт, ображав працівників поліції під час виконання ними службових обов`язків, наніс ОСОБА_8 удар рукою

у щелепу, після чого, озброївшись, підійшов до ОСОБА_9 та ударив його,

а доказів, які б свідчили, що працівники поліції намагалися проникнути на територію охоронюваного військовими об`єкту, в судовому засіданні не встановлено.

Також місцевий суд доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_6 не заподіював потерпілим тілесних ушкоджень, визнав безпідставними та вказав, що вони спростовуються їх показаннями, картами виїзду швидкої медичної допомоги, висновками судово-медичних експертиз.

При цьому показання потерпілих, свідків суд першої інстанції визнав послідовними й такими, що узгоджуються між собою, не містять суперечностей. Будь-яких підстав для недовіри показанням вказаних осіб суд першої інстанції також не встановив, оцінивши зазначені показання у сукупності з іншими доказами відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

Суд першої інстанції показання потерпілого ОСОБА_9 в суді та протокол слідчого експерименту з цим потерпілим, які аналогічні за змістом, оцінив як окремо,

так і в сукупності з іншими доказами, при цьому перевагу показанням ОСОБА_9 в суді не надавав, а тому доводи захисника в цій частині є неспроможними.

Безпідставними є і доводи захисника щодо порушень під час проведення слідчого експерименту з ОСОБА_9 .

Відповідно до ст. 240 КПК України метою проведення слідчого експерименту

є перевірка і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. За необхідності слідчий експеримент може проводитися за участю спеціаліста, із вимірюваннями, фотографуванням, звуко-

чи відеозаписом, складанням планів і схем, виготовленням графічних зображень, відбитків та зліпків. За результатом слідчої дії складається протокол, в якому докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.

Вказане означає, що важливою умовою проведення слідчого експерименту є його проведення в умовах, максимально наближених до тих, в яких у минулому відбувалася досліджувана дія чи подія. Тому, перш ніж проводити дослідницькі дії, необхідно відтворити (реконструювати) обстановку, у якій вони проводитимуться. Ступінь реконструкції залежить від характеру експерименту, обстановки, у якій він здійснюватиметься, та можливостей реконструювання. Разом з тим, процесуальним законом не вимагається проведення слідчого експерименту

в умовах, які є абсолютно тотожними умовам вчинення злочину, оскільки

це неможливо апріорі.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що протокол слідчого експерименту з ОСОБА_9 складений з дотриманням вимог статей 104, 223, 240 КПК України, підписаний учасниками слідчої дії. Вказана слідча дія проводилась

на місці злочину за умов, максимально наближених до його подій, із застосуванням технічної фіксації - здійснювався відеозапис, який досліджений судом першої інстанції. Порушень під час проведення та складання протоколу за результатами слідчого експерименту не встановлено, як і розбіжностей між даними протоколу вказаної слідчої дії та допитом цього потерпілого в суді.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що вирок суду щодо ОСОБА_6 належним чином умотивований і відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України.

Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7

на вирок місцевого суду, належним чином перевірив її доводи про неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, які аналогічні доводам касаційної скарги захисника, визнав

їх безпідставними, мотивував своє рішення і зазначив підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Зокрема апеляційний суд, погодився з належно вмотивованими висновками суду першої інстанції про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 345 ч. 2 КК України, доведена поза розумним сумнівом належними та допустимими доказами, зазначивши,

що доводи апеляційної скарги захисника не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не містять переконливих доводів, які б вказували на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції

дослідив усі обставини, які мали значення для прийняття рішення у кримінальному провадженні, повно та всебічно перевірив зібрані на досудовому розслідуванні докази й дав їм у сукупності належну оцінку.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим

не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Згідно зі ст. 404 ч. 3 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази,

які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

За змістом цієї норми процесуального закону учасник судового провадження

має право не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження обставин або доказів, а й повинен зазначити, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити, та обґрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями чи взагалі не досліджені.

Згідно зі ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення

і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до принципу диспозитивності (ст. 26 КПК України) сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах

та у спосіб, які передбачено КПК України. Суди у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що віднесені до їх повноважень КПК України.

На реалізацію наведених вище загальних засад кримінального провадження законодавцем сформульовані положення ст. 349 КПК України, які покладають ініціативу щодо визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню, та порядку

їх дослідження, саме на сторони кримінального провадження.

Зокрема, відповідно до ст. 349 ч. 1 КПК України після виконання дій, передбачених статтею 348 цього Кодексу, головуючий надає стороні обвинувачення та стороні захисту право проголосити вступні промови. У вступній промові зазначається, якими доказами сторона підтверджуватиме наведені нею обставини, порядок дослідження доказів, а також може бути зазначена позиція сторони. Інші учасники судового провадження можуть висловити свою думку про те, які докази потрібно дослідити, та про порядок їх дослідження після вступної промови сторони захисту.

Матеріалами справи підтверджено, що обсяг і порядок дослідження доказів відповідно до вимог ст. 349 КПК України був визначений в судовому засіданні

12 грудня 2023 року за пропозицією сторони обвинувачення, з чим погодилась

і сторона захисту, від якої не надійшло клопотань чи заяв щодо дослідження інших доказів (т. 1, а.к.п. 43).

Усупереч доводам касаційної скарги захисника ОСОБА_7 , причиною

недопиту свідка ОСОБА_10 у місцевому суді стало не перебування його у залі судових засідань під час допиту іншого свідка, а відмова прокурора від допиту ОСОБА_10 в засіданнях 23 січня та 02 квітня 2024 року. Сторона захисту

не заперечувала проти відмови від допиту цього свідка, у зв`язку з чим суд, керуючись приписами статей 22, 26, 349 КПК України, прийняв відмову прокурора від допиту ОСОБА_10 (т. 1, а.к.п. 61-66, 213-215).

Що стосується тверджень захисника про не дослідження судом першої інстанції відеозапису слідчого експерименту з ОСОБА_8 , то в судовому засіданні

29 жовтня 2024 року, після дослідження записів з боді-камери поліцейського, прокурором було висловлено думку щодо недоцільності дослідження інших дисків,

на що захисником ОСОБА_7 було заявлено клопотання

про перегляд відеозапису слідчого експерименту з ОСОБА_9 , яке було задоволене судом, і він був досліджений судом. Водночас клопотань про дослідження відеозапису слідчого експерименту з потерпілим ОСОБА_8 сторона захисту не заявляла (т. 2, а.к.п. 8-10) і суд у вироку не посилався на вказаний відеозапис як на доказ вини ОСОБА_6 .

На стадії закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами в засіданні

27 листопада 2024 року учасники судового провадження, зокрема й сторона захисту, не наполягали на дослідженні вказаних вище доказів (т. 2, а.к.п. 20-22).

Таким чином, відеозапис слідчого експерименту з ОСОБА_8 був долучений

до матеріалів кримінального провадження у суді першої інстанції, про його існування було відомо стороні захисту, як і про свідка ОСОБА_10 , і ця сторона не заявляла клопотань про дослідження зазначених доказів. Урахувавши наведене, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив захиснику в дослідженні відеозапису та допиті свідка через відсутність для цього підстав, передбачених

ст. 404 ч. 3 КПК України.

Стосовно доводів захисника про відмову апеляційним судом у задоволенні клопотання про повторне дослідження інших доказів у кримінальному провадженні, які були досліджені місцевим судом, колегія суддів зазначає таке.

За позицією об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеною в постанові від 03 квітня 2023 року у справі № 537/984/20, в основі апеляційного перегляду судового рішення лежить перевірка його обґрунтованості

й законності, задля чого апеляційний суд наділений відповідними процесуальними можливостями, ключовою із яких є перевірка повноти і правильності встановлення судом першої інстанції обставин кримінального провадження за результатами дослідження та оцінки доказів. Проте лише в тій ситуації, коли суд апеляційної інстанції вбачає, що доводи в апеляційній скарзі сторони захисту щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження виглядають обґрунтованими та потребують перевірки, він таку перевірку здійснює шляхом повторного дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, із дотриманням вимог ст. 404 КПК. Під час апеляційного перегляду

у суду не виникає обов`язку досліджувати докази з дотриманням засади безпосередності, якщо він не тлумачить докази, досліджені в суді першої інстанції, по-іншому. Розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося в місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України.

У ст. 23 ч. 2 КПК України зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду. Водночас якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а апеляційний суд погодився з ними, останній не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.

З огляду на викладене, клопотання захисника про повторне дослідження доказів апеляційним судом залишено без задоволення, оскільки захисник у своєму клопотанні не зазначила, у чому виразилася неповнота дослідження судом першої інстанції доказів чи які порушення були допущені при їх дослідженні, зазначаючи лише про свою незгоду з оцінкою доказів судом першої інстанції.

Зміст апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження

в контексті приписів ст. 404 КПК України не давали суду апеляційної інстанції обґрунтованих підстав для повторного дослідження обставин кримінального провадження. Як убачається з оскарженої ухвали, апеляційний суд за наслідками судового розгляду вмотивовано погодився з оцінкою доказів судом першої інстанції, а тому підстав для безпосереднього дослідження доказів у нього не було.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що суд апеляційної інстанції розглянув апеляційну скаргу захисника з дотриманням положень ст. 405 КПК України і дійшов правильного висновку, що вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 відповідає вимогам кримінального процесуального закону, є обґрунтованим та вмотивованим.

За результатом апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції в своїй ухвалі надав обґрунтовані відповіді на доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника, більшість з яких є аналогічними доводам її касаційної скарги, навів переконливі аргументи на їх спростування, зазначив підстави, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою, та належним чином мотивував своє рішення.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів

не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про доведеність вини

ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 345 ч. 2 КК України, та правильність кваліфікації його дій.

Суди першої та апеляційної інстанцій дотрималися вимог статей 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглянуто у відповідності до вимог

КПК України.

Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. У кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 цей стандарт доведення винуватості дотримано, оскільки за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене і засуджений

винний у його вчиненні.

При призначенні ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, відомості про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем служби характеризується позитивно, нагороджений грамотами, стан його здоров`я, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, думку потерпілих про необхідність призначення йому покарання у виді позбавлення волі, та призначив ОСОБА_6 у межах санкції ст. 345 ч. 2 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Отже, покарання, призначене ОСОБА_6 , за своїм видом і розміром є необхідним

та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, воно відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації, є адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами

для зміни чи скасування судових рішень, не виявлено.

За таких обставин, підстав для задоволення касаційної скарги захисника, скасування судових рішень щодо ОСОБА_6 і призначення нового розгляду в суді першої інстанції колегією суддів не встановлено.

Керуючись статтями 436, 438 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 27 грудня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника засудженого

ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3