Ширяївський районний суд Одеської області
28.11.2025 Справа №: 511/1303/25 Провадження № 1-кп/518/73/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2025 року селище Ширяєве

Ширяївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні клопотання у кримінальному провадженні, внесеному 13.02.2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000172, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 332 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Ширяївським районним судом Одеської області здійснюється судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 332 КК України.

Прокурор подав письмове клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, яке підтримав у судовому засіданні.

Клопотання обґрунтовано тим, що за обставин викладених в обвинувальному акті, громадянин України ОСОБА_4 та інші невстановлені досудовим розслідуванням особи, за попередньою змовою, будучи обізнаними із тимчасовими обмеженнями, які діють на період дії правового режиму воєнного стану щодо осіб чоловічої статі призовного віку, усвідомлюючи, що ОСОБА_6 та громадяни України ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , є призовниками та не мають законних підстав для виїзду за межі території України, виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, зокрема вжив заходів для незаконного переправлення особи чоловічої статі призовного віку через державний кордон України, але злочин ним не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, оскільки завершенню його вчиненню завадили працівники Служби Безпеки України.

Ухвалою Ширяївського районного суду Одеської області відносно ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Мотивуючи позицію про збереження актуальності ризиків, визначених ст. 177 КПК України, прокурор зазначає, що переховування від суду підтверджується тим, що обвинувачений має відповідні знання та зв`язки для нелегального перетину державного кордону, до чого його може спонукати, зокрема, встановлена кримінальним законом відповідальність за вчинення інкримінованого злочину у цьому кримінальному провадженні, та обізнаності останнього про способи та методи нелегального перетину державного кордону, також, у держави наразі з об`єктивних причин через дії російської федерації відсутні можливості належним чином контролювати його поведінку та місцезнаходження, а також державний кордон у місцях активних бойових дій.

Крім того, ОСОБА_4 12.10.2023 засуджений за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 310 КК України та на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбуття покарання з іспитовим строком 2 роки, а також останній перебуває на обліку у лікаря нарколога на «Д» обліку з 2018 року, діагноз «Опіоїдна залежність». При визначенні імовірності переховування обвинуваченого від суду відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК України слід враховувати тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винним у інкримінованому злочині. Врахування цієї обставини відповідає практиці Європейського суду з прав людини при застосуванні ст.ст. 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення у справі «Ілійков проти Болгарії», де суд визначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування; рішення у справі «Летельє проти Франції», де суд визначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу упродовж певного часу) від 20.08.2010.

Ризик незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні підтверджується з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання показань від свідків шляхом їх безпосереднього допиту, водночас суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманими у порядку передбаченому ст. 225 КПК України, а також із врахуванням того, що на даний час не встановлено всіх осіб задіяних у вчинені кримінального правопорушення, а також в силу тяжкості покарання що йому загрожує, чим може примусити до зміни показань чи до відмови від їх надання, а також узгодження позиції із іншими не встановленими на даний час особами.

ОСОБА_4 може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, адже останній, ознайомившись із доказами, зібраними в цьому кримінальному провадженні, може повідомити нині невстановленим спільникам про факт виявлення їх злочинної діяльності та обставини, які стали йому відомі під час досудового розслідування та судового розгляду, що може ускладнити притягнення до відповідальності всіх винних осіб. Обвинуваченому стало відомо про широке коло обставин встановлених під час досудового розслідування щодо вчинення кримінального правопорушення, аніж ті, що йому були відомі до моменту повідомлення про підозру та вручення обвинувального акту.

Ризик вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_4 , полягає у тому, що з врахуванням обставин вчиненого злочину є підстави вважати, що неправомірні дії ОСОБА_4 , носять непоодинокий характер. Зокрема, характер та спосіб вчинених дій, тяжкість вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, дають підстави вважати, що перебуваючи на волі ОСОБА_4 може вчиняти інші кримінальні правопорушення, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Враховуючи суспільно небезпечний характер вищевказаного кримінального правопорушення та покарання у вигляді позбавлення волі, що загрожує ОСОБА_4 у разі визнання його судом винним, є всі підстави вважати, що обвинувачений з високим ступенем ймовірності може вчинити вищезазначені дії, а тому з метою запобігання вказаним ризикам об`єктивно необхідним є продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з можливістю внесення застави у розмірі 242240 гривень.

Враховуючи характер вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання судом винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, яке полягає у безальтернативному позбавленні волі, застосування більш м`яких запобіжних заходів, не усуне ризик переховування від органу досудового розслідування, спілкування із свідками та невстановленими співучасниками вчинення кримінальних правопорушень, а також тиску на них, оскільки ОСОБА_4 відомі їхні персональні дані, місця постійного та тимчасового проживання, засоби мобільного та Інтернет зв`язку.

Застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, навіть цілодобового, також не забезпечить усунення існуючих ризиків, оскільки ОСОБА_4 матиме можливість контактувати із іншими невстановленими співучасниками кримінального правопорушення, у тому числі за допомогою різного роду засобів зв`язку, які неможливо відслідкувати ні гласними ні негласними засобами контролю, таким чином забезпечуючи подальше функціонування та вчинення учасниками тяжких злочинів. Крім того, ОСОБА_4 12.10.2023 засуджений за вчинення кримінального правопорушення передбачене ч. 2 ст. 310 КК України та на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбуття покарання з іспитовим строком 2 роки, а також останній перебуває на обліку у лікаря нарколога на «Д» обліку з 2018 року, діагноз «Опіоїдна залежність».

З урахуванням викладених обставин жоден інший більш м`який запобіжний захід, крім виключного запобіжного заходу тримання під вартою, не зможе забезпечити запобігання існуючим ризикам та виконання завдань кримінального провадження. Сторона обвинувачення на підставі оцінки сукупності отриманих доказів стверджує, що причетність особи до вчинення нею злочинів є вірогідною та достатньою для продовження застосування щодо особи обмежувальних заходів.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_4 покладених на нього процесуальних обов`язків, враховуючи наявність обвинувачення у вчиненні злочину, наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, та відсутність можливості запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, просить продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого на 60 днів із визначенням застави у кримінальному провадженні у розмірі 242 240 гривень та у випадку внесення застави покласти на обвинуваченого такі обов`язки: не відлучатись із населеного пункту, де проживає, без дозволу слідчого, прокурора, слідчого судді або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; утримуватися від спілкування у поза процесуальний спосіб з свідками у кримінальному провадженні; здати на зберігання слідчому свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Обвинувачений ОСОБА_4 , захисник у судовому засіданні заперечували проти задоволення клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Захисник обвинуваченого зазначив, що відповідно до ст. 62 Конституції України вина обвинуваченого не доведена, злочин, що інкримінується не насильницький, потерпілі від правопорушення відсутні, державний кордон охороняється, з часом ризики зменшуються, тому заявлені стороною обвинувачення ризики є необґрунтованими, обвинувачений має достатні соціальні зв`язки.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні подав до суду: копію результатів дослідження комп`ютерної томографії від 21.07.2010 року та рентгенівського знімку датованого 05.08.2022 року, вказав, що періодично має проходити додаткове лікування, що в умовах перебування під вартою не видається можливим.

Відтак, сторона захисту клопотала про застосування до обвинуваченого цілодобового домашнього арешту.

Перевіривши доводи клопотання і заперечень, заслухавши думки учасників судового розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд дійшов таких висновків.

Як встановлено положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Ч. 1 ст. 183 КПК України встановлено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Під час вирішення питання про продовження строку запобіжного заходу суд враховує вимоги ст. 29 Конституції України, ст. 9 Загальної Декларації прав людини, ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі Конвенція) і ст. 12 КПК України, за змістом яких обмеження права людини на свободу й особисту недоторканість можливе лише у передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Згідно зі сформованою практикою Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Також, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Відповідно до орієнтирів застосування ст. 5 Конвенції, сформованих практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого покарання, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про його незначний ступінь і відсутність необхідності запобіжного ув`язнення (рішення: від 10.02.2011 року у справі «Харченко проти України», заява №40107/02, п.79; «Авраімов проти України», заява №71818/17, п.п.57, 64).

Відповідно до ст. 178 КПК України під час вирішення питання про обрання запобіжного заходу суд, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити у сукупності і всі інші обставини.

У цьому провадженні ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 332 КК України, санкція якої передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від п`яти до семи років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років. Зазначена обставина вже сама по собі може бути достатньою підставою і мотивом для переховування обвинуваченого від суду.

Усвідомлення вірогідності призначення такого покарання у разі ухвалення обвинувального вироку є істотним чинником для виникнення в обвинуваченого мотиву переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

У контексті наведеного суд звертає увагу, що відповідно до практики ЄСПЛ тяжкість обвинувачення хоча і не є самостійною підставою для тримання особи під вартою, проте у сукупності з іншими обставинами істотно підвищує ризик її втечі. Як зазначив ЄСПЛ у рішенні від 26.07.2001року у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява №33977/96, п.80) «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Водночас тяжкість обвинувачення, що збільшує ризик переховування ОСОБА_4 від правосуддя, суд оцінює у сукупності з іншими чинниками, які підлягають урахуванню під час вирішення питання про продовження строку запобіжного заходу.

За усталеною практикою ЄСПЛ стандарт обґрунтованості підозри (обвинувачення) для цілей застосування запобіжного заходу, пов`язаного з обмеженням особистої свободи людини, є нижчим порівняно зі стандартом доведення обвинувачення. На цьому міжнародна судова установа акцентувала увагу, зокрема, у рішенні у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23.10.1994 року. Тобто факти на підтвердження обґрунтованості підозри для прийняття зазначеного вище рішення не повинні бути настільки ж переконливими, як для ухвалення обвинувального вироку. Натомість достатньо об`єктивних даних про вчинення кримінального правопорушення і ймовірну причетність до цього обвинуваченого з точки зору поінформованого та розсудливого стороннього спостерігача.

Оцінюючи довід сторони захисту щодо недоведеності вини обвинуваченого, суд зазначає, що юридична оцінка діяння у межах висунутого обвинувачення належить до кола питань, що вирішуються судом під час ухвалення вироку, який ухвалюється в нарадчій кімнаті (ст. ст. 368, 371 КПК).

Суд враховує обізнаність обвинуваченого у методах нелегального перетину державного кордону, 12.10.2023 ОСОБА_4 засуджений за вчинення кримінального правопорушення передбачене ч. 2 ст. 310 КК України та на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбуття покарання з іспитовим строком 2 роки, отже обвинувачується у вчиненні злочину у період іспитового строку.

Оцінюючи ризик протиправного впливу на свідків, суд враховує, що в силу тяжкості покарання, що загрожує обвинуваченому, він може примусити до зміни показань чи до відмови від їх надання, а також узгодження позиції із іншими не встановленими на даний час особами, а також, що під час досудового розслідування свідки дають показання слідчому, прокурору у порядку, визначеному ст. 224 КПК України, а на стадії судового розгляду справи допитуються усно у судовому засіданні згідно зі ст. ст. 352, 353 цього Кодексу.

Відповідно до закріпленої у ст. 23 КПК України засади безпосередності судового процесу суд може використовувати як докази лише показання, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отримані у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Положення ч. 4 ст. 95 КПК України містять імперативну заборону обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім випадків, зумовлених режимом воєнного стану і визначених у ст. 615 КПК України.

У свою чергу, ч. 11 ст. 615 КПК України передбачено, що показання, отримані під час допиту свідка, у тому числі одночасного допиту двох чи більше вже допитаних осіб, у кримінальному провадженні, що здійснюється в умовах воєнного стану, можуть бути використані як докази в суді виключно у разі, якщо хід і результати допиту фіксувалися за допомогою доступних технічних засобів відеофіксації.

За наведених обставин ризик впливу на свідків існує не лише під час збирання доказів на початку досудового розслідування, а й зберігається під час судового розгляду до моменту безпосереднього отримання показань цих осіб судом.

На цей час судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_4 ще триває, свідки судом не допитані, тому ризик протиправного впливу обвинуваченого на них залишається актуальним.

Про ризик перешкоджання ОСОБА_4 кримінальному провадженню іншим чином свідчить те, що обвинувачений ознайомившись із доказами, зібраними в цьому кримінальному провадженні, може повідомити нині невстановленим спільникам про факт виявлення їх злочинної діяльності та обставини, які стали йому відомі під час досудового розслідування.

Ризик вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_4 , полягає у тому, що з врахуванням обставин вчиненого злочину є підстави вважати, що неправомірні дії обвинуваченого, носять непоодинокий характер. Зокрема, характер та спосіб вчинених дій, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дають підстави вважати, що перебуваючи на волі ОСОБА_4 може вчиняти інші кримінальні правопорушення, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Суд звертає увагу, що на те, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. При цьому КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

З огляду на наведені обставини у своїй сукупності суд вважає доведеним, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, на даний час є дійсними, продовжують існувати, суттєво не зменшилися, запобігти їм і забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого неможливо шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою. Доводів і аргументів на підтвердження протилежного сторона захисту у судовому засіданні не навела.

Обраний відносно ОСОБА_4 запобіжний захід, з урахуванням його тривалості у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення, на даний час не виходить за межі розумного строку. Такий запобіжний захід кореспондується із суспільним інтересом, що полягає у виконанні визначених у ст. 2 КПК України завдань кримінального судочинства, є необхідним, щоб запобігти продовженню обвинуваченим злочинної діяльності та перешкоджанню кримінальному провадженню, і пропорційний цій легітимній меті.

Під час розгляду клопотання судом вивчалась можливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вищезазначених ризиків.

Однак, враховуючи існування ризиків, особу обвинуваченого, тяжкість покарання, що загрожує йому в разі визнання винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, що інкримінується, застосування більш м`яких запобіжних заходів не видається можливим.

Оцінюючи подані обвинуваченим: зміст копії результатів дослідження комп`ютерної томографії від 21.07.2010 року та рентгенівського знімку датованого 05.08.2022 року, суд приймає до уваги, що за результатами дослідження ОСОБА_4 у 2010 році рекомендовано консультації лікарів двох спеціальностей.

Водночас положеннями абзаців восьмого та дев`ятого пункту 1 глави 4 розділу I Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 14.06.2019 року №1769/5 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 червня 2019 р. за № 633/33604 (далі Правила), встановлено, що ув`язнені мають право на охорону здоров`я в обсязі, встановленому Законом України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», за винятком обмежень, передбачених законодавством; за висновком лікуючого лікаря отримувати від родичів або інших осіб (у фабричній закритій непошкодженій упаковці) лікарські засоби, медичні вироби, технічні та інші засоби реабілітації, а також купувати їх за безготівковим розрахунком.

За змістом пунктів 1- 3 глави 2 розділу X Правил, порядок лікувально-профілактичної і санітарно-протиепідемічної роботи в СІЗО визначається Законом України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» та законодавчими актами. Надання ув`язненим і засудженим медичної допомоги, у тому числі екстреної медичної допомоги, що не може бути надана у медичній частині, здійснюється відповідно до статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», статей 8, 107, 116 КВК, Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 10 лютого 2012 року № 239/5/104, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 лютого 2012 року за № 212/20525 (із змінами), Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15 серпня 2014 року № 1348/5/572, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20 серпня 2014 року за № 990/25767 (із змінами). У СІЗО здійснюються медичний контроль за станом здоров`я ув`язнених і засуджених шляхом проведення медичних оглядів та обстежень, виявлення осіб, які потребують лікування та постійного медичного нагляду, проведення щодо них лікувально-оздоровчих заходів з метою збереження здоров`я і працездатності, амбулаторне і стаціонарне лікування відповідно до системи стандартів у сфері охорони здоров`я, клінічних протоколів надання медичної допомоги в порядку, передбаченому законодавством.

Стороною захисту не наведені обставини звернення ОСОБА_4 до медичної частини слідчого ізолятора щодо можливого погіршення його стану здоров`я, необхідності спеціального лікування, неможливості за станом здоров`я перебувати в умовах слідчого ізолятора тощо.

Також, стороною захисту, не наведено обставин та не подано доказів, які б свідчили про стійкі соціальні зв`язки, та/або будь-які інші зв`язки обвинуваченого з місцем проживання, з країною; не вказано на обставини життя обвинуваченого, які б могли свідчити на користь зменшення розглядуваних ризиків та які змінилися після обрання та продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Інші доводи сторони захисту є непереконливими та спростовуються положеннями кримінального процесуального законодавства, вищевказаними висновками суду.

Обставин, передбачених ч. 2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом не встановлено.

З огляду на викладене, клопотання прокурора про продовження ОСОБА_4 строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою підлягає задоволенню.

За змістом ч. 3 ст. 183 КПК України суд, задовольняючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом.

У випадку внесення ОСОБА_4 , застави суд покладає на нього такі обов`язки: не відлучатись із населеного пункту, де проживає, без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; - утриматися від спілкування у поза процесуальний спосіб зі свідками у вказаному кримінальному провадженні; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Керуючись ст. ст. 183, 372, 376 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою задовольнити.

Застосований відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою у Державній установі «Одеський слідчий ізолятор» продовжити строком на 60 діб до 26 січня 2026 року включно.

Одночасно визначити розмір застави у межах 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (станом на 1 січня 2025 року) в сумі 242240 гривень у національній грошовій одиниці, яка може бути внесена як самим обвинуваченим так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області.

Обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу.

Обвинувачений звільняється з-під варти після внесення застави.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у разі внесення застави наступні обов`язки:

- не відлучатись із населеного пункту, де проживає, без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

- утриматися від спілкування у поза процесуальний спосіб зі свідками у вказаному кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Визначити строк дії обов`язків у разі внесення застави до 26 січня 2026 року (включно).

Роз`яснити обвинуваченому, що у разі внесення застави у визначеному розмірі, оригінал документу з відміткою банку, який підтверджує внесення на депозитний рахунок має бути наданий уповноваженій особі ДУ «Одеський слідчий ізолятор».

У разі внесення застави та з моменту звільнення обвинуваченого з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної у даній ухвалі, обвинувачений зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.

Роз`яснити, що у разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави обвинувачений ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

У задоволенні клопотань ОСОБА_4 , захисника адвоката ОСОБА_5 про застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою домашнім арештом відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення до Одеського апеляційного суду.

Повний текст ухвали проголошено 02.12.2025 року о 09:00 годині.

Суддя ОСОБА_1