Справа № 347/1424/23
Провадження № 1-кс/347/744/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2025 року суддя Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 ,

за участі секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

розглянувши заяву судді Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_6 про самовідвід від розгляду кримінального провадження №0000019 від 16.01.2023 року по обвинуваченню ОСОБА_7 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В провадженні судді Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_6 знаходиться кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

10.11.2025 року суддя ОСОБА_6 заявив самовідвід у вказаному кримінальному провадженні. В своїй заяві суддя ОСОБА_6 посилається на те, що 24.10.2025 року ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду вирок Косівського районного суду від 08.07.2025 року відносно обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст.121 КК України скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції.

При вирішенні питання про призначення підготовчого судового засідання у даному кримінальному провадженні встановлено, що 20.03.2025 року суддею ОСОБА_6 розглядалася заява ОСОБА_7 про відвід судді ОСОБА_8 у цьому ж кримінальному провадженні. Зокрема, суддею ОСОБА_6 досліджувались відеозаписи судових засідань та були оглянуті відеофайли записів судових засідань, які відбулись 30.10.2024 р., 10.12.2024 р., 08.01.2025 р. та 03.03.2025 р., в яких, на думку, обвинуваченого ОСОБА_7 були порушені його права.

В заяві вказано, що ухвалою Косівського районного суду від 20.03.2025 р. у задоволенні заяви ОСОБА_7 про відвід головуючої судді ОСОБА_8 у кримінальному провадженні за №0000019 від 16.01.2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,було відмовлено.

Після прийняття суддею ОСОБА_6 вказаного рішення, обвинуваченим ОСОБА_7 до Вищої ради правосудця було поданого дисциплінарну скаргу стосовно судді (№К-1814/0/7-25 від 01.04.2025 р.).

Згідно ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 24.10.2025 р. підставою для скасування вироку суду від 08.07.2025р. є, зокрема, не дослідження судом письмових доказів в яких зафіксовані всі обставини, які підлягають доказуванню.

Також, апеляційний суд в ухвалі зазначає, що під час судового засідання було обмеженеправо обвинуваченого на перехресний допит свідка ОСОБА_9 - обвинувачений ще мав питання до свідка, але таких можливостей суд йому не надав. Перехресний допит не було завершено.

Зі змісту заяви вбачається, що суддею ОСОБА_6 при розгляді заяви про відвід судді ОСОБА_8 досліджувались обставини, що стосуються допиту свідка ОСОБА_9 , переглядалися відеофайли за участю допиту свідка ОСОБА_9 та надавалася ним належна оцінка. Тобто, суддя ОСОБА_6 брав участь у кримінальному провадженні за №0000019 від 16.01.2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, зокрема щодо тих обставин на які посилається апеляційний суд в ухвалі від 24.10.2025 року.

Згідно ч. 2 ст. 76 суддя, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції, не має права брати участі у цьому ж провадженні в судах апеляційної і касаційної інстанції, а також у новому провадженні після скасування вироку або ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 80 КПК України за наявності підстав, передбачених статтями 75-79 цього Кодексу, слідчий суддя, суддя, присяжний, прокурор, слідчий, захисник, представник, експерт, спеціаліст, перекладач, секретар судового засідання зобов`язані заявити самовідвід. За цими підставами їм може бути заявлено відвід особами, які беруть участь у кримінальному провадженні. Відвід повинен бути вмотивованим.

Таким чином, враховуючи наведені обставини, зокрема те, що суддя брав участь у кримінальному провадженні за №0000019 від 16.01.2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, а тому на переконання судді ОСОБА_6 він не має права брати участі у новому провадженні після скасування вироку суду від 08.07.2025 р., з цих підстав суддя вважає за необхідне заявити собі самовідвід.

Прокурор у судовому засіданні зазначив, що, визначених КПК України підстав для відводу судді ОСОБА_6 наразі немає. Суддя ОСОБА_6 не досліджував докази, не давав їм оцінку та не приймав остаточне рішення під час розгляду справи по суті, а лише розглядав заявлений головуючій у справі судді ОСОБА_8 щодо, на думку обвинуваченого, існуючих порушень його прав щодо процесуальних дій під час розгляду справи по суті. Щодо вирішення самовідводу покладається на розсуд суду.

Захисник в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення заявленого самовідводу, вважаючи зазначені у заяві про самовідвід підстави слушними, зважаючи на те що суддя ОСОБА_6 розглядав питання процесуальних порушень щодо дослідження доказів суддею ОСОБА_8 під час розгляду цієї справи по суті, у зв`язку із чим судді ОСОБА_6 відомо ряд обставин справи.

Потерпіла в судовому засіданні підтримала думку прокурора.

Заслухавши думки учасників справи, дослідивши заяву про самовідвід та матеріали зазначеного кримінального провадження суд прийшов до наступних висновків:

За змістом ч. 1 ст. 75 КПК України: суддя не може брати участь у кримінальному провадженні, якщо він є заявником, потерпілим, цивільним позивачем, цивільним відповідачем, близьким родичем чи членом сім слідчого, прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, заявника, потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача; якщо він брав участь у цьому провадженні як свідок, експерт, спеціаліст, представник персоналу органу пробації. Перекладач, слідчий, прокурор, захисник або представник; якщо він особисто, його близькі родичі чи члени сім`ї заінтересовані в результатах провадження; за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості; у випадку порушення встановленого ч.3 ст.35 цього Кодексу порядку визначення судді для розгляду справи.

Згідно ч.1, ч.2 ст. 80 КПК України за наявності підстав, передбачених КПК України, суддя зобов`язаний заявити самовідвід, за цими ж підставами йому може бути заявлено відвід особами, які беруть участь у кримінальному провадженні.

Згідно ст.75 КПК України перелік підстав для відводу (самовідводу) судді є вичерпним, а також ч.2 ст.76 КПК України передбачена недопустимість повторної участі судді в розгляді справи в суді іншої інстанції.

Вище наведені обставини, які виключають участь судді у даному кримінальному провадженні, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а також судом не встановлено обставин, які викликали б у стороннього спостерігача сумніву у неупередженості або об`єктивності судді ОСОБА_6 під час розгляду даного кримінального провадження.

За змістом ст.35 КПК України: усі матеріали кримінального провадження, скарги, заяви, клопотання та інші процесуальні документи, що подаються до суду і можуть бути предметом судового розгляду підлягають обов`язковій реєстрації в автоматизованій системі документообігу суду та нею ж здійснюється розподіл цих матеріалів між суддями відповідного суду в порядку ч.3 ст.35 цього Кодексу. Саме у такому порядку було визначено суддю ОСОБА_6 для здійснення судового провадження по вказаному обвинувальному акту.

Ухвалою суду від 20.03.2025 року під головуванням судді ОСОБА_6 було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_7 про відвід головуючої судді ОСОБА_8 у кримінальному провадженні за №0000019 від 16.01.2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 24.10.2025 року вирок Косівського районного суду від 08.07.2025 року про обвинувачення ОСОБА_7 за ч.2 ст.121 КК України судді ОСОБА_8 скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції; справа передана для здійснення судового провадження судді ОСОБА_6 в порядку ст.35 КПК України.

З огляду на викладені обставини, судом встановлено, що обсяг і характер ухвали від 20.03.2025 року, яка постановлялася суддею ОСОБА_6 вказує на вирішення процедурного питання, яке не стосується оцінки обставин кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, питань винуватості та кваліфікації інкримінованих дій.

Згідно ч.1 ст.416 КПК України: після скасування судом апеляційної інстанції вироку або ухвали про закриття кримінального провадження чи про застосування, відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру суд першої інстанції здійснює судове провадження згідно з вимогами розділу IV цього Кодексу в іншому складі суду.

Отже, передбачені ст.76 та, зокрема, п.4 і п.5 ч.1 ст.75 КПК України не можуть бути застосовані у вказаному випадку.

Так, за змістом рішень Європейського суду з прав людини в справах «Білуха проти України» від 09.11.2006 року, «Газета Україна-Центр проти України» від 15.07.2010 року: наявність безсторонності відповідно до п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію береться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість чи безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд, як такий та його склад, відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. У кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчить про небезсторонність суду. У цьому відношенні навіть вигляд має певну важливість іншими словами, «має не лише здійснюватися правосуддя ще має бути видно, що воно здійснюється». Адже йдеться про довіру, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (рішення від 26.10.1984 року у справі «Де Куббер проти Бельгії».

Жодних підстав, зазначених в ст.ст. 75-76 КПК України, зокрема й які б викликали сумнів в неупередженості або необ`єктивності судді ОСОБА_6 в розгляді даної справи, не виявлено.

Згідно ч. 7 ст. 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя зобов`язаний справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства; дотримуватися правил суддівської етики, у тому числі виявляти та підтримувати високі стандарти поведінки у будь-якій діяльності з метою укріплення суспільної довіри до суду, забезпечення впевненості суспільства в чесності та непідкупності суддів.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 13 червня 2007 року Про незалежність судової влади визначено, що відповідно до закону суддя не може брати участь у розгляді справи і підлягає відводу (самовідводу), якщо він заінтересований у результаті розгляду справи або є інші обставини, які викликають сумнів в об`єктивності та неупередженості судді.

За приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, при оцінці безсторонності суду слід розмежовувати суб`єктивний та об`єктивний аспект. Так у справі Гаусшильдт проти Данії, Мироненко і Мартиненко проти України зазначається, що наявність безсторонності, для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції, має визначатися за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв.

Щодо суб`єктивної складової даного поняття, то у справі Гаусшильдт проти Данії вказано, що потрібні докази фактичної наявності упередженості судді для відсторонення його від справи. При чому суддя вважається безстороннім, якщо тільки не з`являються докази протилежного. Таким чином, існує презумпція неупередженості судді, а якщо з`являються сумніви щодо цього, то для його відводу в ході об`єктивної перевірки має бути встановлена наявність певної особистої заінтересованості судді, певних його прихильностей, уподобань стосовно однієї зі сторін у справі.

У кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім (рішення у справі Мироненко і Мартиненко проти України). Зазначену позицію Європейського суду підтримав і Верховний Суд України.

У справі «П`єрсак проти Бельгії» Європейський суд з прав людини висловив позицію, згідно з якою, незважаючи на той факт, що безсторонність зазвичай означає відсутність упередженості, або, навпаки, її наявність може бути перевірено різноманітними способами провів розмежування між суб`єктивним підходом, який відображає особисте переконання громадянина у конкретній справі, та об`єктивним підходом, який визначає, чи були достатні гарантії, щоб виключити будь-які сумніви з цього приводу. Таким чином, на основі вищезазначеного, слід зробити висновок, що при оцінці безсторонності суду слід розмежовувати суб`єктивний та об`єктивний аспект.

Суддя вважається безстороннім, якщо тільки не з`являються докази протилежного.

Таким чином, існує презумпція неупередженості судді.

Указане також узгоджується з положеннями, що викладені у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13.06.2007 № 8, відповідно до якого, процесуальні дії судді, законність і обґрунтованість рішень суду можуть бути предметом розгляду лише в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом.

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 15.03.2023 у справі № 1-7/12 https://reyestr.court.gov.ua/Review/109621187 дійшла висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення заяви про самовідвід судді. При цьому було зауважено, що за практикою ЄСПЛ питань про недостатню безсторонність суду не виникає і тоді, коли суддя вже постановляв суто формальні і процедурні рішення на інших стадіях провадження; натомість, така проблема може виникнути тоді, коли на інших стадіях провадження цей же суддя висловлювався щодо вини обвинуваченого («Гомес де Ліано й Ботелла проти Іспанії» (Gomez de Liano y Botella v. Spain), §§ 67-72)).

Отже, вказані у заяві про самовідвід судді ОСОБА_6 обставини не можуть слугувати самостійною підставою для відводу судді, тому заява про самовідвід задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 75, 76, 80, 81, 82 КПК України, суддя

ПОСТАНОВИЛА:

заяву судді Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_6 про самовідвід від розгляду кримінального провадження №0000019 від 16.01.2023 року по обвинуваченню ОСОБА_7 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, залишити без задоволення.

Кримінальне провадження передати судді Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_6 для продовження судового провадження.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1