Провадження 1-кп/991/118/24
ВИЩИЙ АНТИКОРУПЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2025 року м.Київ

Вищий антикорупційний суд у складі

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження № 0001243 від 19.12.2023 за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 114-1 КК України,

ВСТАНОВИВ:

1. Рух кримінального провадження

На розгляді Вищого антикорупційного суду перебуває вищезазначене кримінальне провадження.

Ухвалою суду від 29.10.2024 року в межах кримінального провадження призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 26.11.2024 року обвинувальний акт призначено до судового розгляду.

28.07.2025 під час судового розгляду захисником ОСОБА_5 подано клопотання про закриття кримінального провадження № 0001243 від 19.12.2023 на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України (Т. 20, а.с. 15-38).

2. Зміст поданого клопотання

Сторона захисту вважає, що після повідомлення 06.08.2024 ОСОБА_4 про зміну раніше повідомленої підозри та про нову підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 114-1 КК України, 23.08.2024 закінчився строк досудового розслідування, визначений ст. 219 КПК України. Відповідно обвинувальний акт надійшов до суду поза межами строків досудового розслідування, у зв`язку з цим наявні підстави для закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Враховуючи вищевикладене, 26.11.2024 у підготовчому судовому засіданні в порядку п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК України захисником ОСОБА_5 подавалося клопотання про закриття кримінального провадження № 0001243 від 19.12.2023 на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України. Разом з тим, ухвалою суду від 26.11.2024 у задоволенні клопотання сторони захисту було відмовлено, оскільки на момент проведення відповідного підготовчого судового засідання наявних у розпорядженні суду матеріалів кримінального провадження було недостатньо для повної, всебічної та повноцінної перевірки доводів сторони захисту про сплив строку досудового розслідування, а відповідно недостатньо для вирішення питання про наявність підстав для закриття кримінального провадження на цій підставі.

Відмовляючи у задоволенні клопотання сторони захисту, суд при цьому зазначив про необхідність долучення вказаного клопотання до матеріалів справи та надання оцінки висловленим у ньому доводам під час судового розгляду кримінального провадження. У випадку дійсного встановлення, що строки досудового розслідування, передбачені ст. 219 КПК України, закінчилися, суд не позбавлений можливості прийняти рішення про закриття кримінального провадження за наслідками судового розгляду.

Станом на момент повторного подання стороною захисту клопотання про закриття кримінального провадження в судовому провадженні в повному обсязі досліджено всі процесуальні документи сторони обвинувачення, які стосуються руху кримінального провадження, у тому числі ухвали слідчих суддів Шевченківського районного суду м. Києва про продовження строків досудового розслідування.

Таким чином, сторона захисту вважає, що у суду на даний час є всі можливості надати оцінку висловленим стороною захисту доводам щодо наявності підстав для закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Так, на переконання сторони захисту, строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001243 від 19.12.2023 закінчився ще 23.08.2024, про що свідчить наступне.

19.12.2023 слідчим Головного слідчого управління Служби безпеки України (далі також - ГСУ СБУ) до ЄРДР внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 114-1 КК України, за результатами чого зареєстровано кримінальне провадження № 0001243. Досудове розслідування в цьому кримінальному провадженні здійснювали слідчі ГСУ СБУ.

22.12.2023 кримінальне провадження об`єднано в одне провадження з кримінальним провадженням № 0001247 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України. Об`єднаному провадженню присвоєно № 0001243.

23.12.2023 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 114-1 КК України.

13.02.2024 постановою заступника Генерального прокурора строк досудового розслідування продовжено до трьох місяців, тобто до 23.03.2024.

18.03.2024 ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва у справі № 761/9507/24 строк досудового розслідування продовжено до п`яти місяців, тобто до 23.05.2024.

14.05.2024 ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва у справі № 761/17503/24 строк досудового розслідування продовжено до восьми місяців, тобто до 23.08.2024.

Сторона захисту не має заперечень на ці ухвали слідчих суддів Шевченківського районного суду м. Києва про продовження строку досудового розслідування, оскільки підсудність даного кримінального провадження до 06.08.2024 була територіальною і визначалась за місцем знаходження органу досудового розслідування - ГСУ СБУ.

Проте, 02.08.2024 слідчим ГСУ СБУ до ЄРДР було внесено відомості за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, за результатами чого зареєстровано кримінальне провадження № 0000701.

06.08.2024 підслідність кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, визначено прокурором за слідчими ГСУ СБУ, а матеріали досудових розслідувань у кримінальних провадженнях № 0001243 та № 0000701 об`єднано в одне провадження під № 0001243.

06.08.2024 ОСОБА_4 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри та про нову підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 114-1 КК України.

09.08.2024 ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/28946/24 строк досудового розслідування у кримінальному провадженні продовжено до 10 місяців, тобто до 23.10.2024.

Під час вирішення 09.08.2024 питання про продовження строку досудового розслідування сторона захисту звертала увагу слідчого судді на ті обставини, що в межах даного кримінального провадження проводиться досудове розслідування за ч. 2 ст. 364 КК України, що з урахуванням розміру збитків свідчить про підсудність кримінального провадження Вищому антикорупційному суду. Відповідно сторона захисту заперечувала проти задоволення клопотання про продовження строку досудового розслідування, оскільки таке клопотання після 06.08.2024 мав розглядати Вищий антикорупційний суд. Не зважаючи на це, слідчим суддею було зазначено, що оскільки прокурором визначено підслідність кримінального провадження за слідчими ГСУ СБУ, то клопотання про продовження строку досудового розслідування підлягає розгляду за територіальністю Шевченківським районним судом міста Києва.

Таким чином, на думку сторони захисту, слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва при постановленні ухвали від 09.08.2024 у справі № 761/28946/24 про продовження строку досудового розслідування в межах кримінального провадження № 0001243 було порушено вимоги кримінального процесуального законодавства, а саме порушено правила підсудності, відповідно до яких кримінальне провадження № 0001243 було підсудне виключно слідчим суддям Вищого антикорупційного суду, які і мали право продовжити строк досудового розслідування.

Встановлений нормами кримінального процесуального законодавства пріоритет правил предметної підсудності у порівнянні з правилами територіальної підсудності у кримінальному провадженні передбачає, що при визначенні компетентного суду, який, зокрема, має повноваження розглядати клопотання про продовження строку досудового розслідування, у першу чергу слід перевіряти наявність ознак предметної підсудності, а у разі їх відсутності - визначати підсудність за правилами територіальної підсудності.

Сторона захисту вважає, що постанова прокурора від 06.08.2024 про визначення підслідності кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, не є ані актом парламенту, ані актом делегованого законодавства, а є правозастосовчим актом, який у контексті практики ЄСПЛ є актом виконавчої влади та який не може впливати на предметну підсудність Вищого антикорупційного суду. У випадку, передбаченому п. 2 ч. 5 ст. 216 КПК України, уповноважений прокурор такою постановою визначає лише підслідність, а не підсудність кримінального провадження.

Враховуючи, що досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0001243 на момент винесення слідчим суддею ухвали від 09.08.2024 у справі № 761/28946/24 про продовження строку досудового розслідування здійснювалося за ч. 2 ст. 364 КК України відносно службової особи державного органу (Міністерства оборони) та предмет кримінального правопорушення дорівнював 1 439 770 000 грн, що у дві тисячі і більше разів перевищує розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на час вчинення кримінального правопорушення - зазначене кримінальне провадження було віднесено ст. 33-1 КПК України до виключної підсудності слідчих суддів Вищого антикорупційного суду, і лише слідчий суддя Вищого антикорупційного суду мав повноваження на розгляд клопотання слідчого про продовження строку досудового розслідування.

Вищевикладені обставини слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва не були враховані при розгляді клопотання про продовження строку досудового розслідування, внаслідок чого строк досудового розслідування було продовжено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства (порушенням правил виключної предметної підсудності).

У зв`язку з цим сторона захисту переконана, що строк досудового розслідування в межах кримінального провадження № 0001243 не був продовжений у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим він закінчився 23.08.2024. Тобто з 24.08.2024 досудове розслідування здійснювалося поза межами його строку. Відповідно обвинувальний акт було складено, затверджено та направлено до суду поза межами строку досудового розслідування. Ці обставини виключають набуття ОСОБА_4 процесуального статусу обвинуваченого, а також унеможливлюють розгляд в суді кримінального провадження по суті і тягнуть його закриття на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Оскільки у кримінальному провадженні № 0001243 після повідомлення особі про підозру сплив строк досудового розслідування, а ОСОБА_4 не обвинувачується у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, то сторона захисту переконана на необхідності закриття кримінального провадження згідно з п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України. При цьому закриття кримінального провадження відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України у випадку підтвердження наявності для цього підстав є обов`язком суду.

3. Позиції сторін кримінального провадження в судовому засіданні

Захисники ОСОБА_5 , ОСОБА_6 підтримали подане клопотання, наполягали на задоволенні клопотання з викладених у ньому підстав.

Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав подане клопотання та позицію своїх захисників, просив задовольнити клопотання та закрити кримінальне провадження.

Прокурор ОСОБА_3 заперечив проти задоволення клопотання сторони захисту з підстав, що викладені в поданих ним письмових запереченнях.

У письмових запереченнях сторони обвинувачення зазначено про те, що судовий контроль під час досудового розслідування в кримінальному провадженні № 0001243 здійснювався слідчими суддями Шевченківського районного суду м. Києва. У рамках даного кримінального провадження ОСОБА_4 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри та про нову підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 114-1 КК України. При цьому ч. 2 ст. 114-1 КК України була внесена раніше та непідсудна Вищому антикорупційному суду, а підсудна судам загальної юрисдикції. Органом досудового розслідування в кримінальному провадженні було визначено ГСУ СБУ, що розташоване саме у Шевченківському районі м. Києва, внаслідок чого клопотання про продовження строку досудового розслідування подано до Шевченківського районного суду м. Києва.

Крім того, під час досудового розслідування підслідність кримінального провадження № 0001243, у тому числі постановою Генерального прокурора від 12.09.2024, було визначено саме за ГСУ СБУ, що давало підстави для подання клопотання про продовження строку досудового розслідування за місцезнаходженням органу досудового розслідування.

Прокурор звертає увагу, що положеннями ст. 295-1 КПК України не визначено, до слідчого судді якого саме суду необхідно звертатися з клопотанням про продовження строку досудового розслідування. Крім того, у зазначеній статті вказаний вичерпний перелік підстав для повернення чи відмови у задоволенні клопотання про продовження строку досудового розслідування слідчим суддею, серед яких відсутня така підстава як непідсудність клопотання. У зв`язку з цим, на переконання прокурора, абсолютне та безальтернативне застосування правил предметної підсудності, ігноруючи при цьому територіальну підсудність, при продовженні строку досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001243, не відповідатиме вимогам ч. 1, 2 ст. 33-1, ст. 295-1 КПК України.

Таким чином, сторона обвинувачення вважає, що продовження слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва строку досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001243 за ознаками вчинення як корупційного, так і некорупційного кримінального правопорушення, за правилами територіальної підсудності, як судом, у межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування - ГСУ СБУ, не є порушенням КПК України.

Крім того, прокурор вважає, що продовження строку досудового розслідування слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва не мало істотного впливу на права, свободи та законні інтереси ОСОБА_4 . Слідчим суддею під час винесення оскаржуваного рішення враховано доводи сторони захисту, надано їм оцінку та винесено рішення про продовження строку досудового розслідування. Таким чином, здійснено судовий контроль за дотриманням прав, свобод та законних інтересів у кримінальному провадженні під час продовження строку досудового розслідування.

На думку прокурора посилання сторони захисту на ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод є недоцільним, оскільки Шевченківським районним судом м. Києва не виносилось рішення щодо притягнення до кримінальної відповідальності чи виправдання ОСОБА_4 . Також сторона обвинувачення вважає, що істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК України) може бути підставою для скасування лише судового рішення, яке ухвалено за результатами розгляду судового провадження, яке є кримінальним провадженням у суді першої інстанції.

Окремо сторона обвинувачення звернула увагу на ухвалу ВС від 01.04.2025 у справі № 757/13631/25-к, згідно якої здійснювався розгляд клопотання про передачу матеріалів провадження з районного суду до Вищого антикорупційного суду та в якій колегією суддів не встановлено порушень під час розгляду клопотань судом загальної юрисдикції у кримінальних провадженнях підсудних Вищим антикорупційним судом з урахуванням визначеної в кримінальному провадженні підслідності.

З урахуванням вищевикладеного прокурор переконаний, що при здійсненні 09.08.2024 слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва судового контролю за продовженням строку досудового розслідування не було порушено ані положень кримінального процесуального закону, ані прав, свобод та законних інтересів ОСОБА_4 . У зв`язку з цим клопотання сторони захисту є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

4. Оцінка та мотиви суду

4.1. Норми права та судова практика, якими суд керується при розгляді клопотання

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу, крім випадку повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи.

Відповідно до ч. 7 ст. 284 КПК України якщо обставини, передбачені пунктами 5, 6, 7, 8, 9, 9-1, 10 частини першої цієї статті, виявляються під час судового провадження, а також у випадку, передбаченому пунктами 2, 3 частини другої цієї статті, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 412 КПК України як істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що призводить до скасування судового рішення у будь-якому випадку, кваліфікується не закриття судом провадження в кримінальній справі за наявності підстав для цього, крім випадків, коли провадження може бути закрито лише за згодою підозрюваного, обвинуваченого, який проти цього заперечував.

Таким чином суд доходить висновку, що у випадку встановлення під час судового розгляду обставин спливу строку досудового розслідування, передбаченого ст. 219 КПК України, суд зобов`язаний закрити відповідне кримінальне провадження з цих підстав. Незакриття кримінального провадження відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України (за наявності для того реальних підстав), нівелює всі результати судового розгляду, здійсненого щодо обвинувального акту, який надійшов до суду поза межами законодавчо визначеного строку досудового розслідування, оскільки є істотним порушенням кримінального процесуального законодавства та підставою для безумовного скасування судового рішення.

Пред`явлене в межах даного кримінального провадження обвинувачення не стосується вчинення тяжкого чи особливого тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, що передбачає можливість вирішення питання про його закриття на підставі вказаних положень. Вирішення такого питання відбувається в межах змагальної процедури сторін кримінального провадження з доведення та/або спростування факту закінчення строку досудового розслідування, визначеного ст. 219 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 219 КПК України строк досудового розслідування обчислюється з моменту повідомлення особі про підозру до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності, клопотанням про закриття кримінального провадження або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження.

Відповідно до п. 4 ст. 219 КПК України з дня повідомлення особі про підозру досудове розслідування повинно бути закінчене протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину.

Так, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 КПК досудове розслідування починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Отже, закон пов`язує закінчення досудового розслідування з постановленням процесуального рішення у виді постанови про закриття кримінального провадження, або вчиненням комплексу процесуальних дій, пов`язаних з направленням до суду обвинувального акту чи відповідного клопотання. При цьому, як неодноразово зазначав Верховний Суд, в рамках строку досудового розслідування обвинувальний акт має бути не лише складено, затверджено та вручено, а й безпосередньо направлено на адресу суду (постанови Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №556/1381/18 (провадження № 51-6250 км19), від 01 липня 2021 року у справі № 752/3218/20 (провадження № 51-2066 км21), від 15 вересня 2021 року у справі № 711/3111/19 (провадження № 51-2890 км19).

Окрім того, закон містить поняття «завершення» як проміжний етап досудового розслідування. Досудове розслідування, яке має наслідком звернення до суду з обвинувальним актом або з клопотанням про застосування примусових заходів, має три ключові віхи: початок визначається внесенням відомостей до ЄРДР; завершення пов`язується з фактом відкриття матеріалів досудового розслідування підозрюваному, його захиснику, законному представнику, захиснику особи та іншим особам відповідно до положень ст. 290 КПК; закінчення фіксується направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Тобто, кінцевим моментом строку досудового розслідування є його закінчення, як це передбачено у ст. 219 КПК, та не має точок дотику із завершенням досудового розслідування. До цього слід додати, що законодавчі обмеження на проведення слідчих (розшукових) дій «прив`язані» саме до закінчення, а не до завершення досудового розслідування (постанова ККС ВС від 17.02.2021 у справі № 344/6630/17, провадження № 51-4852 км 20).

З наведеного вбачається, що відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження (крім чітко визначених в залежності від тяжкості та категорії злочину) підлягає закриттю судом, якщо з моменту повідомлення особи про підозру у вчиненні злочину і до моменту безпосереднього направлення обвинувального акту до суду сплив двомісячний строк досудового розслідування. Направлення прокурором обвинувального акту після закінчення такого строку виключає набуття особою процесуального статусу обвинуваченого, а, отже, унеможливлює розгляд в суді кримінального провадження по суті та тягне за собою закриття кримінального провадження (постанова ККС ВС від 15.09.2021 у справі № 711/3111/19, провадження № 51-2890км19).

Разом з тим, обчислення вказаного двомісячного строку має свою законодавчо визначену специфіку.

Так, при обчисленні двомісячного строку досудового розслідування день, коли особу було повідомлено про підозру, не береться до уваги як день, від якого починається вказаний строк, що узгоджується з практикою Верховного Суду, викладеною у постановах від 16 березня 2023 року у справі № 589/1633/19 (провадження № 51-4113 км22), 09 жовтня 2024 року у справі № 276/900/20 (провадження № 51-2019 км24) та від 22 січня 2025 року у справі № 754/9191/23 (провадження № 51-4374 км24).

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 219 КПК України строк із дня винесення постанови про зупинення кримінального провадження до винесення постанови про відновлення кримінального провадження, а також строк ознайомлення з матеріалами досудового розслідування сторонами кримінального провадження в порядку, передбаченому статтею 290 цього Кодексу, не включається у строки, передбачені цією статтею, крім дня прийняття відповідної постанови та дня повідомлення підозрюваному, його захиснику, законному представнику та захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування.

Тобто, не включається у строк досудового розслідування, строк ознайомлення з матеріалами досудового розслідування сторонами кримінального провадження в порядку, передбаченому статтею 290 цього Кодексу, який обраховується з наступного дня після направлення або безпосереднього вручення підозрюваному, його захиснику, законному представнику та захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру повідомлення про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування із зазначенням дати, часу та місця ознайомлення із матеріалами розслідування, до моменту закінчення ознайомлення вказаних осіб з матеріалами досудового розслідування. День направлення або безпосереднього вручення підозрюваному, його захиснику, законному представнику та захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, повідомлення про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування, має рахуватися у строк досудового розслідування (постанова ККС ВС від 24.10.2022 у справі № 216/4805/20, провадження № 51-4684 кмо 21).

Крім того, двомісячний строк досудового розслідування може бути продовжений у порядку та з підстав, що визначені у ст. 294-295-1 КПК України. Вказані обставини мають бути враховані судом при вирішенні питання наявності передбачених п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України підстав для закриття кримінального провадження.

4.2. Встановлені судом фактичні обставини руху кримінального провадження

Судом встановлено, що 18 грудня 2023 року Департаментом військової контррозвідки Служби безпеки України (далі також - ДВКР СБУ) листом № 17/1/1/1-19668нт було надіслано до Головного слідчого управління Служби безпеки України (далі також - ГСУ СБУ) матеріали, які було складено за результатами проведення заходів, спрямованих на контррозвідувальне забезпечення діяльності Збройних Сил України, та з яких вбачається інформація щодо ознак вчинення посадовими особами ДП СЗТФ «Прогрес» спільно із співробітниками Головного управління з організації виробництва боєприпасів та будівництва споруд спеціального призначення Міністерства оборони України кримінального правопорушення, передбаченого ст. 114-1 КК України (Т. 1, а.с. 163-233).

19.12.2023 на підставі вищезазначених матеріалів ГСУ СБУ розпочато кримінальне провадження № 0001243 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 114-1 КК України, а саме за фактом того, що у період з 2022 року по момент реєстрації кримінального провадження службові особи одного з державних підприємств за попередньою змовою зі службовими особами Головного управління з організації виробництва боєприпасів та будівництва споруд спеціального призначення Міністерства оборони України та іншими невстановленими особами іноземних посередників в особливий період здійснили перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України, яке призвело до тяжких наслідків (Т. 1, а.с. 234).

З постанови про визначення слідчої групи від 20.12.2023 та постанови про визначення групи прокурорів від 20.12.2023 (Т. 1, а.с. 235-239) вбачається, що здійснення досудового розслідування та процесуального керівництва досудовим розслідуванням в межах кримінального провадження № 0001243 було визначено за слідчими ГСУ СБУ та прокурорами Офісу Генерального прокурора відповідно.

22.12.2023 ГСУ СБУ розпочато кримінальне провадження № 0001247 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, а саме за фактом того, що під час проведення 22.12.2023 обшуку адміністративного приміщення Міністерства оборони України за адресою: м. Київ, вул. Берестейська, 55/2, в робочому каб. 211А начальника Головного управління з організації виробництва боєприпасів та будівництва споруд спеціального призначення Міністерства оборони України ОСОБА_4 виявлено боєприпаси, а саме: патрони у кількості 330 штук, калібру 5.34*39 і бойову гранту Ф1 з запалом, які останній зберігав без передбаченого Законом дозволу (Т. 1, а.с. 240).

З постанови про визначення групи прокурорів від 22.12.2023 (Т. 1, а.с. 241-242) вбачається, що здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням в межах кримінального провадження № 0001247 було визначено за прокурорами Офісу Генерального прокурора.

22.12.2023 постановою прокурора (Т. 1, а.с. 243-244) підслідність кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, у кримінальному провадженні № 0001247 було визначено за слідчими ГСУ СБУ. Цією ж постановою кримінальні провадження № 0001243 та № 0001247 було об`єднано в одне провадження під № 0001243.

23.12.2023 ОСОБА_4 в межах об`єднаного кримінального провадження № 0001243 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 114-1 КК України (Т. 2, а.с. 1-9).

13.02.2024 постановою заступника Генерального прокурора ОСОБА_7 (Т. 2, а.с. 23-28) за результатами розгляду відповідного клопотання слідчого (Т. 2, а.с. 10-22) строк досудового розслідування в межах кримінального провадження № 0001243 за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 114-1 КК України, та за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, було продовжено до трьох місяців, тобто до 23.03.2024.

18.03.2024 ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва, що була постановлена в межах судової справи № 761/9507/24 (провадження № 1-кс/761/6616/2024) за результатами розгляду відповідного клопотання слідчого, погодженого заступником Генерального прокурора (Т. 2, а.с. 29-39), строк досудового розслідування в межах кримінального провадження № 0001243 було продовжено до п`яти місяців, тобто до 23.05.2024.

Як вбачається зі змісту ухвали слідчого судді від 18.03.2024, при вирішенні питання про продовження строку досудового розслідування сторона захисту заперечувала проти цього з підстав необґрунтованості пред`явленої ОСОБА_4 підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 114-1 КК України.

14.05.2024 ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва, що була постановлена в межах судової справи № 761/17503/24 (провадження № 1-кс/761/11605/2024) за результатами розгляду відповідного клопотання слідчого, погодженого заступником Генерального прокурора (Т. 2, а.с. 40-51), строк досудового розслідування в межах кримінального провадження № 0001243 було продовжено до восьми місяців, тобто до 23.08.2024.

В ухвалі від 14.05.2024 слідчим суддею підтверджено, що продовження строку досудового розслідування потрібно стороні обвинувачення, зокрема, для отримання висновку (довідки) спеціаліста аудитора Державної аудиторської служби України щодо проведення перевірки (дослідження) окремих питань фінансово-господарської діяльності Головного управління з організації виробництва боєприпасів та будівництва споруд спеціального призначення та ДП СЗТФ «Прогрес» про додержання законодавства під час укладання та виконання умов державного контракту № 509/4/22/43 від 26.12.2023 та додаткової угоди № 1 до нього від 01.12.2023, а також для призначення і проведення судово-економічної експертизи.

З ухвали слідчого судді від 14.05.2024 також вбачається, що при вирішенні питання про продовження строку досудового розслідування сторона захисту заперечувала проти цього з підстав необґрунтованості пред`явленої ОСОБА_4 підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 114-1 КК України, а також з підстав того, що процесуальні дії, які сторона обвинувачення не може провести до завершення строку досудового розслідування, не передбачені положеннями КПК України та не мають значення для кримінального провадження.

02.08.2024 старшим слідчим в ОВС 4 відділу 1 управління досудового розслідування ГСУ СБУ ОСОБА_8 складено рапорт № 6/8249-С (Т. 2, а.с. 54-55), в якому зазначено про те, що під час здійснення досудового розслідування в межах кримінального провадження № 0001243 було отримано висновок судової економічної експертизи № 7237/24-72ДСК від 11.07.2024, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства оборони України, з якого вбачається, що «станом на 31.12.2023 розмір фінансового збитку Міністерства оборони України внаслідок переказу грошових коштів за державним контрактом № 509/4/22/43 від 26.12.2022 на користь ДП СЗТФ «Прогрес» безпідставним, та визнання дебіторської заборгованості за розрахунками за вказаним державним контрактом сумнівною, в сумі 1 439 770 000 грн, який відшкодований станом на 25.01.2024 в повному обсязі».

З урахуванням цього у рапорті слідчого зазначається про наявність в діях начальника Головного управління з організації виробництва боєприпасів та будівництва споруд спеціального призначення Міністерства оборони України ОСОБА_4 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, відомості про яке підлягають внесенню до ЄРДР. Рапорт слідчого містить рукописне погодження та резолюцію на внесення відомостей до ЄРДР.

02.08.2024 на підставі вищезазначеного рапорту № 6/8249-С від 02.08.2024 ГСУ СБУ розпочато кримінальне провадження № 0000701 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, а саме за фактом того, що у період з листопада по грудень 2023 року начальник Головного управління з організації виробництва боєприпасів та будівництва споруд спеціального призначення Міністерства оборони України ОСОБА_4 , зловживаючи своїм службовим становищем, умисно, з метою одержання неправомірної вигоди в інтересах компанії «Alfa Sp.z o.o.» (Республіка Польща), безпідставно 01.12.2023 уклав додаткову угоду № 1 до державного контракту № 509/4/22/43 від 26.12.2022, якою продовжив його дію до 31.12.2024, та організував перерахування грошових коштів ДП СЗТФ «Прогрес», що спричинило тяжкі наслідки державі в особі Міністерства оборони України (Т. 2, а.с. 56).

У повідомленні про початок досудового розслідування від 02.08.2024, складеному ГСУ СБУ (Т. 2, а.с. 56), зазначається про початок кримінального провадження № 0000701 за попередньою правовою кваліфікацією за ч. 2 ст. 364 КК України, досудове розслідування якого віднесено до компетенції іншого органу досудового розслідування.

Відповідно до постанови про визначення групи прокурорів від 05.08.2024 (Т. 2, а.с. 57-58) здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням в межах кримінального провадження № 0000701 було визначено за прокурорами Офісу Генерального прокурора. Ця ж група прокурорів Офісу Генерального прокурора здійснювала процесуальне керівництво досудовим розслідуванням в межах кримінального провадження № 0001243.

06.08.2024 прокурором винесено постанову (Т. 2, а.с. 59-61), якою підслідність кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, у кримінальному провадженні № 0000701 було визначено за слідчими ГСУ СБУ, а кримінальні провадження № 0001243 та № 0000701 об`єднано в одне провадження під № 0001243.

При цьому в постанові прокурора від 06.08.2024 зазначається про те, що відповідно до ст. 216 КПК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 364 КК України, за яким зареєстровано кримінальне провадження № 0000701, непідслідне слідчим органів безпеки. Як підстава для визначення підслідності кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, за ГСУ СБУ, прокурором зазначається наступне - виділення вказаних матеріалів в окреме провадження негативно вплине на повноту, всебічність та неупередженість дослідження обставин кримінальних проваджень і прийняття у них процесуальних рішень у розумні строки, оскільки під час досудового розслідування необхідно дослідити обставини стосовно однієї і тієї ж особи.

06.08.2024 постановою слідчого в межах об`єднаного кримінального провадження № 0001243 змінено правову кваліфікацію з ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 114-1 КК України на ч. 2 ст. 114-1 КК України (Т. 2, а.с. 62-64).

У той же день, 06.08.2024, ОСОБА_4 в межах кримінального провадження № 0001243 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри з ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 114-1 КК України на ч. 2 ст. 114-1 КК України та про нову підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України (Т. 2, а.с. 65-82).

Порівняння тексту обвинувального акту від 25.10.2024 (Т. 1, а.с. 3-39) з текстом повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри та про нову підозру від 06.08.2024 (Т. 2, а.с. 65-82) дає можливість дійти висновку, що формула правової кваліфікації за ч. 2 ст. 364 КК України, обсяг та зміст фактичних обставин інкримінованого правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, рівно як і формула правової кваліфікації за ч. 2 ст. 114-1 КК України, обсяг та зміст фактичних обставин інкримінованого правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-1 КК України, є ідентичними для цих двох процесуальних документів.

Тобто, з 06.08.2024 обсяг, зміст та формула правової кваліфікації дій ОСОБА_4 щодо вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 114-1 КК України, фактично були остаточними і не змінювалися. При цьому вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-1 КК України, є наслідком вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.

09.08.2024 ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва, що була постановлена в межах справи № 761/28946/24 (провадження № 1-кс/761/19008/2024) за результатами розгляду відповідного клопотання слідчого, погодженого заступником Генерального прокурора (Т. 2, а.с. 83-98), строк досудового розслідування в межах кримінального провадження № 0001243 продовжено до десяти місяців, тобто до 23.10.2024 включно.

Як вбачається з клопотання слідчого (Т. 2, а.с. 90), продовження строку досудового розслідування було необхідно стороні обвинувачення для отримання виконаних матеріалів запиту про надання міжнародної правової допомоги від інших держав та їх перекладу, а також для проведення додаткових допитів посадових осіб Міністерства оборони України та Головного управління з організації виробництва боєприпасів та будівництва споруд спеціального призначення з метою визначення інших осіб, що можуть бути причетні до вчинених ОСОБА_4 кримінальних правопорушень.

Як вбачається зі змісту ухвали слідчого судді від 09.08.2024 (Т. 2, а.с. 97), при вирішенні питання про продовження строку досудового розслідування сторона захисту заперечувала проти цього, оскільки, по-перше, у даному кримінальному провадженні проводиться досудове розслідування за ч. 2 ст. 364 КК України, яке з урахуванням розміру збитків належить до підсудності Вищого антикорупційного суду, а тому клопотання про продовження строку досудового розслідування має розглядати саме Вищий антикорупційний суд. По-друге, пред`явлена ОСОБА_4 підозра у вчиненні кримінальних правопорушень є необґрунтованою.

Слідчим суддею було проаналізовано заперечення сторони захисту щодо непідсудності клопотання про продовження строку досудового розслідування, за результатами чого зазначено, що оскільки прокурором у кримінальному провадженні № 0000701 за ч. 2 ст. 364 КК України підслідність визначено за слідчими ГСУ СБУ, а після цього кримінальне провадження № 0000701 об`єднано з кримінальним провадженням № 0001243 за ч. 2 ст. 114-1 КК України, підслідність якого так само визначено за ГСУ СБУ, то клопотання слідчого про продовження строку досудового розслідування належить розглядати за правилами територіальної підсудності (за місцем розташування органу досудового розслідування, яким у даному випадку є ГСУ СБУ), а відповідно дане клопотання підсудне Шевченківському районному суду м. Києва.

15.08.2024 постановою прокурора (Т. 2, а.с. 99-100) підслідність кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 114-1, ч. 2 ст. 364 та ч. 1 ст. 263 КК України у кримінальному провадженні № 0001243 визначено за детективами НАБУ, а матеріали самого кримінального провадження направлено до Спеціалізованої антикорупційної прокуратури для подальшого спрямування до органу досудового розслідування та організації нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування.

Як вбачається зі змісту постанови прокурора від 15.08.2024, підставою для прийняття такого рішення було те, що згідно із встановленими фактичними обставинами ОСОБА_4 , будучи службовою особою державного органу, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 364 КК України, розмір шкоди внаслідок вчинення якого становив 1 439 770 000 грн, що відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 216 КПК України вказує на підслідність кримінального провадження № 0001243 детективам НАБУ.

30.08.2024 прокурором Спеціалізованої антикорупційної прокуратури ОСОБА_9 (Т. 2, а.с. 104-108) підслідність кримінальних правопорушень у кримінальному провадженні № 0001243 за ч. 2 ст. 114-1, ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 263 КК України було визначено за слідчими ГСУ СБУ, а матеріали самого кримінального провадження повернуто до Офісу Генерального прокурора.

Як вбачається зі змісту постанови прокурора від 30.08.2024, підставою для прийняття такого рішення було те, що «оцінкою зібраних досудовим розслідуванням доказів не підтверджується беззаперечний факт умисного використання ОСОБА_4 свого службового становища всупереч інтересам служби з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для іншої конкретної юридичної особи. Наряду зі вказаним сукупністю зібраних доказів не доводиться усвідомлена спрямованість волі ОСОБА_4 на завдання інкримінованої шкоди. Таке положення справ виключає суб`єктивну сторону кримінального правопорушення, передбаченого ст. 364 КК України».

З урахуванням цього та оскільки кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 114-1 КК України, відноситься до підслідності слідчих органів безпеки, підслідність кримінального провадження № 0001243 знову було визначено за слідчими ГСУ СБУ.

12.09.2024 постановою Генерального прокурора ОСОБА_10 (Т. 2, а.с. 109-111) вирішено спір про підслідність у кримінальному провадженні № 0001243 та визначено підслідність цього кримінального провадження за ч. 2 ст. 114-1, ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 263 КК України за слідчими ГСУ СБУ і доручено здійснення процесуального керівництва прокурорам Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора.

У постанові Генерального прокурора від 12.09.2024 зазначено про те, що спір про підслідність вирішується відповідно до ч. 5 ст. 218 КПК України, тобто в межах кримінального провадження, яке може належати до підслідності НАБУ, а також зазначено про те, що досудове розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-1 КК України, належить до підслідності слідчих органів безпеки та не належить до компетенції НАБУ. Натомість кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 364 КК України, яке належить до підслідності НАБУ та вчинення якого також інкриміновано ОСОБА_4 , нерозривно пов`язано з правопорушенням, передбаченим ч. 2 ст. 114-1 КК України, та його виділення з метою проведення окремого досудового розслідування неможливе. Тому з метою забезпечення повного, неупередженого та ефективного досудового розслідування кримінального провадження № 0001243 його підслідність необхідно визначити за слідчими ГСУ СБУ.

09.10.2024 постановою слідчого кримінальне провадження № 0001243 в частині незаконного зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу, тобто за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (Т. 2, а.с. 116-118).

10.10.2024 сторона обвинувачення у встановленому законом порядку повідомила сторону захисту про завершення досудового розслідування та відкриття матеріалів кримінального провадження на виконання вимог ст. 290 КПК України (Т. 2, а.с. 120-122).

З протоколів про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 10.10.2024 (Т. 2, а.с. 123-128) вбачається, що ознайомлення сторони захисту з матеріалами досудового розслідування тривало з 10.10.2024 по 25.10.2024.

25.10.2024 обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 114-1 КК України, було складено, затверджено та передано до Вищого антикорупційного суду.

Під час підготовчого провадження стороною захисту подано клопотання про закриття кримінального провадження № 0001243 на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, а також у порядку ч. 3 ст. 309 КПК України подано скарги та заперечення на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09.08.2024 у справі № 761/28946/24 про продовження строку досудового розслідування в межах кримінального провадження № 0001243 до десяти місяців, тобто до 23.10.2024, та на процесуальні рішення прокурора, які стосувалися визначення підслідності кримінального провадження № 0001243 (Т. 1, а.с. 90-123).

Ухвалою суду від 26.11.2024 у задоволенні клопотання сторони захисту про закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України було відмовлено. При постановленні вказаної ухвали суд виходив з відсутності достатнього обсягу матеріалів кримінального провадження для перевірки доводів сторони захисту про порушення правил предметної підсудності при вирішенні слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва питання про продовження строку досудового розслідування. При цьому судом зазначено, що це не позбавляє суд можливості прийняти рішення про закриття кримінального провадження з цих підстав, якщо за результатами судового розгляду та дослідження всіх матеріалів досудового розслідування буде встановлено сплив строків досудового розслідування, передбачених ст. 219 КПК України.

4.3. Питання, які підлягають вирішенню при розгляді клопотання сторони захисту

Фактичні обставини руху кримінального провадження № 0001243 у сукупності з доводами сторони захисту (п. 2 цієї ухвали) вказують на те, що вирішення повторно поданого клопотання сторони захисту про закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України передбачає надання відповіді на питання - чи було 09.08.2024 в межах кримінального провадження № 0001243 у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку продовжено строк досудового розслідування. Оскільки продовження строку досудового розслідування здійснювалося ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09.08.2024 у справі № 761/28946/24, то вирішення цього питання нерозривно пов`язано з наданням оцінки законності такої ухвали.

Оскільки сплив строку досудового розслідування сторона захисту пов`язує лише з незаконністю ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09.08.2024, то підтвердження законності ухвали слідчого судді про продовження строку досудового розслідування вказуватиме на те, що строк досудового розслідування, передбачений ст. 219 КПК України (з урахуванням його неодноразового продовження), на момент надходження обвинувального акту до суду не закінчився, а отже вказуватиме на відсутність передбачених п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України підстав для закриття кримінального провадження.

У свою чергу встановлення обставин, які вказують на незаконність ухвали слідчого судді про продовження строку досудового розслідування, буде свідчити про те, що строк досудового розслідування в межах даного кримінального провадження 09.08.2024 не був продовжений у встановленому законом порядку та закінчився 23.08.2024 (кінцевий момент востаннє продовженого строку досудового розслідування), що буде вказувати на надходження обвинувального акту відносно ОСОБА_4 до Вищого антикорупційного суду з пропуском строку, передбаченого ст. 219 КПК України, а отже, буде свідчити про наявність передбачених п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України підстав для закриття кримінального провадження.

4.4. Щодо повноважень суду на здійснення оцінки законності ухвали слідчого судді про продовження строку досудового розслідування

Суд звертає увагу, що судова практика з приводу оцінки судом першої інстанції ухвал слідчих суддів, які постановлені під час досудового розслідування та не підлягають окремому апеляційному оскарженню, є сталою та послідовною. Зміст судової практики зводиться до наступних положень:

- місцевий суд, який встановлює факти, наділений повноваженнями досліджувати усі обставини, які можуть вплинути на його висновки, у тому числі і обґрунтованість ухвал слідчого судді, постановлених під час досудового розслідування;

- висловлені в ухвалі слідчого судді висновки не мають преюдиційного значення для суду;

- суд, який розглядає провадження по суті, повинен розглянути усі заперечення сторін, в тому числі й на ухвали слідчих суддів, які не підлягають окремому апеляційному оскарженню під час досудового розслідування. Саме таку процедуру з висловлення незгоди із відповідними ухвалами слідчих суддів передбачено ч. 3 ст. 309 КПК. Суд, який розглядає незгоду сторони із ухвалою слідчого судді, постановленою під час досудового розслідування, яка не підлягає самостійному апеляційному оскарженню, має повну судову дискрецію і може не погодитися із рішенням, постановленим слідчим суддею;

- покликання суду на те, що ухвала слідчого судді набула законної сили і кримінальним процесуальним законом не передбачено процедури її оскарження безпосередньо суперечить положенням ч. 3 ст. 309 КПК. Вочевидь законодавець, передбачаючи можливість висловлення незгоди під час підготовчого засідання в суді із тими ухвалами, які під час досудового розслідування не підлягають самостійному оскарженню, передбачив таку форму судового контролю, реалізація якої можлива лише шляхом самостійної оцінки судом тієї ухвали слідчого судді, з якою висловлена незгода.

- за наявності достатніх підстав (заперечень сторони у провадженні) вирішення питань щодо обґрунтованості і законності ухвали слідчого судді, яка не підлягає окремому апеляційному оскарженню, належить до дискреційних повноважень суду, який розглядає кримінальне провадження по суті, й саме цей суд повинен з урахуванням усіх процесуальних можливостей перевірити та визначити підставно ухвалено таке рішення слідчим суддею чи ні, з наведенням відповідних мотивів своїх висновків.

Зазначені та близькі за змістом висновки викладено у постановах ККС ВС від 05 лютого 2019 року у справі № 754/12820/15-к, від 16 липня 2020 року у справі № 757/12125/20-к, від 13 лютого 2023 року у справі № 932/8842/20, від 06 червня 2023 року у справі № 489/6721/21, від 14 травня 2024 року у справі № 991/7976/23, від 17 лютого 2025 року у справі № 283/1638/23, від 15 квітня 2025 року у справі № 127/15521/24.

Крім того, ККС ВС неодноразово звертав увагу на те, що суд першої інстанції при оцінці допустимості доказів, зібраних на виконання ухвал слідчих суддів, які не підлягають окремому апеляційному оскарженню, зокрема, про надання дозволу на проведення обшуку або про легалізацію проведеного обшуку, наділений повноваженнями оцінки законності таких ухвал слідчих суддів та у випадку встановлення їх незаконності визнання зібраних на їх підставі доказів недопустимими (наприклад, постанови ККС ВС від 26.11.2019 у справі № 310/4839/17, від 07.10.2024 у справі № 466/525/22).

Відповідно до ч. 9 ст. 295-1 КПК України ухвала слідчого судді, прийнята за результатами розгляду клопотання про продовження строку досудового розслідування, оскарженню не підлягає.

Враховуючи вищевикладене, а також положення ч. 3 ст. 309 КПК України, за наявності достатніх підстав (заперечень сторони у провадженні) вирішення питання щодо обґрунтованості і законності ухвали слідчого судді про продовження строку досудового розслідування належить до дискреційних повноважень суду, який розглядає кримінальне провадження по суті.

Оскільки законність та обґрунтованість процесуального рішення (ухвали слідчого судді) про продовження строку досудового розслідування має вирішальне значення для визначення того чи було дотримано стороною обвинувачення строки досудового розслідування, передбачені ст. 219 КПК України, а відповідно і для вирішення клопотання сторони захисту про закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, то суд з урахуванням всіх процесуальних можливостей зобов`язаний перевірити законність та обґрунтованість постановлення ухвали слідчого судді з наведенням своїх висновків та застосуванням відповідних правових наслідків.

Необґрунтоване та безпідставне залишення поза увагою заперечень проти законності ухвали слідчого судді про продовження строку досудового розслідування може мати наслідком постановлення судом незаконного, необґрунтованого та передчасного судового рішення про закриття кримінального провадження або про відмову в його закритті.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові ККС ВС від 15.04.2025 у справі № 127/15521/24 (провадження № 51-231км25).

Таким чином, суд наділений повноваженнями щодо здійснення оцінки законності ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09.08.2024 у справі № 761/28946/24 (провадження № 1-кс/761/19008/2024), а висновки слідчого судді, викладені в цій ухвалі, не мають для суду преюдиційного та безумовного значення.

4.5. Щодо законності ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09.08.2024 про продовження строку досудового розслідування в межах кримінального провадження № 0001243

Заперечення сторони захисту проти законності ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09.08.2024 про продовження строку досудового розслідування зводяться до того, що після 06.08.2024, коли ОСОБА_4 було повідомлено про нову підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, кримінальне провадження № 0001243 стало підсудне Вищому антикорупційному суду, який мав виключну предметну юрисдикцію щодо цього провадження та здійснення судового контролю в ньому, у тому числі вирішення питання про продовження строку досудового розслідування. Однак всупереч цьому 09.08.2024 строк досудового розслідування було продовжено слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва, що свідчить про постановлення слідчим суддею ухвали з порушенням правил виключної предметної підсудності, а отже, про незаконність цієї ухвали.

Вирішуючи вищевикладені заперечення, суд виходить з наступного.

Підсудність - це визначена процесуальним законодавством сукупність обставин (умов, правил, ознак), з наявністю та/або відсутністю яких пов`язується наявність повноважень (юрисдикції) конкретного суду на здійснення розгляду і вирішення конкретного кримінального провадження. Зазначена сукупність правил закріплена у ст. 32-33-1 КПК України.

Спосіб побудови та викладу процесуальних норм, закріплених у ст. 32-33-1 КПК України, їх характер, зміст та системний аналіз у зв`язку ст. 3 КПК України дає можливість стверджувати, що хоча під кримінальним провадженням, щодо якого міститься вказівка у ст. 32-33-1 КПК України, у ст. 3 КПК України розуміється і досудове розслідування, частиною якого є судовий контроль, який здійснюється слідчим суддею, і судове провадження, яке здійснюється судом першої інстанції, однак кримінальне провадження в контексті вирішення питання про підсудність є тотожним поняттю судового провадження, визначеному в пункті 24 частини 1 статті 3 КПК України.

На вказаний висновок також орієнтують приписи ч. 1, 2 ст. 33-1 КПК України, в яких законодавець роздільно визначив підсудність кримінального провадження (як судового провадження) і підсудність судового контролю як такого, що здійснюється під час досудового розслідування в межах кримінального провадження, яке підсудне Вищому антикорупційному суду.

Крім того, аналіз ст. 32-33-1 КПК України дає можливість дійти висновку, що кримінальним процесуальним законодавством визначено три види підсудності - територіальна, предметна та інстанційна (остання значення в межах даного кримінального провадження немає). При цьому територіальну підсудність визначено в цілому для всіх судів України, а предметну - виключно для Вищого антикорупційного суду.

Територіальна підсудність (ст. 32 КПК України) є основним та загальним правилом визначення суду, уповноваженого на здійснення судового провадження в межах конкретного кримінального провадження. Зміст цього правила зводиться до того, що юрисдикція суду визначається в залежності від місця вчинення кримінального правопорушення, а якщо його визначити неможливо - від місця закінчення досудового розслідування.

При цьому у ч. 1 ст. 32 КПК України прямо закріплено, що правила територіальної підсудності не поширюються на кримінальні провадження, які належать до предметної підсудності Вищого антикорупційного суду. Кримінальні провадження щодо кримінальних правопорушень, що вчинені на території України і віднесені до предметної підсудності Вищого антикорупційного суду, здійснює Вищий антикорупційний суд.

Предметна підсудність (ст. 33-1 КПК України), яка є винятком із загального правила територіальної підсудності кримінальних проваджень та стосується виключно Вищого антикорупційного суду, встановлює сукупність конкретних ознак кримінальних проваджень щодо конкретних кримінальних правопорушень, наявність яких свідчить про юрисдикцію Вищого антикорупційного суду щодо здійснення розгляду і вирішення такого кримінального провадження.

Так, відповідно до ст. 33-1 КПК України Вищому антикорупційному суду підсудні кримінальні провадження стосовно корупційних кримінальних правопорушень, передбачених в примітці статті 45 Кримінального кодексу України, статтями 206-2, 209, 211, 366-2, 366-3 Кримінального кодексу України, якщо наявна хоча б одна з умов, передбачених пунктами 1-3 частини п`ятої статті 216 Кримінального процесуального кодексу України.

Слідчі судді Вищого антикорупційного суду здійснюють судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду відповідно до частини першої цієї статті.

Інші суди, визначені цим Кодексом, не можуть розглядати кримінальні провадження щодо кримінальних правопорушень, які віднесені до підсудності Вищого антикорупційного суду (крім випадку, передбаченого абзацом сьомим частини першої статті 34 цього Кодексу).

Таким чином, Вищий антикорупційний суд має виключну предметну підсудність щодо корупційних кримінальних правопорушень, передбачених в примітці ст. 45 КК України та ст. 206-2, 209, 211, 366-2, 366-3 КК України, якщо при цьому наявна хоча б одна з умов, передбачених п. 1-3 ч. 5 ст. 216 КПК України. У свою чергу, слідчі судді Вищого антикорупційного суду мають виключну предметну підсудність щодо здійснення судового контролю під час досудового розслідування в цих кримінальних провадженнях.

Виключний характер предметної підсудності Вищого антикорупційного суду (незастосування правил територіальної підсудності до кримінальних проваджень Вищого антикорупційного суду; заборона іншим судам розглядати кримінальні провадження, віднесені до підсудності Вищого антикорупційного суду) свідчить про пріоритет правил предметної підсудності, передбачених ст. 33-1 КПК України, над правилами територіальної підсудності, передбаченими ст. 32 КПК України. Тому при вирішенні питання про підсудність кримінального провадження першочергово має визначатися наявність підстав для застосування предметної підсудності Вищого антикорупційного суду і лише у випадку, коли відсутні підстави для застосування виключної предметної підсудності Вищого антикорупційного суду, мають застосовуватися правила територіальної підсудності. Одночасне застосування правил територіальної та предметної підсудності є неможливим.

Відповідно до п. 1-3 ч. 5 ст. 216 КПК України (у редакції від 19.05.2024, що діяла станом на 02.08.2024, коли було зареєстровано кримінальне провадження № 0000701 за ч. 2 ст. 364 КК України) умовами, за якими визначалася підсудність Вищого антикорупційного суду, були наступні:

1) вчинення кримінального правопорушення спеціальними суб`єктами, перелік яких викладено у п. 1 ч. 5 ст. 216 КПК України;

2) розмір предмета кримінального правопорушення, передбаченого статтями 354 (стосовно працівників юридичних осіб публічного права), 368, 369, 369-2 Кримінального кодексу України, у п`ятсот і більше разів перевищує розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на час вчинення кримінального правопорушення, а також предмет кримінального правопорушення або розмір завданої шкоди у кримінальних правопорушеннях, передбачених статтями 191, 206-2, 209, 210, 211, 364, 410 Кримінального кодексу України, у дві тисячі і більше разів перевищує розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на час вчинення кримінального правопорушення (якщо кримінальне правопорушення вчинено службовою особою державного органу, правоохоронного органу, військового формування, органу місцевого самоврядування, суб`єкта господарювання, у статутному капіталі якого частка державної або комунальної власності перевищує 50 відсотків);

3) кримінальне правопорушення, передбачене статтею 369, частиною першою статті 369-2 Кримінального кодексу України, вчинено щодо службової особи, визначеної у частині четвертій статті 18 Кримінального кодексу України або у пункті 1 цієї частини.

Відповідно до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на грудень 2023 року (момент підписання ОСОБА_4 додаткової угоди до державного контракту, що стала підставою для перерахування суми коштів, що призвело до стверджуваних стороною обвинувачення збитків) розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб було встановлено на рівні 2684 грн.

Таким чином, у цілях п. 2 ч. 5 ст. 216 КПК України розмір шкоди внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 364 КК України, мав перевищувати 5 368 000 грн (2000*2684 грн).

При цьому відповідно до п. 20-2 Перехідних положень КПК України у разі об`єднання в одному провадженні матеріалів досудових розслідувань щодо декількох осіб, підозрюваних у вчиненні одного кримінального правопорушення, або щодо однієї особи, підозрюваної у вчиненні кількох кримінальних правопорушень, серед яких є кримінальні провадження, підсудні Вищому антикорупційному суду, судове провадження здійснює Вищий антикорупційний суд, якщо виділення в окреме провадження матеріалів кримінального провадження, які не віднесені до підсудності цього суду, може негативно вплинути на повноту судового розгляду.

Попри те, що у ч. 5 ст. 216 КПК України містяться приписи про визначення підслідності кримінальних проваджень за НАБУ, посилання на ці приписи у ст. 33-1 КПК України для визначення підсудності Вищого антикорупційного суду не вказує на взаємопов`язаність та/або взаємообумовленість підсудності Вищого антикорупційного суду від підслідності НАБУ.

У зв`язку з цим суд звертає увагу, що підслідність - це сукупність ознак кримінального провадження, за якими законодавство визначає повноваження конкретного слідчого органу щодо проведення досудового розслідування.

Підсудність, на відміну від підслідності, яка може бути визначена чи змінена на підставі відповідного рішення уповноваженої особи, визначається виключно в силу положень закону, за наявності відповідних правових критеріїв віднесення конкретної справи до підсудності того чи іншого суду, визначених статтями 32 - 33-1 КПК України. Лише нормами статті 34 КПК України закріплена можливість направлення кримінального провадження з одного суду до іншого за наявності визначених законодавцем для цього підстав. При цьому, підсудність кримінального провадження тому чи іншому суду не може автоматично змінюватись у залежності від рішення прокурора про зміну підслідності і навпаки. Підслідність та підсудність конкретного кримінального провадження можуть бути не пов`язані єдиним органом досудового розслідування.

Тобто, здійснення досудового розслідування в кримінальному провадженні іншим органом, ніж НАБУ (у тому числі внаслідок визначення підслідності постановою прокурора або внаслідок початку кримінального провадження іншим органом досудового розслідування), абсолютно та безумовно не вказує на те, що кримінальне провадження непідсудне Вищому антикорупційному суду (у тому числі в аспекті здійснення судового контролю під час досудового розслідування). Кримінальне провадження, досудове розслідування в якому проводиться іншим органом, ніж НАБУ, може належати до підсудності Вищого антикорупційного суду, якщо виконуються вимоги ст. 33-1, п. 1-3 ч. 5 ст. 216 КПК України.

Аналогічні за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах та ухвалах Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 01.07.2025 у справі № 991/5465/25 (провадження № 11-сс/991/416/25), від 17.02.2025 у справі № 991/126/25 (провадження № 11-п/991/4/25), від 11.09.2024 у справі № 991/7929/24 (провадження № 11-сс/991/617/24), від 26.04.2024 у справі № 991/2798/24 (провадження № 11-п/991/17/24), від 20.12.2023 у справі № 991/10132/23 (провадження № 11-сс/991/922/23), від 01.05.2023 у справі № 991/3069/23 (провадження № 11-п/991/14/23), а також в ухвалах ККС ВС від 07.10.2024 у справі № 757/45357/24-к (провадження № 51-4537 впс 24), від 21.03.2024 у справі № 757/12421/24 (провадження № 51-1550впс24).

У зв`язку з цим ті обставини, що постановою прокурора від 06.08.2024 (Т. 2, а.с. 59-61) підслідність кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, у кримінальному провадженні № 0000701 було визначено за слідчими ГСУ СБУ, а кримінальне провадження об`єднано з кримінальним провадженням № 0001243, досудове розслідування в якому так само здійснювалося ГСУ СБУ, а також обставини подальшої зміни підслідності кримінального провадження № 0001243 (з ГСУ СБУ до НАБУ, з НАБУ до ГСУ СБУ), не мають жодного значення для предметної підсудності Вищого антикорупційного суду.

В аспекті цього суд звертає увагу, що положення ст. 294-295-1 КПК України, які визначають порядок та підстави продовження строку досудового розслідування, не передбачають правил визначення підсудності відповідних клопотань, тобто не визначають до якого саме слідчого судді має подаватися клопотання та яким саме слідчим суддею це клопотання має розглядатися і вирішуватися, як це, наприклад, зроблено із заходами забезпечення кримінального провадження (ст. 132 КПК України); скаргами на рішення, дії та бездіяльність слідчого, прокурора під час досудового розслідування (ст. 306 КПК України).

Проте, на переконання суду, ці обставини не вказують на те, що питання про продовження строку досудового розслідування може вирішуватися будь-яким слідчим суддею, визначеним за бажанням сторони обвинувачення.

Відповідно до ч. 6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 КПК України законність є однією із загальних засад кримінального провадження, зміст якої, зокрема, полягає в тому, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства (ч. 1 ст. 9 КПК України).

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи, що вирішення питання про продовження строку досудового розслідування нерозривно пов`язано з проведенням самого досудового розслідування, а також правами, свободами та законними інтересами учасників кримінального провадження, враховуючи, що положеннями ст. 294-295-1 КПК України вирішення питання про продовження строку досудового розслідування в цілому віднесено до компетенції слідчого судді, повноваження якого стосуються здійснення судового контролю під час досудового розслідування в кримінальному провадженні, суд доходить висновку, що продовження строку досудового розслідування слідчим суддею є складовою частиною судового контролю, який здійснюється слідчим суддею в рамках кримінального провадження під час досудового розслідування.

Це також підтверджено у постанові ККС ВС від 31.10.2022 у справі № 753/12578/19 (провадження № 51-206 кмо 22), в якій зроблено висновок, що положеннями Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким, зокрема, внесено зміни до статті 294 КПК та надано повноваження слідчому судді щодо продовження строків досудового розслідування у кримінальних провадженнях, розширено судовий контроль за встановленням підстав до продовження строків досудового розслідування.

Аналогічні висновки також викладено в ухвалі ВП ВС від 30.04.2025 у справі № 755/15993/18 (провадження № 13-20кс25), ухвалі ККС ВС від 27.03.2025 у справі № 755/15993/18 (провадження № 51-4928км24).

Тобто, ВС виснував, що вирішення слідчим суддею питання про продовження строку досудового розслідування є елементом судового контролю, який здійснюється під час досудового розслідування.

У свою чергу, положеннями ч. 2 ст. 33-1 КПК України прямо зазначено, що слідчі судді Вищого антикорупційного суду здійснюють судовий контроль у кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду відповідно до частини першої цієї статті.

З урахуванням цього, а також положень ч. 2 ст. 33-1 КПК України суд також доходить висновку, що вирішення питання про продовження строку досудового розслідування в межах кримінальних проваджень, які віднесено до виключної предметної підсудності Вищого антикорупційного суду, має здійснюватися слідчими суддями Вищого антикорупційного суду. У випадку відсутності підстав для застосування предметної підсудності Вищого антикорупційного суду такий судовий контроль має здійснюватися слідчим суддею місцевого загального суду.

Слідчі судді місцевих загальних судів не можуть здійснювати судовий контроль в кримінальних провадженнях, які підсудні слідчим суддям Вищому антикорупційному суду, а слідчі судді Вищого антикорупційного суду не можуть здійснювати судовий контроль в кримінальних провадженнях, які підсудні слідчим суддям місцевих загальних судів.

Ігнорування правил підсудності при здійсненні судового контролю під час досудового розслідування в кримінальних провадженнях знецінює значення інституту підсудності як такого та ставить судовий контроль під час досудового розслідування у залежність від сторони обвинувачення, яка за таких обставин може довільно обирати суд, слідчі судді якого будуть здійснювати судовий контроль.

Аналогічні за змістом висновки щодо підсудності клопотання про продовження строку досудового розслідування викладені в ухвалі Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 17.02.2023 у справі № 991/1188/23 (провадження № 11-п/991/9/23).

Вказані висновки також узгоджуються з логікою законодавця, яка послідовно простежується в кримінально-процесуальних нормах щодо визначення підсудності інших питань, які виникають під час досудового розслідування та потребують здійснення судового контролю:

- у ст. 132 КПК України підкреслено виключну предметну підсудність слідчих суддів Вищого антикорупційного суду щодо вирішення питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження під час досудового розслідування;

- у ст. 234 КПК України підкреслено виключну предметну підсудність слідчих суддів Вищого антикорупційного суду щодо вирішення питання про надання дозволу на проведення обшуку під час досудового розслідування;

- у ст. 244 КПК України підкреслено виключну предметну підсудність слідчих суддів Вищого антикорупційного суду щодо вирішення питання про проведення експертизи під час досудового розслідування;

- у ст. 247 КПК України підкреслено виключну предметну підсудність слідчих суддів Вищого антикорупційного суду щодо вирішення питання про надання дозволу на проведення негласних слідчих (розшукових) дій під час досудового розслідування;

- у ст. 306 КПК України підкреслено виключну предметну підсудність слідчих суддів Вищого антикорупційного суду щодо здійснення судового контролю під час досудового розслідування шляхом розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність сторони обвинувачення.

З матеріалів досудового розслідування вбачається, що станом на 09.08.2024, коли слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва вирішувалося питання про продовження строку досудового розслідування, в межах кримінального провадження № 0001243 органом досудового розслідування було встановлено наступні фактичні обставини (як такі, зокрема, викладено у повідомленні про зміну раніше повідомленої підозри та про нову підозру від 06.08.2024 (Т. 2, а.с. 65-82):

1) ОСОБА_4 у період подій інкримінованих правопорушень обіймав посаду начальника Головного управління з організації виробництва боєприпасів та будівництва споруд спеціального призначення Міністерства оборони України; оскільки ОСОБА_4 обіймав посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, то відповідно до п. 1 Примітки до ст. 364 КК України, був службовою особою;

2) Головне управління з організації виробництва боєприпасів та будівництва споруд спеціального призначення Міністерства оборони України було органом військового управління, який призначений для виконання покладених на Міністерство оборони України завдань та функцій, зокрема, забезпечення формування і реалізації державної політики з національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва тощо; з огляду на наявність завдань і повноважень щодо формування та реалізації державної політики вказане Головне управління як орган військового управління визначалося також як державний орган, а ОСОБА_4 відповідно був службовою особою державного органу;

3) розмір шкоди, завданої внаслідок вчинення інкримінованого правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, складав 1 439 770 000 грн;

4) вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України (дії щодо зловживання службовим становищем щодо створення умов отримання юридичною особою неправомірної вигоди при невиконанні умов державного контракту щодо поставки боєприпасів), спричинило вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-1 КК України (через непоставку боєприпасів, потрібних для Збройних Сил України, та через необґрунтоване витрачання державних коштів на суму 1 439 770 000 грн).

Таким чином, станом на 09.08.2024 органом досудового розслідування було встановлено, що ОСОБА_4 , будучи службовою особою державного органу, вчинив корупційне кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 364 КК України, розмір шкоди якого в дві тисячі і більше разів перевищує прожитковий мінімуму для працездатних осіб, встановлений на дату вчинення правопорушення, а також кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 114-1 КК України, яке нерозривно пов`язано з правопорушенням за ч. 2 ст. 364 КК України.

Відповідно станом на 09.08.2024 органом досудового розслідування було встановлено всі обставини, які відповідно до ст. 33-1, п. 2 ч. 5 ст. 216 КПК України та п. 20-2 Перехідних положень КПК України вказували на виключну предметну підсудність кримінального провадження № 0001243 Вищому антикорупційному суду, що виключало можливість застосування правил територіальної підсудності для подання клопотання про продовження строку досудового розслідування.

При цьому, як зазначалося судом раніше, після 06.08.2024, коли ОСОБА_4 було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри з ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 114-1 КК України на ч. 2 ст. 114-1 КК України та про нову підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, обсяг, зміст та формула правової кваліфікації жодним чином не змінювалися (текст повідомлення про підозру фактично повністю перейшов в текст обвинувального акту, який був поданий прокурором до суду).

З матеріалів досудового розслідування вбачається, що посада та перелік повноважень ОСОБА_4 , питання його кваліфікації як службової особи після 06.08.2024 не потребували уточнення та були визначені органом досудового розслідування остаточно. Розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 2 ст. 364 КК України, був визначений та підтверджений експертним шляхом першочергово в рамках кримінального провадження № 0001243 за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 114-1 КК України, ч. 1 ст. 263 КК України, що і стало підставою для початку кримінального провадження № 0000701 за ч. 2 ст. 364 КК України та їх подальшого об`єднання. Відповідно розмір завданої шкоди так само не потребував уточнення та був визначений органом досудового розслідування остаточно.

Таким чином, фактичні обставини, які зумовлювали підсудність кримінального провадження № 0001243 за Вищим антикорупційним судом, станом на серпень 2024 року вже були відомі, встановлені та підтверджені органом досудового розслідування і в подальшому в такому ж самому обсязі та виді викладені в обвинувальному акті, що не дає можливості казати про попередність правової кваліфікації та неточність цих обставин, що, у свою чергу, могло б зумовлювати суперечності у визначенні підсудності.

Натомість продовження строку досудового розслідування до 23.10.2024 було необхідно для отримання виконаних матеріалів міжнародної правової допомоги та додаткового допиту осіб з метою з`ясування причетності інших осіб до вчинених ОСОБА_4 правопорушень. Тобто, продовження строку досудового розслідування було необхідно для проведення дій, які суттєво не впливали на наявність умов, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 216 КПК України.

Сторона обвинувачення достеменно усвідомлювала ті обставини, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 364 КК України, підслідне НАБУ, а відповідно з огляду на однаковість підстав підсудне Вищому антикорупційному суду. Це, зокрема, випливає з того, що в повідомленні про початок кримінального провадження № 0000701 за ч. 2 ст. 364 КК України (Т. 2, а.с. 56) ГСУ СБУ зазначено про непідслідність цього правопорушення органам безпеки; у постанові прокурора від 06.08.2024 про визначення підслідності та об`єднання кримінальних проваджень повторно зазначено про непідслідність кримінального правопорушення органам безпеки (Т. 2, а.с. 59-61); у постанові прокурора від 15.08.2024, що винесена за тих самих фактичних обставин через шість днів після ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09.08.2024 (Т. 2, а.с. 99-101), прямо зазначено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 364 КК України, підслідне НАБУ; у постанові Генерального прокурора від 12.09.2024 (Т. 2, а.с. 109-111), в якій фактично підтверджено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 364 КК України, підслідне НАБУ, внаслідок чого в межах кримінального провадження № 0001243 виникає спір про підслідність, який відповідно до ч. 5 ст. 218 КПК України підлягає вирішенню Генеральним прокурором.

На обізнаність сторони обвинувачення щодо підсудності кримінального провадження № 0001243 Вищому антикорупційному суду вказують і ті обставини, що 25.10.2024 сторона обвинувачення без жодної зміни (у порівнянні з повідомленням про нову підозру від 06.08.2024) фактичних обставин інкримінованих правопорушень направила обвинувальний акт до Вищого антикорупційного суду, де під час підготовчого провадження підтвердила підсудність кримінального провадження суду та можливість здійснення судового розгляду по суті.

Також з відкритого повного доступу до Єдиного державного реєстру судових рішень судом встановлено, що 27.08.2024 (через два тижні після продовження строку досудового розслідування слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва) сторона захисту зверталася до Вищого антикорупційного суду з клопотанням про надання тимчасового доступу до речей і документів. І хоча ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 27.08.2024 у справі № 991/7239/24 (провадження № 1-кс/991/7268/24) у задоволенні клопотання сторони захисту було відмовлено (через недоведеність підстав для надання тимчасового доступу), однак здійснено розгляд цього клопотання по суті, тим самим підтверджено підсудність кримінального провадження № 0001243 Вищому антикорупційному суду станом на серпень 2024 року.

Тобто, в один і той же місяць за одних і тих самих фактичних обставин слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва при продовженні строку досудового розслідування та слідчий суддя Вищого антикорупційного суду при вирішенні питання застосування заходів забезпечення кримінального провадження підтвердили підсудність кримінального провадження № 0001243 цим судам, однак Шевченківський районний суд м. Києва зробив це за правилами територіальної підсудності, а Вищий антикорупційний суд за правилами предметної підсудності.

А в період між цими ухвалами слідчих суддів, а саме через шість днів після постановлення ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва, в якій стверджувалося про територіальну підсудність кримінального провадження № 0001243, прокурором за тих самих фактичних обставин винесено постанову, якою підслідність цього кримінального провадження вже визначено за НАБУ на підставі п. 2 ч. 5 ст. 216 КПК України, тим самим підтверджено наявність підстав для застосування предметної підсудності Вищого антикорупційного суду.

Крім того, 23.10.2024 в межах справи № 991/11864/24 (провадження № 1-кс/991/11932/24) (Т. 20, а.с. 30-35) слідчим суддею Вищого антикорупційного суду розглянуто ще одне клопотання сторони захисту про надання тимчасового доступу до речей і документів. За результатами розгляду клопотання в ухвалі від 23.10.2024 слідчим суддею так само підтверджено підсудність кримінального провадження № 0001243 Вищому антикорупційному суду.

Вищевикладені обставини у своїй сукупності дають можливість стверджувати, що з 06.08.2024 кримінальне провадження № 0001243 за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 114-1 КК України, та за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, було підсудне Вищому антикорупційному суду, а тому відповідно до ч. 2 ст. 33-1, п. 2 ч. 5 ст. 216 КПК України та п. 20-2 Перехідних положень КПК України судовий контроль в межах цього кримінального провадження, у тому числі вирішення питання про продовження строку досудового розслідування, мав здійснюватися слідчими суддями Вищого антикорупційного суду.

Сторона захисту як при розгляді питання про продовження строку досудового розслідування, так і під час підготовчого провадження в суді (шляхом подання відповідних заперечень) послідовно посилалася як на порушення правил підсудності при продовженні строку досудового розслідування 09.08.2024 слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва, так і на незаконність з цих підстав ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09.08.2024, а також на сплив строку досудового розслідування та наявність підстав для закриття кримінального провадження у зв`язку з цим.

Вищевикладені обставини, які не могли бути невідомі слідчому судді Шевченківського районного суду м. Києва (щонайменше з огляду на текст самої ухвали слідчого судді, в якій продубльовано вищезазначені фактичні обставини, а також з огляду на заперечення захисту, що були висловлені у відповідному судовому засіданні) станом на 09.08.2024, коли вирішувалося питання про продовження строку досудового розслідування, не були враховані слідчим суддею, що призвело до розгляду питання про продовження строку досудового розслідування з порушенням правил виключної предметної підсудності Вищого антикорупційного суду.

При цьому висновки слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва про територіальну підсудність клопотання про продовження строку досудового розслідування в межах кримінального провадження № 0001243 спростовуються вищевикладеними висновками суду, у тому числі про пріоритет виключної предметної підсудності Вищого антикорупційного суду, та встановленими фактичними обставинами, які з достатнім рівнем очевидності вказували на виключну предметну підсудність Вищого антикорупційного суду станом на 09.08.2024. Визначена прокурором підслідність кримінального провадження жодним чином не впливає на предметну підсудність Вищого антикорупційного суду та жодним чином не може створювати перевагу територіальної підсудності над предметною.

Відповідно таке обґрунтування підсудності клопотання про продовження строку досудового розслідування слідчому судді Шевченківського районного суду м. Києва суд не може вважати таким, що відповідає нормам кримінального процесуального законодавства.

Отже, судом встановлено, що ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09.08.2024 у справі № 761/28946/24 (провадження № 1-кс/761/19008/2024) про продовження строку досудового розслідування в межах кримінального провадження № 0001243 постановлена з порушенням правил виключної предметної підсудності Вищого антикорупційного суду.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, судом встановлено, що ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09.08.2024 про продовження строку досудового розслідування є незаконною, оскільки постановлена некомпетентним судом та з порушенням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

4.6. Правові наслідки незаконності ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09.08.2024 про продовження строку досудового розслідування

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 412 КПК України судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо порушено правила підсудності. Оскільки відповідно до ст. 369 КПК України судовим рішенням є вирок, ухвала та постанова, то суд доходить висновку, що порушення правил підсудності є підставою для скасування не тільки судового рішення у формі вироку, але і судового рішення у формі ухвали.

Зазначений висновок підтверджується і наведеним у ч. 2 ст. 412 КПК України переліком підстав для скасування судового рішення, з яких п. 1, 3, 4, 5, 7 безпосередньо стосуються порушень, допущених під час судового провадження (як складової частини кримінального правопорушення), і тільки п. 2, 6 стосуються порушень, допущених під час всього кримінального провадження.

Це також підтверджується тим, що підстави для скасування судового рішення за результатами його апеляційного перегляду (зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке передбачено ст. 412 КПК України) застосовуються судом апеляційної інстанції як під час перегляду судового рішення, ухваленого в межах і за результатами судового провадження, так і під час перегляду судових рішень (ухвал слідчих суддів), які ухвалені під час досудового розслідування та підлягають окремому апеляційному провадженню.

Таким чином, порушення правил підсудності (з огляду на відсутність конкретизації - як правил територіальної, так і предметної підсудності) є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та безумовною підставою для скасування судового рішення, у тому числі у формі ухвали, постановленої за результатами здійснення судового контролю під час досудового розслідування.

Безумовність порушення правил підсудності як підстави для скасування судового рішення підтверджено, зокрема, у постановах ККС ВС від 12.03.2024 у справі № 591/3571/23 (провадження № 51 - 6170 км 23), від 21.01.2020 у справі № 264/5559/18 (провадження № 51-1245км19), від 23.09.2020 у справі № 522/14826/18 (провадження № 51-6550км19) та інших постановах.

Аналіз ст. 412 КПК України дає можливість констатувати, що істотне порушення вимог кримінального процесуального закону законодавцем визначається у два способи - 1) шляхом вказівки на вплив порушень закону на законність і обґрунтованість судового рішення (ч. 1 ст. 412 КПК України), що передбачає не тільки встановлення порушення вимог кримінального процесуального закону, але і здійснення оцінки того, наскільки істотно це вплинуло чи могло вплинути на прийняття законного та обґрунтованого судового рішення; 2) шляхом наведення конкретного переліку порушень кримінального процесуального закону, які самі по собі визначаються законодавцем як істотні та такі, що з безумовністю призводять або можуть призвести до ухвалення незаконного та необґрунтованого судового рішення.

Встановлення судом порушень кримінального процесуального закону, які відповідно до ч. 2 ст. 412 КПК України самі по собі кваліфікуються законодавцем як істотні порушення кримінального процесуального закону, що з безумовністю призводять до ухвалення незаконного і необґрунтованого судового рішення та його скасування, виключає необхідність проведення оцінки істотності такого порушення та визначення його впливу, зокрема, на права, свободи та законні інтереси підозрюваного чи обвинуваченого.

Визначення «істотності» впливу визначених законодавцем у ч. 2 ст. 412 КПК України істотних порушень кримінального процесуального закону на ті чи інші обставини кримінального провадження або їх учасників суперечить змісту зазначеної процесуальної норми та повністю нівелює її значення, змішуючи з приписами ч. 1 ст. 412 КПК України, яка і передбачає необхідність здійснення оцінки впливу порушень кримінального процесуального закону (крім тих, що перелічені у ч. 2 ст. 412 КПК України). У такому випадку суд вимушений проводити оцінку "істотності" істотних порушень кримінального процесуального закону, що в цілому є нелогічним.

У той же час, суд звертає увагу, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України). Статтею 17 закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ як джерело права на всіх етапах провадження нарівні із законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Практика ЄСПЛ щодо «суду, встановленого законом», як складової та невід`ємної частини конвенційного права на справедливий суд, є усталеною та послідовною.

У розумінні статті 6 Конвенції, суд має бути обов`язково «встановлений законом». Цей вислів віддзеркалює принцип правової держави, невід`ємний для системи, запровадженої Конвенцією і Протоколами до неї загалом («Йоргіч проти Німеччини» (Jorgic v. Germany), § 64; «Річерт проти Польщі» (Richert v. Poland), § 41). Орган, не встановлений відповідно до волевиявлення законодавця, буде неодмінно позбавлений легітимності, яка необхідна в демократичному суспільстві для вирішення спорів між приватними особами («Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia), § 114; «Горгіладзе проти Грузії» (Gorgiladze v. Georgia), § 67; «Конталексіс проти Греції» (Kontalexis v. Greece), § 38).

Тобто «закон», про який каже стаття 6 Конвенції, є не просто законодавством, пов`язаним із організацією і повноваженнями судових органів («Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia), § 114; «Річерт проти Польщі» (Richert v. Poland), § 41; «Йоргіч прои Німеччини» (Jorgic v. Germany), § 64), але й будь-якими іншими внутрішньо-правовими нормами, недотримання яких робить неправомірною участь одного чи кількох суддів у розгляді справи («Панджикідзе та інші проти Грузії» (Pandjikidze and Others v. Georgia), § 104; «Горгіладзе проти Грузії» (Gorgiladze v. Georgia), § 68). Вислів «встановлений законом» стосується не лише правових підстав самого існування «суду», але й дотримання цим судом особливих правил, якими він має керуватись (там само), а також складу суду у кожній справі («Посохов проти Росії» (Posokhov v. Russia), § 39; «Фатуллаєв проти Азербайджану» (Fatullayev v. Azerbaijan), § 144; «Конталексіс проти Греції» (Kontalexis v. Greece), § 42).

Тому суд, котрий, відповідно до чинних положень національного права, не має повноважень судити підсудного, «не встановлений законом» у розумінні статті 6 («Річерт проти Польщі» (Richert v. Poland), § 41; «Йоргіч прои Німеччини» (Jorgic v. Germany), § 64).

Недотримання судом положень внутрішнього права, пов`язаних із організацією і повноваженнями судових органів, зазвичай спричиняє порушення статті 6. Тому ЄСПЛ є компетентним постановляти рішення щодо дотримання норм національного права з цього питання. Водночас, з огляду на загальний принцип, відповідно до якого саме національні суди мають першими тлумачити внутрішнє право, ЄСПЛ вважає, що він повинен ставити під сумнів їхні висновки тільки у випадку очевидного порушення такого законодавства («Коеме та інші проти Бельгії» (Coeme and Others v. Belgium), § 98 наприкінці; «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia), § 114). Тож завдання ЄСПЛ обмежується встановленням того, чи мають судові органи достатні підстави проголошувати свою юрисдикцію («Йоргіч прои Німеччини» (Jorgic v. Germany), § 65).

З наведеного вбачається, що постановлення слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва від 09.08.2024 у справі № 761/28946/24 (провадження № 1-кс/761/19008/2024) ухвали про продовження строку досудового розслідування в межах кримінального провадження № 0001243, за явних фактичних обставин, які з достатнім рівнем очевидності та ясності вказують на виключну предметну підсудність цього кримінального провадження слідчим суддям Вищого антикорупційного суду, про що достеменно була обізнана сторона обвинувачення та що не міг не встановити слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва, вказує на те, що слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва не був «судом, встановленим законом», а відповідно вказує на порушення права ОСОБА_4 , який на той момент вже мав процесуальний статус підозрюваного, на справедливий суд, а саме його права на розгляд питання про продовження строку досудового розслідування в межах кримінального провадження, в якому йому пред`явлено підозру у вчиненні тяжких злочинів, належним, уповноваженим, компетентним судом.

Вищевикладені обставини також вказують на порушення принципу належної правової процедури, застосування якої є ключовим завданням кожного кримінального провадження (ст. 2 КПК України). У теоретичному аспекті «належна правова процедура» це форма здійснення правосуддя, яку утворюють сукупність гарантій прав людини процесуального характеру, спрямовані на досягнення процедурної справедливості правосуддя. До гарантій, які у своїй сукупності формують належну правову процедуру, відносяться право на судовий захист, право на ефективне розслідування; право на швидкий суд; право на публічний суд; право на неупереджений суд; право на суд неупереджених присяжних; право на змагальний процес; презумпція невинуватості; право не свідчити проти себе; право на допит в суді свідків обвинувачення; право на допомогу адвоката під час судового розгляду; право бути вислуханим; право не піддаватися двічі покаранню за один й той самий злочин; право на безпосередній процес; право на безперервний процес; право на оскарження.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Застосування належної правової процедури у кримінальному провадженні це встановлені кримінальним процесуальним законодавством способи реалізації норм кримінального процесуального права, що забезпечують досягнення цілей правового регулювання кримінальних процесуальних відносин у сфері порядку досудового розслідування та судового розгляду. Воно означає не лише те, що всі дії процесуальних суб`єктів мають відповідати вимогам закону, адже в такому випадку це завдання розчиняється в приписах засади законності. Такі дії мають виникати із наявних повноважень і перебувати в адекватному співвідношенні з конкретним процесуальним завданням, яке виникає в певний момент досудового розслідування і судового розгляду кримінального провадження. Таке адекватне співвідношення приводить до принципу пропорційності.

Належна правова процедура має застосування як під час судового розгляду, так і на стадії досудового розслідування. Недотримання належної правової процедури тягне за собою порушення гарантованого кожному ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) права на справедливий суд.

Зазначені висновки викладено у постанові ККС ВС від 24.05.2021 у справі № 640/5023/19 (провадження № 51-2917 кмо 20).

Крім того, порушення належної правової процедури, принципу «суду, встановленого законом», права ОСОБА_4 на справедливий суд, здійснення судового контролю за менш сприятливих процесуальних гарантій - усе це призвело до набуття ОСОБА_4 процесуального статусу обвинуваченого, направлення обвинувального акту відносно нього до суду та початку судового провадження за цим обвинуваченням.

Таким чином, попри те, що порушення правил підсудності відповідно до ч. 2 ст. 412 КПК України само по собі є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та безумовною підставою для скасування судового рішення, суд також констатує, що порушення правил підсудності слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва при розгляді 09.08.2024 питання про продовження строку досудового розслідування значною мірою вплинуло на конвенційні та конституційні права ОСОБА_4 .

Як зазначалося раніше, порушення правил підсудності відповідно до ч. 2 ст. 412 КПК України є безумовною підставою для скасування будь-якого судового рішення. Разом з тим, кримінальне процесуальне законодавство не визначає конкретний перелік повноважень суду першої інстанції при здійсненні оцінки законності та обґрунтованості ухвал слідчих суддів, які під час досудового розслідування не підлягали окремому апеляційному оскарженню, зокрема, не наділяє суд першої інстанції повноваженнями скасувати такі ухвали слідчих суддів.

У зв`язку з цим суд звертає увагу, що скасування незаконної ухвали слідчого судді про продовження строку досудового розслідування не призведе до жодних юридичних наслідків та не змінить жодних фактичних обставин, оскільки строк досудового розслідування вже був продовжений, в межах цього строку вже було вчинено процесуальні дії, які закінчилися направленням обвинувального акту до суду, на підставі якого вже здійснюється судовий розгляд.

З урахуванням зазначеного, а також раніше викладених висновків (щодо наслідків законності/незаконності ухвали слідчого судді про продовження строку досудового розслідування), суд переконаний, що єдиним ефективним та дієвим правовим наслідком констатації незаконності ухвали слідчого судді про продовження строку досудового розслідування є похідна констатація тих обставин, що строк досудового розслідування в межах кримінального провадження не був продовжений у встановленому законом порядку, а отже, за обставин даного кримінального провадження закінчився 23.08.2024.

Аналогічний за змістом висновок щодо наслідків продовження у не встановленому законом порядку строку досудового розслідування викладено у постанові ККС ВС від 31.10.2022 у справі № 753/12578/19. Враховуючи заперечення прокурора проти можливості застосування висновків цієї справи, суд звертає увагу, що у вказаній постанові ВС серед іншого вирішував питання щодо правових наслідків продовження строку досудового розслідування неуповноваженим суб`єктом (прокурором замість слідчого судді) та виснував, що порушення порядку продовження строку досудового розслідування (здійснення цього неуповноваженим суб`єктом) свідчить про те, що такий строк не був продовжений. У свою чергу, обставини даного кримінального провадження так само вимагають надання відповіді на питання щодо правових наслідків продовження строку досудового розслідування неуповноваженим суб`єктом (слідчим суддею місцевого загального суду замість слідчого судді Вищого антикорупційного суду). Тому хоча обставини справ і не є аналогічними, однак загальні питання правозастосування, у тому числі наслідки порушення процедури продовження строку досудового розслідування, які висвітлено у постанові ВС від 31.10.2022, є дотичними до обставин даного кримінального провадження.

Відповідно оскільки ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09.08.2024 про продовження строку досудового розслідування в межах кримінального провадження № 0001243 є незаконною, внаслідок чого строк досудового розслідування 09.08.2024 не був продовжений у встановленому законом порядку, а після 23.08.2024 (кінцевий термін востаннє продовженого строку досудового розслідування ухвалою слідчого судді від 14.05.2024) строк досудового розслідування у встановленому законом порядку не продовжувався, то строк досудового розслідування, передбачений ст. 219 КПК України, в межах кримінального провадження № 0001243 закінчився 23.08.2024. Всі процесуальні дії та рішення, що були прийняті та вчинені відповідно після 23.08.2024, включно із складанням, затвердженням, направленням до суду обвинувального акту, здійснювалися поза межами строку досудового розслідування.

У постанові ККС ВС від 15.09.2021 у справі № 711/3111/19 та інших постановах ККС ВС неодноразово звертав увагу на те, що направлення прокурором обвинувального акту після закінчення досудового розслідування до суду поза межами строку досудового розслідування у кримінальних провадженнях щодо злочинів, які не є тяжкими чи особливо тяжкими проти життя та здоров`я, виключає набуття особою процесуального статусу обвинуваченого, а отже, унеможливлює розгляд в суді кримінального провадження по суті та тягне за собою закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України.

У зв`язку з вищевикладеним суд доходить висновку про наявність передбачених п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України підстав для закриття кримінального провадження № 0001243.

4.7. Щодо оцінки окремих заперечень сторони обвинувачення проти задоволення клопотання про закриття кримінального провадження

Відповідь на більшість заперечень та доводів сторони обвинувачення проти клопотання сторони захисту було надано судом вище. Однак певні доводи сторони обвинувачення суд вважає за доцільне проаналізувати окремо, у тому числі повторно звернути на них увагу.

1. Суд не погоджується з доводами прокурора про те, що визначення прокурором підслідності кримінального провадження № 0001243 за слідчими ГСУ СБУ створювало для слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва станом на 09.08.2024 достатні правові підстави для розгляду питання про продовження строку досудового розслідування за правилами територіальної підсудності.

Як зазначалося судом раніше, предметна підсудність Вищого антикорупційного суду (підсудність слідчих суддів Вищого антикорупційного суду при здійсненні судового контролю під час досудового розслідування) жодним чином не залежить, не визначається та не обумовлюється підслідністю кримінального провадження та слідчим органом, який здійснював досудове розслідування в кримінальному провадженні (при цьому прокурором про це також зазначено у своїх запереченнях). Кримінальним процесуальним законом визначено конкретні умови, за яких кримінальне провадження, включно зі здійсненням судового контролю на стадії досудового розслідування, підсудне Вищому антикорупційному суду і такі умови жодним чином не пов`язані зі слідчим органом, який здійснював досудове розслідування.

Територіальна підсудність не має і не може мати переваги над предметною підсудністю Вищого антикорупційного суду, оскільки кримінальним процесуальним законом (зокрема, ч. 3 ст. 33-1 КПК України) прямо закріплено виключний характер предметної підсудності Вищого антикорупційного суду та заборону для інших судів розглядати віднесені до цієї предметної підсудності кримінальні провадження.

Ті обставини, що кримінальне провадження за ч. 2 ст. 114-1 КК України було розпочато раніше, а кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 364 КК України, було нерозривно пов`язано з ним, не спростовують вищевикладених висновків суду. У випадку об`єднання в одному кримінальному провадженні кримінальних правопорушень, частина з яких підсудні Вищому антикорупційному суду, а частина з яких належить до підсудності місцевих загальних судів, однак всі ці кримінальні правопорушення нерозривно пов`язані між собою, пріоритет знову ж таки має предметна підсудність Вищого антикорупційного суду, у тому числі щодо здійснення судового контролю під час досудового розслідування.

З матеріалів досудового розслідування вбачається, що після 06.08.2024, коли органом досудового розслідування було фактично встановлено і визначено остаточні обставини вчинення ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 114-1 КК України, саме кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 364 КК України, було основним, а кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 114-1 КК України, наслідком його вчинення. Тобто, в межах кримінального провадження навіть за змістом фактичних обставин основним було кримінальне правопорушення, обставини якого обумовлювали підсудність Вищого антикорупційного суду.

Посилання прокурора на те, що абсолютне та безальтернативне застосування правил предметної підсудності, ігноруючи при цьому територіальну підсудність, не відповідатиме вимогам ч. 1, 2 ст. 33-1, ст. 295-1 КПК України, суд вважає необґрунтованим, оскільки одночасне застосування правил територіальної та предметної підсудності є неможливим. Саме по собі розділення законодавцем підсудності на територіальну та предметну з визначенням останньої тільки для одного спеціалізованого суду, який поширює свою юрисдикцію на всю територію України, вже вказує на те, що правила територіальної та предметної підсудності підлягають самостійному і окремому застосуванню.

У будь-якому випадку заперечення прокурора не пояснюють обставини постановлення 23.10.2024 в межах справи № 991/11864/24 (провадження № 1-кс/991/11932/24) слідчим суддею Вищого антикорупційного суду ухвали, в якій під час розгляду клопотання сторони захисту про надання тимчасового доступу підтверджено підсудність кримінального провадження № 0001243 слідчим суддям Вищого антикорупційного суду. Постановлення цієї ухвали здійснювалося після того, як 15.09.2024 в межах кримінального провадження було вирішено спір про підслідність та визначено її за ГСУ СБУ, однак попри це слідчим суддею Вищого антикорупційного суду здійснено судовий контроль під час досудового розслідування в цьому кримінальному провадженні шляхом застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Більше того, заперечення прокурора не пояснюють ті обставини, що за тих самих фактичних обставин, що були викладені у повідомленні про підозру від 06.08.2024, у жовтні 2024 року було складено обвинувальний акт та направлено до Вищого антикорупційного суду, де під час підготовчого провадження стороною обвинувачення було підтверджено підсудність цього кримінального провадження саме Вищому антикорупційному суду.

Ствердження прокурором під час підготовчого провадження про підсудність обвинувального акту Вищому антикорупційному суду вказує про те, що з 06.08.2024 кримінальне провадження було підсудне Вищому антикорупційному суду, оскільки фактичні обставини, що були викладені у повідомленні про підозру від 06.08.2024, та фактичні обставини, що були викладені в обвинувальному акті, є ідентичними.

Ті обставини, що положення ст. 32-34 КПК України стосуються кримінального провадження як судового провадження в суді першої інстанції, не свідчать про те, що кримінальним процесуальним законом не встановлено правил визначення підсудності судового контролю, який здійснюється слідчими суддями під час досудового розслідування (наприклад, ст. 132, 234, 306 КПК України), та не виключають дію ч. 2 ст. 33-1 КПК України, якою прямо визначено підсудність судового контролю слідчих суддів Вищого антикорупційного суду, який здійснюється під час досудового розслідування.

2. Положеннями ст. 295-1 КПК України дійсно не передбачено ані правил визначення підсудності питання про продовження строку досудового розслідування, ані можливості слідчого судді відмовити у розгляді клопотання чи залишити без розгляду з підстав його непідсудності. Висновки суду щодо визначення підсудності клопотань про продовження строку досудового розслідування вже було викладено раніше, а тому суд аналізує лише другу частину доводу (відсутність повноважень на відмову у розгляді клопотання чи залишення його без розгляду з підстав непідсудності).

Суд звертає увагу, що положення КПК України можуть не врегульовувати або неоднозначно врегульовувати питання, пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, у зв`язку з чим відповідно до ч. 6 ст. 9 КПК України мають застосовуватися загальні засади кримінального провадження. Під час здійснення судового контролю в межах досудового розслідування можуть виникати ситуації, пов`язані з неоднозначним застосуванням положень процесуального законодавства, а відповідно можуть виникати ситуації постановлення слідчими суддями ухвал, які не передбачені процесуальним законодавством.

У зв`язку з цим існує усталена та сформована судова практика, наприклад, щодо можливості оскарження ухвал слідчих суддів, які не передбачені положеннями КПК України (постанови ККС ВС від 12 жовтня 2017 року у справі № 757/49263/15-к, від 23 травня 2018 року у справах № 237/1459/17 та № 243/6674/17-к, від 05 липня 2022 року у справі № 757/27041/21-к).

До прикладу суд також посилається на ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 21.09.2023 у справі № 991/7821/23, в якій підтверджено законність ухвали слідчого судді Вищого антикорупційного суду про залишення без розгляду скарги на бездіяльність прокурора САП з підстав того, що аналогічна за предметом скарга вже була розглянута. Примітним в цьому плані є те, що положеннями ст. 304, 307 КПК України не передбачено ані можливості слідчого судді постановити таку ухвалу як залишення скарги без розгляду, ані взагалі правового регулювання на випадок, якщо скарга з аналогічним предметом спору вже була розглянута слідчим суддею. Попри це, судом апеляційної інстанції підтверджено законність такої ухвали слідчого судді.

У цьому аспекті доцільно звернути увагу також на безліч постанов слідчих суддів, якими за ініціативою сторін кримінального провадження повернуто/залишено без розгляду їх клопотання/скарги, подані під час досудового розслідування з метою здійснення судового контролю. Більшість норм КПК України, що стосуються здійснення судового контролю, не передбачають можливості повернення чи залишення без розгляду клопотання сторони кримінального провадження за її ініціативою, що, однак, не свідчить про те, що сторона кримінального провадження не може відмовитися від свого же клопотання.

Враховуючи вищевикладене, суд констатує, що відсутність у ст. 295-1 КПК України правил підсудності клопотання про продовження строку досудового розслідування та можливості слідчого судді відмовити у задоволенні клопотання чи повернути його без розгляду з підстав непідсудності не вказує на те, що слідчі судді місцевого загального суду та Вищого антикорупційного суду зобов`язані всупереч їх підсудності розглядати кожне клопотання про продовження строку досудового розслідування, яке надходить до них. Відповідно це не вказує на те, що слідчі судді не можуть повернути чи залишити без розгляду таке клопотання з цих підстав. У протилежному випадку це вказує на недоцільність інституту підсудності як такого та створює для сторони обвинувачення, яка є єдиним ініціатором питання про продовження строку досудового розслідування, необмежені можливості з довільного визначення суду, слідчі судді якого будуть вирішувати відповідне питання.

3. Доводи прокурора про те, що продовження строку досудового розслідування слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва жодним чином не вплинуло на права, свободи та законні інтереси ОСОБА_4 , спростовуються висновками суду, що були викладені раніше. У будь-якому випадку порушення правил підсудності, яке є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, є безумовною підставою для визнання судового рішення незаконним та його скасування незалежно від його впливу на права, свободи та законні інтереси учасників кримінального провадження. Порушення правил підсудності є порушенням належної правової процедури та завдань самого кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України.

4. Доводи прокурора щодо недоцільності застосування положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод суд вважає необґрунтованими, оскільки ЄСПЛ у своїх численних рішеннях визначає поняття «кримінальне обвинувачення» в досить широкому контексті. Так, у рішенні від 06 вересня 2005 року у справі «Салов проти України» зазначено, що поняття «обвинувачення» має «автономне» значення, воно повинне розумітися в сенсі конвенції, а не лише в контексті його значення в національному праві. Таким чином, воно може визначатися як «офіційне повідомлення особи компетентним органом державної влади, в якому стверджується, що особа скоїла злочин» (пп.42, 46 рішення від 27 лютого 1980 року у справі «Deweer v. Belgium» та п.73 рішення від 15 липня 1982 року у справі «Eckle v. Germany»). У деяких випадках це може робитися «у формі інших заходів, здійснення яких несе в собі таке твердження і, по суті, так само впливає на становище підозрюваного» (рішення у справі «Eckle v. Germany»).

Європейський суд з прав людини визначає такі обставини, які вважаються моментом висунення обвинувачення: 1) початок досудового розслідування проти конкретної особи чи арешт її банківських рахунків (рішення у справі «Ringeisen v. Austria»); 2) арешт особи (рішення у справі «Wemhoff v. Germany»); 3) офіційне повідомлення про намір здійснення стосовно неї кримінального переслідування (рішення у справі «Neumeister v. Avstria»).

В цілому, на думку ЄСПЛ, обвинувачення охоплює весь комплекс процедур - від початку досудового розслідування стосовно особи до винесення остаточного рішення.

Як указував ЄСПЛ у рішенні від 24 листопада 1993 року у справі «Imbrioscia v. Switzerland» (п.36) словосполучення «при встановленні кримінального обвинувачення» в §1 ст.6 конвенції не означає, що ця стаття не застосовується на стадії досудового розслідування.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що гарантія «суду, встановленого законом», як складової частини права на справедливий суд, не стосується судів (слідчих суддів), які під час досудового розслідування здійснюють судовий контроль за дотриманням прав, свобод та законних інтересів осіб у відповідному кримінальному провадженні.

5. Доводи прокурора щодо недоцільності застосування у даному випадку положень ч. 2 ст. 412 КПК України, оскільки ними порушення правил підсудності як істотне порушення кримінального процесуального закону визначається саме для судових рішень, ухвалених за результатами судового провадження, а не досудового розслідування, були проаналізовані судом раніше. Всупереч доводам прокурора як положення ч. 2 ст. 412 КПК України, так і приписи КПК України, що стосуються оскарження ухвал слідчих суддів під час досудового розслідування та порядку апеляційного провадження з розгляду скарг на ці ухвали, безпосередньо та однозначно вказують на те, що порушення правил підсудності як істотне порушення кримінального процесуального закону є безумовною підставою для скасування будь-якого судового рішення (вироку, ухвали, постанови), ухваленого під час всього кримінального провадження (досудового розслідування та судового провадження), а не тільки вироку, яким завершується судове провадження в суді першої інстанції.

Прив`язка порушення правил підсудності як істотного порушення кримінального процесуального закону лише до судового рішення, ухваленого за результатами судового провадження, фактично нівелює підсудність слідчих суддів зі здійснення судового контролю під час досудового розслідування як такого або щонайменше виключає будь-які наслідки порушення такої підсудності, що також може поставити судовий контроль під час досудового розслідування у залежність від визначення сторонами кримінального провадження довільного суду, слідчий суддя якого буде його здійснювати.

6. Суд вважає за неможливе застосовувати у даному випадку висновки, що викладені в ухвалі ККС ВС від 01.04.2025 у справі № 757/13631/25-к (провадження № 51-1182впс25), на яку в обґрунтування своїх доводів посилається сторона обвинувачення. Зі змісту вказаної ухвали вбачається, що ВС у порядку ст. 34 КПК України вирішував питання про передачу матеріалів провадження за клопотанням про зміну запобіжного заходу у кримінальному провадженні № 0000913 від 17 жовтня 2024 року із Печерського районного суду м. Києва до Вищого антикорупційного суду.

У вказаній ухвалі судом касаційної інстанції не здійснювалася ані оцінка фактичних обставин самого кримінального провадження (його підслідності, підсудності), ані оцінка фактичних обставин інкримінованого правопорушення з метою визначення підсудності поданого клопотання. Разом з тим, ВС було встановлено, що сторона захисту вже зверталася з аналогічним клопотанням про зміну запобіжного заходу у цьому ж кримінальному провадженні безпосередньо до Вищого антикорупційного суду, слідчий суддя якого ухвалою від 20.03.2025 повернув зазначене клопотання з підстав його непідсудності Вищому антикорупційному суду. При цьому ВС не здійснював оцінку викладених в ухвалі слідчого судді висновків, а лише поклав остаточне рішення слідчого судді в основу свого рішення, не зробивши при цьому висновків щодо правозастосування.

Таким чином, висновки ВС щодо відсутності підстав для передачі клопотання про зміну запобіжного заходу до Вищого антикорупційного суду побудовані та ґрунтуються на висновках ухвали слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 20.03.2025 у кримінальному провадженні № 0000913 від 17 жовтня 2024 року.

Разом з тим, зі змісту цієї ухвали, яка міститься у відкритому доступі до Єдиного державного реєстру судових рішень (справа № 991/2413/25, провадження № 1-кс/991/2406/25), вбачається, що «слідчий суддя твердо переконаний, що згадка у статті 33-1 КПК предметної підсудності ВАКС винятково за наявності хоча б однієї з умов, передбачених саме частиною 5 статті 216 КПК, означає те, що в разі здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні будь-яким іншим слідчим органом, ніж НАБУ, такі не підсудні ВАКС. Інше тлумачення такої норми позбавляє будь-якого сенсу саму згадку про частину 5 статті 216 КПК, й також створює правову невизначеність, оскільки надаватиме можливість іншим органам досудового розслідування, ніж НАБУ, свавільно і довільно на власний розсуд у будь-який час лише за формальними ознаками скеровувати до ВАКС будь-які кримінальні провадження, яких наразі в Україні нараховується сотні тисяч, що призводитиме до неможливості здійснення ВАКС ефективного судочинства, саме для запобігання чому і наявна така норма.

Ба більше, вирішення спору про підслідність в кримінальному провадженні №0000913 від 17.10.2024 постановою виконувача обов`язків Генерального прокурора ОСОБА_15 від 27.12.2024 шляхом віднесення такої до компетенції слідчих Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань, означає відсутність будь-яких ознак належності згаданого кримінального провадження до підслідності НАБУ, враховуючи пряму заборону доручати здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення, віднесеного до підслідності НАБУ, іншому органу досудового розслідування (крім випадків наявності об`єктивних обставин, що унеможливлюють функціонування НАБУ чи здійснення ним досудового розслідування в умовах воєнного стану)».

Таким чином, слідчий суддя Вищого антикорупційного суду в ухвалі від 20.03.2025 дійшов висновку про непідсудність йому клопотання про зміну запобіжного заходу у кримінальному провадженні № 0000913 з тих підстав, що підслідність цього кримінального провадження була визначена за іншим органом досудового розслідування, ніж НАБУ.

Проте такі висновки слідчого судді, які не мають для суду обов`язкового та преюдиційного значення, суперечать висновкам суду, що були викладені раніше (з приводу того, що підсудність Вищого антикорупційного суду жодним чином не залежить від підслідності кримінального провадження). Більше того, такі висновки слідчого судді суперечать висновкам Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду, які були викладені в ухвалах та постановах, що наводились судом вище, а також висновкам ККС ВС, що викладені в ухвалі від 14.12.2021 у справі № 991/4989/21 (на яку також посилається слідчий суддя в ухвалі від 20.03.2025) та стосуються тлумачення положень КПК України щодо підсудності Вищого антикорупційного суду, у тому числі положень п. 20-2 Перехідних положень КПК України, та в яких прямо зазначено, що «аналіз цих положень дає підстави вважати, що Перехідними положеннями не визначається підсудність Вищого антикорупційного суду. Законодавець не ототожнює підслідність НАБУ і підсудність Вищого антикорупційного суду. Проте, з огляду на останнє зазначене положення, усі без винятку кримінальні провадження, досудове розслідування яких здійснювалося Національним антикорупційним бюро України та закінчено прокурорами Спеціалізованої антикорупційної прокуратури направляються до Вищого антикорупційного суду, який, у свою чергу, і має виключні повноваження направити кримінальне провадження до іншого суду у разі непідсудності йому цього провадження».

Таким чином, в ухвалі від 14.12.2021 у справі № 991/4989/21 ККС ВС підтвердив приписи п. 20-2 Перехідних положень КПК України, тобто підтвердив, що кримінальні провадження, які були розпочаті до дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо початку роботи Вищого антикорупційного суду" та досудове розслідування в яких здійснюється або здійснювалося Національним антикорупційним бюро України та закінчено прокурорами Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, мають направлятися до Вищого антикорупційного суду, що, однак, безумовно не вказує на те, що це кримінальне провадження підсудне Вищому антикорупційному суду. ВС в цій ухвалі не констатував, що підсудність Вищого антикорупційного суду залежить від підслідності кримінального провадження НАБУ. Більше того, ВС прямо зазначено про неможливість ототожнення підслідності НАБУ та підсудності Вищого антикорупційного суду.

У зв`язку з цим в межах даного кримінального провадження суд не може враховувати ухвалу ККС ВС від 01.04.2025 у справі № 757/13631/25-к (провадження № 51-1182впс25), на яку посилається прокурор, оскільки така ухвала постановлена на підставі ухвали слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 20.03.2025 у справі № 991/2413/25 (провадження № 1-кс/991/2406/25), яка, у свою чергу, не має преюдиційного значення та, на думку суду, суперечить висновкам ККС ВС щодо правозастосування аналогічних положень процесуального законодавства.

Суд переконаний, що встановлення залежності підсудності Вищого антикорупційного суду (у тому числі підсудності його судового контролю під час досудових розслідувань) від підслідності кримінального провадження за НАБУ в умовах сьогодення, коли судовою практикою (висновки ККС ВС у постановах від 28.03.2023 у справі № 761/34746/17 (провадження № 51-2455км22), від 19.12.2023 у справі № 428/323/18 (провадження № 51-1482 км 18), від 20.10.2022 у справі № 565/1354/19 (провадження № 51-443км20), від 29.02.2024 у справі № 759/11669/19 (провадження № 51-4463км23), від 28.03.2024 у справі № 397/430/20 (провадження № 51-2289км22), від 12.08.2025 у справі № 941/1790/20 (провадження № 51-3879км23)) послідовно констатується, що визначення підслідності кримінального провадження є управлінською діяльністю прокурора, який може змінювати підслідність з метою забезпечення ефективності кримінального провадження, а положеннями ст. 36 КПК України вже визначено можливість передачі підслідних НАБУ кримінальних проваджень до підслідності інших органів досудового розслідування, фактично створить можливість для сторони обвинувачення кожне кримінальне провадження, яке першочергово належало до підслідності НАБУ, передавати до підслідності іншого органу досудового розслідування, а отже (за такою логікою), фактично змінювати подальшу підсудність кримінального провадження. Аналогічні ризики при такому тлумаченні створюються і при початку кримінального провадження за правопорушеннями, які підсудні Вищому антикорупційному суду, іншим органом досудового розслідування, ніж НАБУ.

Якщо керуватися такою логікою, то дії сторони обвинувачення щодо визначення підслідності кримінального провадження фактично можуть призвести до недієвості предметної підсудності Вищого антикорупційного суду.

На противагу прикладу, наведеному стороною обвинувачення, суд посилається на ухвалу ККС ВС від 05.06.2025 у справі № 760/14657/25 (провадження № 51-2082 впс 25). Вказаною ухвалою ВС вирішував питання про направлення клопотання про продовження строку досудового розслідування з Солом`янського районного суду м. Києва до Вищого антикорупційного суду. За результатами розгляду цього питання ВС дійшов висновку про відсутність підстав для передачі цього клопотання до Вищого антикорупційного суду. Однак в цьому плані примітним є те, яким чином та з яких підстав ВС дійшов таких висновків.

У наведеній ухвалі прямо зазначено, що «оскільки зазначене провадження перебуває на стадії досудового розслідування, за нормативним регулюванням судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб на цьому етапі здійснюється слідчим суддею. Компетенція Суду обмежується вирішенням питання про предметну підсудність з огляду на встановлені факти, зміст сформульованої слідчими органами підозри у відповідному процесуальному документі».

З урахуванням викладеного ВС здійснив оцінку саме фактичних обставин інкримінованих особі правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255; ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28 і ч. 2 ст. 364 КК України, і дійшов висновку, що після повідомлення про нову підозру 20.03.2025 в межах кримінального провадження перестали існувати умови, передбачені п. 2 ч. 5 ст. 216 КПК України (в частині розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 2 ст. 364 КК України), внаслідок чого перестали існувати підстави для здійснення судового контролю слідчими суддями Вищого антикорупційного суду.

Тобто, у наведеній ухвалі ВС хоча і відмовив у передачі клопотання про продовження строку досудового розслідування слідчим суддям Вищого антикорупційного суду, однак дійшов такого висновку за результатами оцінки фактичних обставин інкримінованих правопорушень на предмет наявності в них обставин, про які зазначається у п. 1-3 ч. 5 ст. 216 КПК України та які є визначальними для визначення підсудності Вищого антикорупційного суду. Верховний Суд у вказаній ухвалі прямо та однозначно зазначив, що підсудність судового контролю не залежить від підслідності кримінального провадження та має визначатися з огляду на встановлені факти, викладені у відповідних процесуальних документах.

5. Загальні висновки за результатами розгляду клопотання про закриття кримінального провадження

За результатами дослідження матеріалів кримінального провадження, оцінки встановлених фактичних обставин руху кримінального провадження, процесуальних рішень та дій, які приймалися та вчинялися відповідно під час досудового розслідування, а також оцінки висловлених стороною захисту доводів суд доходить наступних висновків:

1) ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09.08.2024 у справі № 761/28946/24 (провадження № 1-кс/761/19008/2024) про продовження строку досудового розслідування в межах кримінального провадження № 0001243 за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 114-1 КК України, та за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, до десяти місяців, тобто до 23.10.2024, є незаконною, оскільки постановлена з явним, очевидним порушенням правил виключної предметної підсудності Вищого антикорупційного суду, згідно з якими саме слідчі судді Вищого антикорупційного суду після 06.08.2024 мали здійснювати судовий контроль в межах кримінального провадження № 0001243, у тому числі, вирішувати питання про продовження строку досудового розслідування;

2) порушення правил підсудності при постановленні ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09.08.2024 відповідно до ч. 2 ст. 412 КПК України визначається як істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та кваліфікується законодавцем як безумовна підстава для скасування цього судового рішення;

3) порушення правил підсудності при постановленні ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09.08.2024 спричинило порушення принципів верховенства права, законності, належної правової процедури, «суду, встановленого законом», конвенційного права ОСОБА_4 на справедливий суд, а також призвело до початку судового провадження відносно ОСОБА_4 за пред`явленим йому обвинуваченням;

4) оскільки суд першої інстанції, будучи наділеним повноваженнями щодо оцінки законності та обґрунтованості ухвали слідчих суддів, які не підлягають окремому оскарженню під час досудового розслідування (зокрема, про продовження строку досудового розслідування), не наділений повноваженнями на скасування таких ухвал, а скасування ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 09.08.2024 не призведе до жодних юридичних наслідків та не змінить фактичних обставин руху кримінального провадження, то єдиним дієвим та ефективним юридичним наслідком констатації незаконності цієї ухвали слідчого судді є похідна констатація тих обставин, що 09.08.2024 строк досудового розслідування в межах кримінального провадження № 0001243 не був продовжений у встановленому законом порядку;

5) оскільки 09.08.2024 строк досудового розслідування не був продовжений у встановленому законом порядку, а після 23.08.2024 (кінцевий термін востаннє продовженого строку досудового розслідування) у встановленому законом порядку строк досудового розслідування не продовжувався, то такий строк в межах кримінального провадження № 0001243 закінчився 23.08.2024;

6) оскільки строк досудового розслідування в межах кримінального провадження № 0001243 закінчився 23.08.2024, то всі процесуальні дії та рішення, що були вчинені та прийняті відповідно після цієї дати в межах даного кримінального провадження, є незаконними; відповідно складання та направлення обвинувального акту відносно ОСОБА_4 поза межами строку досудового розслідування виключає можливість набуття ним процесуального статусу обвинуваченого, здійснення судового провадження з розгляду пред`явленого обвинувачення та вказує на наявність обов`язкової підстави для закриття кримінального провадження.

З урахуванням вищевикладеного судом підтверджено обґрунтованість та небезпідставність доводів сторони захисту про наявність передбачених п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України підстав для закриття кримінального провадження. Відповідно клопотання сторони захисту підлягає задоволенню, а кримінальне провадження № 0001243 підлягає закриттю на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України.

6. Процесуальні питання, які суд вирішує у зв`язку з закриттям кримінального провадження

6.1. Запобіжні заходи

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 23.12.2023 у справі № 761/47555/23 (провадження № 1-кс/761/30873/2023) до ОСОБА_4 було застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 15.02.2024 у справі № 761/5567/24 (провадження № 1-кс/761/4217/2024) було продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а також визначено альтернативний запобіжний захід у виді застави в розмірі 908 400 грн.

15.02.2024 ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), на виконання ухвали слідчого судді від 15.02.2024 було внесено грошові кошти в сумі 908 400 грн в якості застави за ОСОБА_4 . У зв`язку з внесенням застави ОСОБА_4 було звільнено з-під варти. З цього моменту до ОСОБА_4 почав застосовуватися запобіжний захід у виді застави.

Під час досудового розслідування та судового розгляду обраний ОСОБА_4 запобіжний захід у виді застави не змінювався та не скасовувався. Таким чином, з 15.02.2024 до ОСОБА_4 застосовується запобіжний захід у виді застави в розмірі 908 400 грн.

Оскільки суд дійшов висновку про необхідність закриття кримінального провадження, то відсутні підстави для продовження дії запобіжного заходу, який обирався та застосовувався з метою виконання ОСОБА_4 своїх процесуальних обов`язків в межах цього кримінального провадження.

У зв`язку з цим запобіжний захід у виді застави, який застосовується до ОСОБА_4 на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 15.02.2024, після набрання цією ухвалою законної сили підлягає скасуванню, а грошові кошти, внесені в якості застави за ОСОБА_4 , підлягають поверненню заставодавцю - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ).

6.2. Інші заходи забезпечення кримінального провадження

Під час судового розгляду встановлено, що в межах даного кримінального провадження не застосовувалися заходи забезпечення кримінального провадження (зокрема арешти), питання щодо припинення дії яких підлягало б вирішенню в остаточному судовому рішенні.

6.3. Процесуальні витрати

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. За відсутності в обвинуваченого коштів, достатніх для відшкодування зазначених витрат, вони компенсуються потерпілому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом для компенсації шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

У разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

У постанові ВП ВС від 17.06.2020 у справі № 598/1781/17 (провадження № 13-47кс20) було зроблено висновок, що суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження.

Таким чином, закриваючи кримінальне провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України та ухвалюючи у зв`язку з цим остаточне судове рішення, суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат, що були понесені сторонами кримінального провадження.

З обвинувального акту вбачається, що в межах даного кримінального провадження стороною обвинувачення були понесені наступні витрати: 1) витрати на залучення експерта для проведення судової експертизи зброї № 131/1 від 03.01.2024 у розмірі 3 786,40 грн; 2) витрати на залучення експерта для проведення вибухово-технічної експертизи № 37/9-9/8 від 05.01.2024 у розмірі 6 058,24 грн; 3) витрати на залучення експерта для проведення почеркознавчої експертизи № 199/1 від 18.04.2024 у розмірі 15 902,88 грн; 4) витрати на залучення експерта для проведення комісійної судової економічної експертизи № 7237/24-72ДСК від 11.07.2024 у розмірі 60 582,40 грн. Загальний розмір процесуальних витрат сторони обвинувачення, що пов`язані із залученням експерта, становить 86 329,92 грн. Інших процесуальних витрат стороною обвинувачення не заявлено.

Стороною захисту не заявлено про наявність процесуальних витрат, які б підлягали розподілу при ухваленні остаточного судового рішення.

За результатами дослідження матеріалів кримінального провадження судом встановлено, що сторона обвинувачення документально підтвердила лише понесення процесуальних витрат на залучення експерта для проведення почеркознавчої експертизи та для проведення комісійної судової економічної експертизи (Т. 15, а.с. 7, 62).

Доказів на підтвердження понесення витрат на залучення експерта для проведення судової експертизи зброї та для проведення вибухово-технічної експертизи матеріали справи не містять і стороною обвинувачення не були надані. У будь-якому випадку з огляду на характер цих експертиз суд переконаний, що вони стосувалися з`ясування та дослідження питань, пов`язаних з обставинами вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, провадження щодо якого було закрито постановою слідчого від 09.10.2024 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (Т. 2, а.с. 116-118).

Відсутність доказів, які б підтверджували понесення стороною обвинувачення витрат на залучення експерта, який залучався для проведення експертизи щодо кримінального правопорушення, провадження щодо якого було закрито у зв`язку з відсутністю складу правопорушення, унеможливлює вирішення питання про розподіл цих витрат.

З урахуванням цього суд вирішує питання про розподіл процесуальних витрат сторони обвинувачення, пов`язаних лише із залученням експерта для проведення почеркознавчої експертизи та для проведення комісійної судової економічної експертизи.

Положення ст. 124 КПК України не передбачають правового регулювання питань, пов`язаних з розподілом процесуальних витрат сторін кримінального провадження у випадку закриття судом кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України. Судом також не встановлено наявності висновків Верховного Суду щодо правозастосування у випадку виникнення таких питань.

У зв`язку з цим суд вважає за можливе застосувати висновки Верховного Суду щодо правозастосування з аналогічних (подібних) питань, а саме висновки щодо розподілу процесуальних витрат сторони обвинувачення, що були пов`язані із залученням експерта, у випадку закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності на підставі закінчення строків притягнення до кримінальної відповідальності.

Судова практика з цього приводу є послідовною та усталеною і зводиться до висновку, що якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту.

Зазначені висновки викладено, зокрема, у постановах ККС ВС від 12.09.2022 у справі № 203/241/17 (провадження № 51-4251кмо21), від 20.03.2025 у справі № 372/845/20 (провадження № 51-4157км24), від 02.07.2025 у справі № 202/7821/24 (провадження № 51-274км25) та інших.

Керуючись висновками, що викладені ВС у зазначених постановах, суд звертає увагу, що закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України так само має обов`язковий та безумовний характер, не пов`язується зі згодою обвинуваченого, визнанням ним своєї винуватості, встановленням факту вчинення кримінального правопорушення та вказує на те, що закінчилися строки, надані державі для розслідування відповідного кримінального правопорушення.

У зв`язку з цим пропуск державою таких строків, у тому числі внаслідок продовження їх у не передбаченому законом порядку, не може створювати підстави для покладення понесених стороною обвинувачення витрат на обвинуваченого, від якого не залежить ані сплив строку досудового розслідування, ані прийняття рішення про закриття кримінального провадження у зв`язку з цим.

На підставі вищевикладеного суд доходить висновку, що процесуальні витрати сторони обвинувачення, пов`язані із залученням експерта для проведення почеркознавчої експертизи та для проведення комісійної судової економічної експертизи, слід віднести на рахунок держави.

6.4. Речові докази

Відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК України питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

З постанов слідчого від 15.01.2024, від 23.01.2024, від 25.01.2024, від 26.01.2024, від 30.01.2024, від 02.04.2024 (Т. 19, а.с. 6-7, 33-34, 66-68, 74-75, 192-193, 261-262, 270-271) судом встановлено перелік майна, що в межах даного кримінального провадження було визнано речовими доказами.

Правову долю речових доказів слід вирішити з урахуванням положень ст. 100 КПК України.

Інші процесуальні питання, які б потребували вирішення при закритті кримінального провадження, відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. 32 - 33-1, 219, 284, 294 - 295-1, 372, 376 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження № 0001243 від 19.12.2023 - задовольнити.

Кримінальне провадження № 0001243 від 19.12.2023 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 114-1 КК України, - закрити на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування, передбаченого ст. 219 КПК України.

Процесуальні витрати сторони обвинувачення, пов`язані з проведенням судової експертизи зброї № 131/1 від 03.01.2024, вибухово-технічної експертизи № 37/9-9/8 від 05.01.2024, почеркознавчої експертизи № 199/1 від 18.04.2024, комісійної судової економічної експертизи № 7237/24-72ДСК від 11.07.2024, - покласти на рахунок держави.

Запобіжний захід у виді застави у розмірі 908 400 грн, що застосовується до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 15.02.2024 у справі № 761/5567/24 (провадження № 1-кс/761/4217/2024), - скасувати після набрання цією ухвалою законної сили.

Грошові кошти в сумі 908 400 (дев`ятсот вісім тисяч чотириста) гривень, внесені в якості застави за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 15.02.2024 у справі № 761/5567/24 (провадження № 1-кс/761/4217/2024), - після набрання цією ухвалою законної сили повернути заставодавцю ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Відповідно до ст. 100 КПК України правову долю речових доказів вирішити наступним чином:

- документи, визнані в межах кримінального провадження № 0001243 речовими доказами на підставі постанов слідчого від 15.01.2024, від 26.01.2024, від 30.01.2024, від 02.04.2024 - залишити в матеріалах кримінального провадження;

- мобільний телефон марки «Apple», модельного ряду «Iphone X» (А1865), s/n: НОМЕР_2 , ІМЕІ1: НОМЕР_3 , та флеш-накопичувач марки «Transcend», s/n: G780714606/AD33193, ємністю 16 Gb, вилучені 22.12.2023 під час проведення обшуку за місцем проживання заступника директора ДП СЗТФ «Прогрес» ОСОБА_12 - повернути ОСОБА_12 ;

- мобільний телефон марки «Xiaomi» модельного ряду «Redmi Note 9», моделі «M2003J15SG», ІМЕІ1: НОМЕР_4 , ІМЕІ2: НОМЕР_5 ; мобільний телефон марки «Xiaomi POCO» модельного ряду «M4 Pro 5G», моделі «21091116AG», ІМЕІ1: НОМЕР_6 , ІМЕІ2: НОМЕР_7 ; флеш-накопичувач марки «Transcend», s: G222151574/AD33193, ємністю 16 Gb (Інв. № 186 Вч НОМЕР_8 ); флеш-накопичувач «Transcend», s: D269147096/AD33193, ємністю 16 Gb, вилучені 22.12.2023 під час проведення обшуку в службовому кабінеті начальника Головного управління з організації виробництва боєприпасів та будівництва споруд спеціального призначення Міністерства оборони України ОСОБА_4 - повернути власнику за належністю;

- ноутбук сірого кольору марки «НР» модельного ряду «ProBook 440 G5», S/N: 5CD7500KSC; планшет чорного кольору марки «Lenovo», модельного ряду «IdeaPad Duet 3 10ІGL5», s: YX03EFNW, вилучені 22.12.2023 під час проведення обшуку в службовому кабінеті начальника Головного управління з організації виробництва боєприпасів та будівництва споруд спеціального призначення Міністерства оборони України ОСОБА_4 - повернути власнику за належністю.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду через суд першої інстанції протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуюча суддя ОСОБА_1