Справа № 348/1228/22
Провадження № 11-кп/4808/96/26
Категорія ч.4 ст.185 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Івано-Франківську апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_8 на вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 06 листопада 2025 року, у кримінальному провадженні №0000169 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, -

в с т а н о в и в :

Вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 06 листопада 2025 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Пнів Надвірнянського району, Івано-Франківської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

-вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 29.05.2006 року за ч.1 ст.121, ч.1 ст.135, ч.2 ст.162, ч.2 ст.296 КК України до покарання у виді 8 років позбавлення волі;

-вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 13.06.2014 року за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді 200 годин громадських робіт;

-вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 11.01.2017 року за ст.395 КК України до покарання у виді 3 місяців арешту;

-вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 18.02.2022 року за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі, звільненого на підставі ст.75 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 19.01.2024 року звільнення від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, яке призначене вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 18.02.2022 року скасоване і засудженого направлено для відбування покарання за ч.3 ст.185 КК України у виді 3 років позбавлення;

-вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 18.07.2024 року за ст.395, ч.2 ст.185, ч.2 ст.186 КК України, на підставі ч.ч.1, 4 ст.70 КК України до остаточного покарання у виді 4 років позбавлення волі. Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 23.10.2024 року вирок скасований в частині засудження за ч.2 ст.185 КК України із закриттям провадження в цій частині на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України,

визнаний винуватим та засуджений за ч.4 ст.185 КК України до покарання покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ч.1 ст.71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 18.07.2024 року за ст.395, ч.2 ст.186 КК України у виді 4 років позбавлення волі і остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 2 (два) місяці.

Строк відбування остаточно призначеного покарання ОСОБА_7 рахується з часу його фактичного затримання в порядку виконання вироку Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 18.02.2022 року.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 943,9 грн витрат за проведення у кримінальному провадженні судової товарознавчої експертизи №СЕ-19/109-22/6118-ТВ від 30.06.2022 року.

Вирішено питання про речові докази.

Обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення за таких обставина.

Обвинувачений ОСОБА_7 , будучи судимим за вчинення умисних корисливих злочинів, на шлях виправлення не став та у період не знятої і не погашеної у встановленому законом порядку судимості, під час відбування іспитового терміну за вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 18.02.2022 року, в період воєнного стану введеного Указом Президента України від 24.02. 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ, повторно вчинив новий умисний корисливий злочин.

Так, 24.06.2022 року о 15 годині 48 хвилин обвинувачений ОСОБА_7 проходив вулицею Руднєва (на даний час Небесної Сотні), що у місті Надвірна Івано-Франківської області, де поруч із магазином «Сузір`я», що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, місто Надвірна, вулиця Руднєва, 21, побачив велосипед марки «ТІТАN» і у нього виник умисел на його таємне викрадення. Реалізуючи цей протиправний умисел, ОСОБА_7 діючи повторно, таємно, з корисливих мотивів о 15 годині 49 хвилин 24.06.2022 року викрав з-під магазину «Сузір`я» велосипед марки «ТІТАN» моделі «Flash» розміром рами 20", діаметром коліс 29" вартістю 6517 грн, який належить потерпілому ОСОБА_9 .

В подальшому, обвинувачений ОСОБА_7 покинув місце вчинення злочину, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду на суму 6517 грн.

Не погоджуючись з зазначеним вироком, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 , вважає, що вирок суду в частині призначеного йому покарання є незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Зауважує на неправильне застосування судом закону про кримінальну відповідальність та з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Зазначає, що вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 18 липня 2024 року ОСОБА_7 було визнано винним за ст. 395, ч. 2 ст. 185 та ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки. Злочин за оскаржуваним вироком, передбачений ч.4 ст.185 КК України, ОСОБА_7 вчиненив 24 червня 2022 року, тобто до постановлення вироку Надвірнянського районного суду від 18 липня 2024 року. За таких обставин, суд першої інстанції мав застосувати положення ч.4 ст.70 КК України, та призначити покарання шляхом поглинення або повного чи часткового складання покарань.

Просить вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 18.07.2024 року більш суворим, призначеного за злочин у даному кримінальному провадженню, остаточне покарання ОСОБА_7 призначити у виді позбавлення волі на строк на 5 років 6 місяців. В решті вирок залишити без змін.

Захисник ОСОБА_8 , також не погоджуючись з зазначеним вироком, подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що вирок суду є незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав істотного порушення вимог КПК України та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність. Стверджує, що висновки суду про винуватість ОСОБА_7 , не ґрунтуються на належних, допустимих і достатніх доказах та не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Під час судового розгляду ОСОБА_7 своєї вини не визнав та послідовно пояснював, що будь-яких умисних дій, спрямованих на таємне викрадення чужого майна не вчиняв, а його дії з велосипедом були вчинені виключно на виконання вимог працівника поліції ОСОБА_10 . Обвинувачений стверджував, що саме поліцейський фактично організував переміщення велосипеда, контролював його маршрут, супроводжував ці дії та зрештою сам забрав велосипед, після чого надав обвинуваченому грошові кошти. За таких обставин ОСОБА_7 не усвідомлював протиправного характеру своїх дій, не мав умислу на заволодіння майном та не переслідував мети власного збагачення, що виключає наявність суб`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України. Крім того, обвинувачений був переконаний у відсутності будь-якого посягання на право власності потерпілого, оскільки велосипед перебував у фактичному володінні працівника поліції, а отже у нього не було підстав вважати, що він незаконно заволодіває майном іншої особи. Також обвинувачений висловлював сумніви щодо тотожності велосипеда, який він нібито забирав біля магазину, з тим велосипедом, який у подальшому було визнано речовим доказом у кримінальному провадженні. Незважаючи на наведені доводи сторони захисту, суд першої інстанції не забезпечив повного та всебічного дослідження обставин кримінального провадження. У ході судового слідства не було досліджено речовий доказ велосипед марки «TITAN» моделі «Flash», який є предметом інкримінованого злочину. Фактично в матеріалах провадження відсутній сам об`єкт посягання, що унеможливлює перевірку його належності потерпілому, відповідності опису, наданому в обвинуваченні, а також перевірку доводів захисту щодо сумнівів у тотожності предмета злочину. Така ситуація на переконання апелянта свідчить про неповноту судового розгляду в розумінні ст. 409 КПК України, оскільки за відсутності предмета злочину сторона захисту обґрунтовано ставила питання про недопустимість похідних доказів, зокрема постанови про визнання речовим доказом та висновку судово-товарознавчої експертизи щодо вартості велосипеда. Однак суд без належної мотивації відхилив відповідні клопотання, обмежившись формальним посиланням на неможливість встановлення місцезнаходження речового доказу, що суперечить принципам змагальності та обов`язку суду забезпечити ефективну реалізацію права на захист. Також судом не було належним чином перевірено та оцінено сумніви щодо правильності визначення розміру матеріальної шкоди, яка є істотною ознакою складу кримінального правопорушення та впливає як на кваліфікацію дій обвинуваченого, так і на питання кримінальної відповідальності загалом.

Просить вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.185 КК України.

В судовому засіданні апеляційного суду захисник та обвинувачений підтримали подану апеляційну скаргу та заперечили проти апеляційної скарги прокурора.

Прокурор підтримав подану стороною обвинувачення апеляційну скаргу та заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника. При цьому прокурор зауважив, що суд після повторного розгляду провадження допитав всіх свідків, на яких вказувала сторона захисту та з`ясував всі обставини. Огляд речового доказу неможливий через смерть потерпілого, якому велосипед було передано на зберігання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, а прокурора підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного.

У відповідності до положень ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Таким є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції в частині визнання винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.185 КК України є обґрунтованими та відповідають фактичним обставинам справи, а апеляційні доводи не спростовують законності оскаржуваного вироку.

Суд першої інстанції дослідив усі належні та допустимі докази у їх взаємозв`язку, надав їм належну правову оцінку, зробив логічні висновки, які узгоджуються з встановленими обставинами, і правильно дійшов до переконання про вину обвинуваченого.

Щодо доводів апеляційної скарги сторони захисту про недоведеність вини обвинуваченого та відсутність у нього умислу на таємне викрадення чужого майна, апеляційний суд зазначає, що ці доводи є безпідставними та фактично зводяться до переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції. Вироком встановлено, що ОСОБА_7 , перебуваючи у період не знятої та не погашеної судимості, в умовах воєнного стану, діючи умисно, з корисливих мотивів, таємно викрав велосипед, яким у подальшому розпорядився на власний розсуд, чим заподіяв потерпілому майнову шкоду. Ці обставини підтверджуються сукупністю доказів наведених у вироку.

При цьому, суд першої інстанції врахував усі зауваження апеляційного суду, який скасував попередній вирок та призначив повторний судовий розгляд, та допитав свідків на вимогу сторони захисту.

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_10 підтвердив, що 24.06.2022 року отримав інформацію про вчинення крадіжки велосипеда біля магазину «Сузір`я», після чого здійснив перевірку обставин події, зокрема було переглянуто відеозаписи з камер відеоспостереження, на яких зафіксовано момент викрадення та особу, яка його вчинила. За результатами перегляду відеозаписів було встановлено, що викрадення здійснив саме ОСОБА_7 . Свідок категорично заперечив твердження обвинуваченого про будь-яку провокацію, підбурювання чи застосування до нього примусу, зазначивши, що до моменту вчинення кримінального правопорушення з обвинуваченим не контактував та жодних протиправних дій щодо нього не вчиняв.

Свідок ОСОБА_11 заперечив обставини, на які посилався обвинувачений у своє виправдання, зокрема щодо їх спільного перебування та контактів із працівником поліції в день події.

Також винуватість ОСОБА_7 підтверджується письмовими доказами, які містяться в матеріалах кримінального провадження, зокрема рапорт про отримання повідомлення на лінію «102» (т.1 а.п.141), протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення (т.1 а.п.142), протоколи огляду місця події (т.1 а.п.143-146), протокол огляду відеозаписів (т.1 а.п.167-173), заяву обвинуваченого про добровільну видачу велосипеда (т.1 а.п.174), протокол огляду та вилучення велосипеда (т.1 а.п.175-176), постанову про визнання речовими доказами (т.1 а.п. 179-180), а також матеріали щодо впізнання речі потерпілим (т.1 а.п.189-191). Висновком судово-товарознавчої експертизи (т.1 а.п.182-188), встановлено ринкову вартість викраденого велосипеда на момент вчинення злочину. Крім того, досліджено відеозаписи з камер міського відеоспостереження (т.1 а.п.192), на яких зафіксовано момент викрадення та подальший рух обвинуваченого з велосипедом. Сукупність цих доказів, які суд першої інстанції дослідив безпосередньо та визнав їх належними, допустимими, достовірними та достатніми, підтверджують винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Твердження сторони захисту про те, що обвинувачений нібито діяв за вказівкою працівника поліції та не усвідомлював протиправності своїх дій, обґрунтовано відхилені судом першої інстанції, оскільки були спростовані сукупністю наведених доказів. Наведені докази свідчать про самостійність поведінки обвинуваченого, його цілеспрямовані дії щодо таємне викрадення чужого майна і подальше розпорядження ним. Самі лише пояснення обвинуваченого, які не підтверджені іншими доказами, не можуть бути підставою для висновку про відсутність суб`єктивної сторони складу кримінального правопорушення.

Безпідставними є й доводи сторони захисту про відсутність предмета злочину та недопустимість похідних доказів. Відсутність речового доказу на час судового розгляду не спростовує факту події кримінального правопорушення та не виключає можливості доведення вини іншими належними і допустимими доказами. Вартість майна підтверджена висновком судово-товарознавчої експертизи.

Належність викраденого велосипеда потерпілому підтверджується насамперед його заявою про вчинення кримінального правопорушення та протоколом прийняття такої заяви, у яких він зазначив марку, місце знаходження та обставини зникнення велосипеда. Крім того, це підтверджується протоколом пред`явлення речей для впізнання, під час якого потерпілий упізнав свій велосипед серед інших, що зафіксовано у відповідному процесуальному документі.

Також належність велосипеда встановлюється протоколом огляду та вилучення предмета, постановою про визнання його речовим доказом і передачею велосипеда на відповідальне зберігання потерпілому під розписку, де він підтвердив отримання саме належного йому майна. Додатково ці обставини узгоджуються з відеозаписами з камер спостереження, на яких зафіксовано викрадення конкретного велосипеда біля магазину «Сузір`я», що відповідає опису, наданому потерпілим. Сукупність зазначених матеріалів у їх взаємозв`язку підтверджує належність велосипеда саме потерпілому.

Закон не пов`язує можливість постановлення обвинувального вироку з обов`язковою наявністю речового доказу у судовому засіданні, якщо обставини доведені іншими доказами, що відповідає практиці Верховного Суду та стандарту доказування «поза розумним сумнівом». Таким чином, твердження про неповноту судового розгляду та порушення права на захист є необґрунтованими.

Крім того, апеляційний суд не приймає до уваги доводи сторони захисту щодо неправильного визначення розміру завданої шкоди, оскільки її розмір встановлено на підставі належного та допустимого доказу, а саме висновку судової товарознавчої експертизи. Зазначений висновок відповідає вимогам процесуального закону, є чітким і обґрунтованим, а його достовірність стороною захисту не спростована, зокрема не подано жодного альтернативного експертного дослідження чи інших доказів, які б ставили під сумнів визначену експертом вартість майна.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини кримінального правопорушення, правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.4 ст.185 КК України, а висновки суду відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені сукупністю доказів, у зв`язку з чим підстав для виправдання особи або скасування вироку з мотивів, наведених у скарзі захисника, немає.

Разом з тим доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання є обґрунтованими частково.

Як встановлено матеріалами кримінального провадження, інкримінований злочин вчинено 24.06.2022 року, тобто до постановлення попереднього вироку від 18.07.2024 року. За таких обставин підлягали застосуванню правила призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, передбачені ч.4 ст.70 КК України, а не правила сукупності вироків, визначені ст.71 КК України, як це зробив суд першої інстанції. Отже, місцевий суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність при визначенні остаточного покарання.

Разом з тим вимоги прокурора про призначення остаточного покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі не можуть бути задоволені повністю, оскільки визначаючи остаточний строк покарання апеляційний суд зобов`язаний виходити з принципів індивідуалізації покарання, справедливості, необхідності і достатності для виправлення особи та попередження нових злочинів.

Враховуючи характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, його судимості, обставини вчинення злочину, а також те, що суд першої інстанції правильно визначив покарання за ч.4 ст.185 КК України, апеляційний суд вважає за необхідне змінити вирок лише в частині призначення остаточного покарання, застосувавши ч.4 ст.70 КК України.

Інші доводи прокурора не вказують на підстави для зміни або скасування оскаржуваного вироку. Зокрема, вимога про призначення більш суворого покарання за ст.185 ч.4 КК України належним чином не мотивована.

Таким чином апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, а скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а прокурора задовольнити частково.

Вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 06 листопада 2025 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 в частині призначеного покарання - змінити.

Призначити ОСОБА_7 за ч.4 ст.185 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарання, призначеного цим вироком, та покарання, призначеного вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 18 липня 2024 року з урахуванням ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 23 жовтня 2024 року, остаточно визначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 2 (два) місяці.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим який тримається під вартою в той самий строк з моменту отримання копії цієї ухвали.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4