ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 646/5254/21 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №: 11-кп/818/1981/25 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , з участю обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , з участю потерпілої ОСОБА_9 та її представника ОСОБА_10 , без участі всіх інших учасників по даній справі, а саме представника страхової компанії «Альфа Гарант» - ОСОБА_11 , належним чином повідомленої про розгляд справи, за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на вирок Слобідського районного суду м. Харкова від 15 липня 2025 року відносно ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Зміст оскарженого судового рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, працюючого соціальним працівником в Благодійній організації «Благодійний фонд «Втобі», зареєстрованого та фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України з призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років без позбавлення права керування транспортними засобами.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 , від відбування основного покарання з випробуванням на строк 3 (три) роки, якщо він протягом випробувального строку не вчинить нового злочину та виконає обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду у розмірі 160 000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Долю речових доказів та судових витрат вирішено відповідно до ст.ст. 100, 126 КПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 квітня 2021 року близько 22-20 години ОСОБА_7 , керуючи технічно-справним транспортним засобом «Audi A4 Avant», д.н. НОМЕР_1 , рухався по проспекту Аерокосмічному (кол. назва Гагаріна) в м. Харкові з боку пр. Байрона (кол. назва Героїв Сталінграда) у напрямку пр. Льва Ландау зі швидкістю 131 км/год, що значно перевищує допустиму швидкість у населених пунктах.

Під час руху по пр. Аерокосмічному в м. Харкові, наближаючись до регульованого перехрестя із вул. Південнопроектною, на світлофорних об`єктах якого для ОСОБА_7 горів дозволяючий рух зелений сигнал світлофору, останній проявив злочинну самовпевненість, допустив крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змін, продовжуючи рух та не зменшуючи швидкості транспортного засобу, наближаючись до регульованого пішохідного переходу «зебри», який розташований одразу за вказаним перехрестям, не зважаючи на те, що на пішохідний перехід вийшов та почав перебігати дорогу пішохід ОСОБА_12 на забороняючий для нього рух червоний сигнал світлофора, своєчасно не знизив швидкість керованого ним транспортного засобу аж до зупинки, чим грубо порушив вимоги п.п. 12.3, 12.4 та 12.9б Правил дорожнього руху України, внаслідок чого допустив наїзд у крайній лівій смузі руху на пішохода ОСОБА_12 , який рухався по пішохідному переходу «зебрі» та перетинав проїжджу частину пр. Аерокосмічного в м. Харкові з права на ліво відносно руху транспортного засобу. Внаслідок дорожньо-транспортної події пішохід ОСОБА_12 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події.

Дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_12 .

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Не погодившись з вироком суду першої інстанції, представник потерпілої ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить про його скасування та про ухвалення нового вироку, яким просить призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки; стягнути з обвинуваченого на користь потерпілої ОСОБА_9 завдану кримінальним правопорушенням майнову шкоду у розмірі 14, 075 грн та моральну шкоду у розмірі 613 000 грн, а всього 627 075 грн; стягнути з ТДВ « Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_9 завдану кримінальним правопорушенням майнову шкоду у розмірі 72 000 грн. та моральну шкоду у розмірі 72 000 грн, а всього 144 000 грн.

В іншій частині вирок суду першої інстанції просить залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що у даному випадку має місце безпідставне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, оскільки суд першої інстанції не врахував те, що в діях обвинуваченого наявний особливо високий ступінь небезпеки, а саме перевищення швидкості руху транспортного засобу, яким він керував майже вдвічі від допустимого 130 км/год, рух у нічний час, наїзд на пішохода на переході, а також наслідки, які спричинили вказані дії обвинуваченого смерть батька ненародженої на той момент дитини.

Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції, знижуючи розмір моральної шкоди, визначений потерпілою не врахував комплекс страждань потерпілої, а саме: смерть чоловіка під час її вагітності, виховання дитини без батька, тривалий психоемоційний розлад.

Апелянт вважає також безпідставним висновок суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ТДВ « Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_9 майнової та моральної шкоди, та посилаючись на практику Верховного Суду зазначає, що пред`явлення цивільного позову до страховика у межах кримінального провадження не вимагає попереднього звернення потерпілого до страхової компанії, а відсутність такого звернення не може автоматично позбавляти потерпілого права на судовий захист та відшкодування шкоди.

Позиції учасників судового апеляційного провадження.

В судовому засіданні апеляційного суду потерпіла та її представник підтримали доводи апеляційної скарги та просили про її задоволення.

Прокурор не вбачав підстав для задоволення апеляційної скарги представника потерпілої, вважаючи рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим.

Обвинувачений та його захисник заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили вирок суду першої інстанції залишити без змін, як законний і обґрунтований.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи потерпілої та її представника, думку прокурора, обвинуваченого та його захисника, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника потерпілої підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Так, фактичні обставини справи, кваліфікація дій обвинуваченого та його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення ніким не оспорюється, у зв`язку з чим колегія суддів у відповідності до ст.404 КПК України рішення суду першої інстанції в цій частині не перевіряє.

В ході ж перевірки доводів апеляційної скарги представника потерпілої щодо м`якості призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів враховує вимоги статті 65 КК України, відповідно до якої суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Разом з тим, на переконання колегії суддів, обґрунтовано обравши обвинуваченому ОСОБА_7 основне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, тобто призначивши достатнє за видом та розміром основне покарання за ч. 2 ст.286 КК України обвинуваченому, суд першої інстанції безпідставно дійшов до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без призначення додаткового покарання за ч. 2 ст.286 КК України, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого в наслідок м`якості, у зв`язку з чим вирок в цій частині підлягає скасуванню, оскільки судом не враховані в повному обсязі вимоги ст.ст. 50 та 65 КК України.

Вирішуючи питання про призначення покарання суд першої інстанції врахував відомості про особу обвинуваченого.

Так, обвинувачений ОСОБА_7 раніше не судимий, скоїв тяжке кримінальне правопорушення, за місцем мешкання характеризується позитивно, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні малолітню дитину, офіційно працевлаштований.

Крім того, суд першої інстанції врахував відсутність обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, а також наявність обставин, які його пом`якшують, добровільне відшкодування матеріальних збитків, часткове відшкодування матеріальних збитків, часткове відшкодування моральної шкоди.

З урахуванням наведеного, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов належного висновку, щодо необхідності призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі з подальшим звільненням від відбування покарання, відповідно до норм ст. 75 КК України.

Разом з тим, колегія суддів переконана, що не призначення у даному випадку ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами суперечить меті кримінального покарання, направленої на досягнення виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи, поряд з іншим, ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даними про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд в кожному випадку і щодо кожного засудженого, який визнається винним у вчиненні злочину, повинен дотримуватися вимог ст. 65 КК України, а саме: враховувати характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу засудженого та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, оскільки саме через останні реалізується принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначене судом покарання повинно бути достатнім, для виправлення засуджених і попередження здійснення ними нових злочинів.

Крім того, відповідно до роз`яснень, які містяться у п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

В той же час, судом першої інстанції не було приділено належної уваги вищезазначеним нормам та роз`ясненням, суд не достатньо враховував конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, а саме те, що обвинувачений вчинив злочин проти безпеки руху та експлуатації транспорту, проявивши самовпевненість, допустивши крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змін, допустив перевищення швидкості керованого ним транспортного засобу, грубо порушивши при цьому вимоги Правил дорожнього руху України, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_12 , який від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події.

Так, здійснюючи перегляд оскаржуваного рішення, в частині призначення покарання, колегія суддів в першу чергу керується нормами ст. 3 Конституції України, де зазначено, що людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Колегія суддів враховує, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, згідно норм ст. 12 КК України, класифікується як тяжке.

Поряд з цим, враховує, що відповідно до матеріалів кримінального провадження професійна діяльність обвинуваченого не пов`язана з використанням власного автомобіля.

Тобто констатації підлягає факт, що прийняте судом першої інстанції рішення щодо не призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами не узгоджується з завданням Кримінального кодексу України, яке полягає в тому числі і у забезпеченні громадського порядку та громадської безпеки від злочинних посягань, а також запобігання злочинам. При цьому суспільні інтереси щодо забезпеченні громадського порядку та громадської безпеки від злочинних посягань у транспортній сфері повинні домінувати над особистими інтересами обвинувачених та їх родичів.

Отже, дотримуючись вимог, передбачених ч. 2 ст. 65 КК України, колегія суддів приходить до висновку про те, що без призначення додатково покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк, виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень - є неможливим, а не призначення цього додаткового покарання не слугуватиме загальним принципам особистої та загальної превенції.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що лише при призначенні додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк, покарання стане дієвим для досягнення мети щодо виправлення обвинуваченого, а тому вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, з врахуванням тяжкості вчиненого злочину, відомостей про особу обвинуваченого, враховуючи пом`якшуючі та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне задовільнити апеляційну скаргу представника потерпілої та приймає рішення про скасування вироку в частині призначеного обвинуваченому покарання, у зв`язку з його невідповідністю тяжкості злочину та особі обвинуваченого, і ухвалення нового вироку в цій частині судом апеляційної інстанції, тобто у зв`язку з необхідністю застосування більш суворого покарання, з застосуванням додаткового покарання, що відповідає вимогам п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України.

Перевіряючи ж вирок в межах апеляційного доводу представника потерпілої ОСОБА_9 щодо стягнення з ОСОБА_7 майнової шкоди у розмірі 14 075 грн. яка полягає у здійсненні витрат на проведення поминального обіду, колегія суддів погоджується з її доводами та вважає вказані вимогами такими, що підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Як передбачено ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За вимогами ст. 1201 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника.

Законом України Про поховання та похоронну справу визначено загальні правові засади здійснення в Україні діяльності з поховання померлих, регулюються відносини, що виникають після смерті (загибелі) особи, щодо проведення процедури поховання, а також встановлення гарантій належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого та збереження місця поховання.

Згідно зі ст. 2 вказаного вище Закону України, поховання померлого це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

Так, визначаючи розмір компенсації за майнову шкоду, представником потерпілої зазначено, що потерпіла понесла певні витрати, зокрема на проведення поминального обіду у сумі 14 075 грн, які просила стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 .

Так, під похованням померлого слід розуміти комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

Таким чином, на переконання колегії суддів, враховуючи традиції, комплекс заходів та обрядових дій поховання, з урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, відповідно до яких через злочинну самовпевненість, крайню неуважність та грубе порушення Правил дорожнього руху обвинуваченим ОСОБА_7 , внаслідок ДТП загинув пішохід ОСОБА_12 , витрати на поминальний обід в сумі 14 075 гривень, цілком обґрунтовано віднесені потерпілою до матеріальних збитків, які підлягають стягненню з обвинуваченого.

Що стосується позовних вимог потерпілої в частині відшкодування моральної шкоди, то на переконання колегії суддів, судом першої інстанції було безпідставно занижено її суму.

Так відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, при визначенні розміру заподіяної моральної шкоди, суд першої інстанції не в повній мірі врахував характер, тривалість та обсяг душевних та психічних страждань, характер наслідків спричиненої потерпілій ОСОБА_9 душевної травми, оскільки у зв`язку з протиправними діями ОСОБА_7 вона втратила свого чоловіка, а дитина, яка народилася у родині ніколи не побачить свого батька. Внаслідок протиправних дій обвинуваченого, життя потерпілої змінилося назавжди. Остання втратила відчуття впевненості у майбутньому, так як підтримка чоловіка для неї була дуже важлива і необхідна. Наразі, ОСОБА_9 самостійно займається вихованням та утриманням дитини, але без підтримки чоловіка це для неї дуже важко, оскільки вона змушена буде виходити на роботу, щоб заробляти кошти на життя і тому менше приділятиме уваги дитині.

Так, статтею 408 КПК України передбачено, що апеляційний суд має право зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

За таких обставин, з урахуванням принципу розумності та справедливості, враховуючи, що на момент апеляційного розгляду завдану потерпілій шкоду у повному обсязі не компенсовано, колегія суддів вважає за необхідне збільшити розмір відшкодування моральної шкоди до 500 000 тисяч гривень, у зв`язку з чим апеляційна скарга представника потерпілої і в цій частині підлягає задоволенню.

В своїй апеляційній скарзі представник потерпілої, крім іншого просить про задоволення цивільного позову в частині стягнення з ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_9 майнової шкоди у розмірі 72 000 грн. та моральної шкоди у розмірі 72 000 грн., а всього 144 000 грн., посилаючись на безпідставну відмову суду першої інстанції у задоволенні цивільного позову в цій частині.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні цивільного позову в частині стягнення з ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_9 майнової та моральної шкоди посилався на те, що вказані вимоги заявлені передчасно через те, що потерпіла не зверталась до страхової компанії.

Проте, вказані висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно зі ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Так, дійсно, відповідно до статей 35, 36 цього Закону для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування відповідної форми та з визначеним переліком додатків.

Страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Проте, такий порядок здійснення страхового відшкодування встановлений для надання можливості страховику ознайомитися з обставинами страхового випадку, розрахувати завдану шкоду та оцінити обґрунтованість майнових вимог заявника для прийняття вмотивованого рішення про здійснення страхового відшкодування або відмову у здійснення відшкодування.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження до початку судового розгляду потерпілою ОСОБА_9 подано позовну заяву, відповідачем у якій у тому числі є Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант», а саме про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, проти якої заперечував страховик, подавши до суду відзив на позов.

На переконання колегії суддів, недотримання потерпілою формальностей досудового порядку здійснення страхового відшкодування жодним чином не порушує права Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» як страховика та цивільного відповідача, оскільки останньому заздалегідь було відомо як про страховий випадок та його наслідки, так і про існування цивільного позову та предмету позовних вимог. При цьому, страховик мав достатньо часу для проведення оцінки розміру заявленої суми відшкодування та його обґрунтованості, мав право подавати до суду пояснення чи заперечення з приводу цивільного позову, чим і скористався під час розгляду справи судом першої інстанції.

Відтак, доводи представника потерпілої в частині викладених вище обґрунтувань, колегія суддів вважає такими, що знайшли своє підтвердження матеріалами справи, у зв`язку з чим апеляційні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 404, 405, ч.1 ст. 407, 409, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 , - задовольнити частково.

Вирок Слобідського районного суду м. Харкова від 15 липня 2025 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, в частині призначеного покарання та в частині відмови в задоволенні позовних вимог, - скасувати та ухвалити новий вирок в цій частині.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням на строк 3 (три) роки, якщо він впродовж випробуваного строку не вчинить нового злочину та виконає обов`язки, передбачені п.п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи.

Стягнути із обвинуваченого ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 :

- на відшкодування майнової шкоди 14 075 (чотирнадцять тисяч сімдесят п`ять) гривень;

- на відшкодування моральної шкоди 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень.

Стягнути з товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_9 майнову шкоду у розмірі 72 000 (сімдесят дві тисячі) гривень та моральну шкоду у розмірі 72 000 (сімдесят дві тисячі) гривень.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ __________ ___________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4