Провадження №11-кп/801/127/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого в режимі відеоконференції ОСОБА_7

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці об`єднане кримінальне провадження № 0000522, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 28.11.2023 та № 0000768, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.05.2025 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2025 року по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця міста Вінниці, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , раніше судимого:

-27.09.2022 Вінницьким міським судом Вінницької області за ст. 15 ч. 2 185 ч. 3, 187 ч. 1, 70 ч. 1 КК України до 4 (чотирьох) років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 (три) роки,

у вчиненні кримінальних правопорушень (злочину та проступку), передбачених ст. 289 ч. 2, 309 ч. 1 КК України,-

Зміст судового рішення та встановлені судом обставини.

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень (злочину та проступку), передбачених ст. 289 ч. 2, 309 ч. 1 КК України та призначено покарання:

-за ч. 1 ст. 309 КК України 2 (два) роки обмеження волі;

-за ч. 2 ст. 289 КК України 5 (п`ять) років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень покарання ОСОБА_7 призначено шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі без конфіскації майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного за цим вироком покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 27.09.2022 та остаточне покарання ОСОБА_7 призначено у виді 5 (п`яти) років одного місяця позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України у строк покарання ОСОБА_7 зараховано попереднє ув`язнення у межах цього провадження з 03.06.2025 до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Початок строку покарання ухвалено рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Стягнуто із обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів, у розмірі 24 501 (двадцять чотири тисячі п`ятсот одну) гривню 10 копійок.

Вирішено питання про заходи забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна та долю речових доказів.

Місцевий суд установив, що ОСОБА_7 маючи умисел на незаконне придбання, зберігання без мети збуту психотропної речовини, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, всупереч Законам України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними», за невстановлених досудовим розслідуванням обставин, у невстановленому місці, в невстановлені дату та час, незаконно придбав психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP, яку надалі зберігав при собі без мети збуту.

Так, ОСОБА_7 , реалізовуючи свій кримінально-протиправний умисел направлений на незаконне зберігання психотропної речовини без мети збуту, 27.11.2023, близько 12 години 00 хвилин, незаконно зберігаючи її при собі, проходячи по вулиці Івана Богуна у місті Вінниці, біля будинку № 253А, був зупинений оперативними працівниками РПОП ГУНП у Вінницькій області та на запитання про наявність при собі заборонених речей, усвідомлюючи що його дії, спрямовані на незаконне зберігання психотропної речовини, будуть викриті працівниками поліції, повідомив, що у нього наявна заборонена речовина, яку він зберігає при собі. В подальшому, в ході проведення огляду місця події, в період часу з 12 години 45 хвилин до 12 години 49 хвилин, по вулиці Івана Богуна у місті Вінниці, біля будинку № 253А, ОСОБА_7 в присутності двох понятих, тримав у руці, використовуючи дві дерев`яні палиці, поліетиленовий пакет, в середині якого розташовувалась кристалічна речовина, яку в подальшому працівниками поліції було вилучено та поміщено до спеціального конверту. Відповідно до висновку експерта Вінницького НДЕКЦ в наданій на експертизу речовині загальною масою - 0,6667 г., міститься психотропна речовина- PVP масою 0,5706 г.

Ці дії ОСОБА_7 суд кваліфікував за ч. 1 ст. 309 КК України як незаконне придбання та зберігання психотропних речовин без мети збуту.

Крім того, ОСОБА_7 будучи раніше засудженим 27.09.2022 Вінницьким міським судом Вінницької області за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст. 185, 187 КК України, у невстановлений в ході судового розгляду точний час, в нічну пору доби з 11.05.2025 на 12.05.2025, проник на територію домоволодіння АДРЕСА_2 , де помітив належний ОСОБА_9 транспортний засіб марки «Geon X-ride 125», після чого, у нього виник умисел на незаконне заволодіння ним. Реалізуючи свій задумане, таємно, вчиняючи дії проти волі власника, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи повторно, з корисливим мотивом, в умовах воєнного стану, ОСОБА_7 підійшов до вказаного транспортного засобу (мопеда), переконався, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, таємно, взяв вищевказаний мопед, шляхом прикладанням сил та котіння залишив місце вчинення злочину. Згідно висновку експерта ринкова вартість транспортного засобу марки «Geon X-ride 125» у комплектності, за умови технічної справності викрадених частин, станом на 11-12.05.2025 складала 11326,77 гривень.

Ці дії ОСОБА_7 суд кваліфікував за ч. 2 ст. 289 КК України як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно із проникненням до іншого сховища.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що їх подала.

В апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_7 ставиться питання про зміну вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2025 року в частині призначення покарання через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості. Просить призначити більш м`яке покарання.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий суд при призначенні покарання не врахував його молодий вік, позитивну характеристику, належну поведінку під час відбування випробувального терміну за попереднім вироком, активне сприяння розкриттю злочину, що полягає у добровільній видачі працівникам поліції психотропних речовин. Також суд не умотивував рішення про можливість призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК України чи можливість звільнення від відбування покарання відповідно до ст. 75 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги обвинуваченого з підстав, викладених в ній та просили задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, вважаючи вирок суду, у тому числі в частині призначеного покарання, законним та обґрунтованим.

Потерпілий ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду не з`явився, заяв про поважність причин неприбуття до суду не подавав. Такі обставини відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджають проведенню апеляційного розгляду.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Як убачається з вироку, суд правильно встановив фактичні обставини справи і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень. Даний висновок ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та належним чином перевірених судом доказах, які в апеляційній скарзі не заперечуються і перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.

Висновки щодо призначеного покарання

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого в частині призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості (є явно несправедливим) суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому відповідно до ч. 2 ст. 52 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

За своєю суттю призначення покарання належить до дискреційних повноважень суду, та призначається, як то зазначено у частині першій статті 65 КК України, у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, а також з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Таким чином кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

Окрім наведеного ККС ВС у постанові від 09.10.2018 (справа 756/4830/17-к) дійшов висновку, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як убачається з вироку, при призначенні покарання ОСОБА_7 суд врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного, який посередньо характеризується, відповідно до довідки КНП «Вінницька ОКПЛ ім. акад. Ющенка О.І.» на лікуванні не перебував та за медичною психіатричною допомогою не звертався, відповідно до довідки КНП «ЦТЗ «Соціотерапія» Вінницької обласної ради» під диспансерним спостереженням не перебуває, проте раніше судимий та вчинив нові злочини в період іспитового строку, вину у вчиненні кримінальних правопорушень визнав, розкаявся, сприяв у розкритті кримінального правопорушення.

Такі дані про обставини вчинення кримінальних правопорушень, з урахуванням даних про особу винного та за відсутності обставин, які обтяжують покарання, дали суду підстави призначити мінімальне покарання за більш тяжким обвинуваченням (ч. 2 ст. 289 ККУ).

При цьому остаточне покарання з урахуванням вчинення декількох кримінальних правопорушень після ухвалення попереднього вироку до повного відбуття покарання, вірно призначене із застосуванням положень ст. 70, 71 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень та за сукупністю вироків.

Висновки щодо призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Суд вважає такими, що не ґрунтуються на законі, доводи обвинуваченого про можливість призначення йому більш м`якого покарання на підставі статті 69 КК України через таке.

За положеннями частини першої статті 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення може призначити основне покарання, з-поміж іншого нижче він найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті.

У постанові від 03.02.2021 (справа № 629/2739/18) Верховний Суд звернув увагу на те, що частина перша статті 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин першої та/або другої статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

Верховний Суд роз`яснив, що при визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Як убачається з оскаржуваного вироку, зокрема із фактичних обставин, визнаних судом доведеними, ОСОБА_7 вчинив два кримінальні правопорушення, одне з яких віднесено до проступків (ч. 1 ст. 309 КК), а інше до тяжких злочинів (ч. 2 ст. 289 КК). Ці кримінально карані діяння вчинені винною особою у період звільнення від відбування покарання за попереднім вироком з випробуванням.

Також у цьому провадженні місцевий суд визнав наявність обставин, які пом`якшують покарання щире каяття, сприяння у розкритті злочину, а також добровільне відшкодування завданої шкоди..

Згідно усталеної судової практики, викладеної, зокрема у постанові Верховного Суду від 07.11.2018 (справа № 297/562/17) щире каяття як таке, характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалася.

У свою чергу Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 (справа № 288/1158/16-к) сформульовано висновок про критерії активного сприяння розкриттю злочину та визначено, що під такою обставиною слід розуміти дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Саме лише визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті злочину.

У цьому ж провадженні ані місцевий суд у оскаржуваному вироку, ані обвинувачений в апеляційній скарзі, не зазначили про обставини, які свідчать про те, що наявні обставини істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину.

Більш того, відсутні об`єктивні докази про добровільне відшкодування завданої шкоди, адже повернення потерпілому транспортного засобу «Geon X-ride 125», яким незаконно заволодів ОСОБА_7 та який у подальшому був вилучений правоохоронним органом, не може розцінюватись як добровільне відшкодування завданих збитків.

Таким чином наведені судом обставини, які пом`якшують покарання, жодним чином не знижують ступінь суспільної небезпечності вчинених злочинів, у зв`язку з чим відсутні підстави для призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень статті 69 КК України.

Висновки щодо звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Стосовно доводів обвинуваченого про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України суд виходить з того, що частиною першою статті 75 КК України визначено, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільненні від відбування покарання з випробуванням.

Підстави звільнення особи від відбування покарання з випробуванням визначив також Верховний Суд в постанові від 19.07.2018 (справа №755/6254/17), де зазначив, що згідно з законом ст. 75 КК України може бути застосована в тому разі, коли при призначенні покарання, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, оскільки звільнення з випробуванням має на меті настання позитивних змін в особистості засудженого та створення в нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві.

Іншими словами, умовою звільнення від відбування покарання з випробуванням є наявність таких соціальних чинників, які б давали суду підставу дійти висновку про виправлення і перевиховання без відбування покарання.

Як уже зазначалось вище, у цьому ж провадженні установлено, що ОСОБА_7 вчинив нові кримінальні правопорушення в період звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Такі фактичні обставини очевидно свідчать про те, що застосовані до нього у зв`язку зі звільненням від відбування покарання з іспитовим строком заходи, спрямовані на корекцію поведінки особи, не дали бажаних результатів та не забезпечили мети кримінального покарання, а саме виправлення і перевиховання особи, попередження вчинення цією особою нових кримінальних правопорушень.

Окрім того суд зазначає, що відповідно до частини третьої статті 78 КК України у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Частиною четвертою статті 71 КК України передбачено, що остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Суд касаційної інстанції неодноразово наголошував у постановах, що у разі засудження особи за кримінальне правопорушення, вчинене у період іспитового строку за попереднім вироком, визначеним у порядку статей 75, 79, 104 КК України, має застосувати вимоги статті 71 КК України і визначити за сукупністю вироків таке остаточне покарання, яке має бути більшим як від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, так і від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Окрім цього касаційним судом сформована стала практика про те, що у випадку вчинення особою кримінального правопорушення під час іспитового строку, покарання, від якого вона була звільнена з випробуванням, вважається невідбутою частиною покарання та стає реальним, яке має приєднуватися до покарання за новим вироком. Тобто звільнення від покарання з випробуванням не вважається невід`ємною частиною покарання, призначеного попереднім вироком, а лише способом виконання такого покарання, який змінюється на реальне відбування покарання у випадку вчинення нового кримінального правопорушення під час іспитового строку.

Наведений підхід відображено у постановах від 15.07.2025 у справі № 462/7107/24, від 07.05.2025 у справі № 522/15810/22, від 14.09.2021 у справі № 127/25037/17, від 30.09.2021 у справі № 641/5122/19, від 21.05.2019 у справі № 266/3940/16-к, від 14.08.2019 року у справі № 127/4760/18.

У цьому провадженні установлено, що ОСОБА_7 учинив кримінальні правопорушення, передбачені ст. 289 ч. 2, 309 ч. 1 КК України, після засудження його 27.09.2022 Вінницьким міським судом Вінницької області за ст. 15 ч. 2 185 ч. 3, 187 ч. 1 КК України до покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, від відбування якого він був звільнений на підставі ст. 75 КК України з випробуванням з іспитовим строком на 3 (три) роки.

Таким чином у цьому провадженні відсутні підстави для звільнення засудженого від відбування покарання, призначеного остаточно за сукупністю вироків.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2025 року у об`єднаному кримінальному провадженні № 0000522, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань 28.11.2023 та № 0000768, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.05.2025 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочину та проступку), передбачених ст. 289 ч. 2, 309 ч. 1 КК України залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, у той самий строк з моменту вручення копії ухвали.

Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Судді: