ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року

м. Київ

Справа № 759/21040/18

Провадження № 51-3495км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника (відеоконференція) ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянув в у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 21 лютого 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 10 червня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0008174 за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, який зареєстрований та проживає у

АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 119 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 21 лютого 2024 року

ОСОБА_7 засуджено за ч.1 ст. 119 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 5 років й на підставі ч.5 ст.74 КК України звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України.

Вирішені питання щодо цивільного позову, речових доказів, арешту майна та процесуальних витрат.

Згідно з вироком 10.10.2018 у вечірній час ОСОБА_7 спільно зі своїм знайомим ОСОБА_8 знаходились в кафе «Часничок», що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Жолудева, 4, де останні проводили дозвілля. Згодом до них приєднався їх знайомий ОСОБА_9 .

Далі приблизно о 19:40 цього ж вечора у приміщенні вказаного кафе у ОСОБА_8 виник конфлікт з невідомими, в ході якого ОСОБА_8 та невідомий вийшли на вулицю й між останніми почалася бійка, яку припинили ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , після чого останні повернулись до приміщення кафе.

Потім приблизно о 22:45 у зв`язку із закриттям кафе «Часничок» ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вийшли на вулицю, де у ОСОБА_8 виник словесний конфлікт з ОСОБА_7 .

В ході вказаного конфлікту ОСОБА_8 , відчуваючи до ОСОБА_7 раптово виниклу неприязнь, повалив ОСОБА_7 на землю та почав наносити останньому руками удари в область голови і тулуба. ОСОБА_9 намагався заспокоїти ОСОБА_8 , однак це ще більше обурило останнього, який, не реагуючи на прохання ОСОБА_9 , продовжував наносити тілесні ушкодження ОСОБА_7 , а саме удари в різні частини тіла, душити за шию.

Після цього 11.10.2018, приблизно о 00:07, ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 разом пішли до їх місця проживання, а саме до буд. АДРЕСА_2 . Проходячи повз будинок АДРЕСА_3 , приблизно о 00:45, між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 знову виник словесний конфлікт, під час якого ОСОБА_9 знову намагався заспокоїти ОСОБА_8 , однак останній почав кидатись в бійку до ОСОБА_9 , який з метою уникнення конфлікту з ОСОБА_8 втік з вказаного місця, й ОСОБА_8 залишився з ОСОБА_7 біля вищезазначеного будинку.

Далі конфлікт між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 продовжився, й ОСОБА_8 знову завдав удар ОСОБА_7 в область обличчя.

Після цього ОСОБА_7 , будучи обуреним поведінкою ОСОБА_8 , демонстративно дістав зі своєї сумки ніж, проявивши злочинну недбалість, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, не передбачаючи настання смерті ОСОБА_8 , хоча повинен був і міг передбачити можливість її настання, підставив руку, у якій тримав ніж, під удар ногою ОСОБА_8 , внаслідок чого спричинив колото-різане поранення гомілки останнього з ушкодженням м`яких тканин та артерії, крововтратою та шоком.

Далі ОСОБА_7 , усвідомлюючи наслідки своїх дій, почав надавати медичну допомогу ОСОБА_8 , перев`язавши ногу поверх рани пакетом, для того, щоб зупинити кров, після чого зателефонував на спецлінію «102», повідомивши про цю подію.

ОСОБА_8 , не приходячи до тями, помер на місці. Колото-різане поранення гомілки має ознаки тяжкого тілесного ушкодження по критерію небезпеки для життя і знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті ОСОБА_8 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 червня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_7 та його захисника було залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ОСОБА_7 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить оскаржувані рішення скасувати і закрити кримінальне провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КК України у зв`язку із відсутністю події кримінального правопорушення.

Стверджує, що судами попередніх інстанцій не надано належної правової оцінки доказам, які на його думку, підтверджують, що під час заподіяння потерпілому тілесного ушкодження, яке з необережності призвело до наслідків у виді смерті, він перебував у стані необхідної оборони.

Судами не взято до уваги, що потерпілий ОСОБА_8 вчиняв суспільно небезпечне посягання, неодноразово висловлював погрози вбити (відкрутити голову), травмував ногу, вкусив за щоку, видавлював очі, душив, наносив численні удари руками та ногами по тілу ОСОБА_7 , що підтверджується висновком № 1914/е від 21.11.2018 про заподіяння тілесних ушкоджень.

Також залишено поза увагою, що потерпілому було заподіяно лише одне тілесне ушкодження - колото-різане поранення гомілки з ушкодженням м`яких тканин, й одразу після заподіяння такого тілесного ушкодження ОСОБА_7 надав медичну допомогу потерпілому, викликав зі свого телефона швидку допомогу; сам механізм заподіяння тілесного ушкодження потерпілому та форма вини (необережність) щодо наслідку виключають наявність інших, окрім захисту своїх прав, цілей в його діянні.

У зв`язку з цим касатор вважає, що його дії не є кримінально протиправними, не містять ознак жодного з передбачених КК України складів кримінального правопорушення, оскільки ножове поранення потерпілий отримав унаслідок власного удару ногою у процесі суспільно небезпечного посягання на засудженого, який у цей момент оборонявся.

Крім того апеляційний суд, підтвердивши кваліфікацію дій обвинуваченого за

ст. 119 КК України, помилково дійшов висновку, що його дія, яка полягала в демонстрації ножа та його підставлянні під удар ноги потерпілого, була вчинена саме з необережності, адже таку дію він вчинив умисно, а необережністю характеризується його ставлення до наслідків цієї дії (змішана форма вини).

Позиції учасників судового провадження

Захисник та засуджений підтримали подану касаційну скаргу і просили її задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги.

Іншим учасникам судового провадження були направлені повідомлення про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.

Мотиви суду

Відповідно до змісту статті 433 КПК України касаційний суд не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржених судових рішеннях, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Проте касаційний суд зобов`язаний перевірити в межах доводів, висловлених у касаційних скаргах, чи було додержано судами першої й апеляційної інстанцій процесуальні норми, що регулюють розгляд судами пред`явленого обвинувачення, у тому числі положення, що стосуються оцінки доказів з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупності доказів - з точки зору їх достатності для висновків суду.

При вирішенні питання про достатність встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення, визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК України. Вони передбачають, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону.

Відповідно до положень ст. 438 КПК України підставою для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Відповідно до положень ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до положень статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвала апеляційного суду є рішенням суду вищого рівня щодо законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції, яке перевіряється в апеляційному порядку, і повинна відповідати вимогам статей 370, 419 КПК України.

Відповідно до вимог ст. 419 КПК України в мотивувальній частині ухвали, зокрема, зазначається короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення, мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Усі доводи, які містяться в апеляційних скаргах, мають бути проаналізовані з урахуванням наявних у справі доказів з тим, щоб жоден з них не залишився нерозглянутим.

Однак цих законодавчих вимог апеляційний суд не дотримався.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 та його захисник, не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, подали апеляційні скарги.

У поданих скаргах вони вказували на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та зазначали, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доказам того, що обвинувачений під час нанесення потерпілому з необережності тілесного ушкодження, що призвело до його смерті, перебував в стані необхідної оборони, а тому його дії не є кримінально протиправними, й висновки суду не спростовують того, що потерпілий зазнав ножового поранення під час нанесення ним удару ногою у процесі суспільно небезпечного посягання щодо ОСОБА_7 , який в цей момент перебував в стані необхідної оборони.

Також вказували, що під час побиття обвинуваченого ОСОБА_8 біля кафе, що також підтверджується даними з камер відеоспостереження, вбачаються насильницькі дії ОСОБА_8 , які носили тривалий характер та мали ознаки катування й замаху на вбивство. При цьому навіть у такій ситуації ОСОБА_7 не діставав ніж, оскільки сподівався на допомогу ОСОБА_9 , а ніж вимушений був дістати як останню можливість зберегти своє життя та здоров`я лише після того, як були вичерпані всі можливі варіанти уникнути цього, адже свідок ОСОБА_9 залишив їх з ОСОБА_8 наодинці.

Також апелянти звертали увагу, що у ОСОБА_8 не було тілесних ушкоджень, окрім порізу гомілки та двох синців, які утворились за 3-4 дні до настання смерті.

Окрім того в апеляційних скаргах зазначалося, що судом без належної оцінки залишився висновоксудово-психіатричного експерта, яким було встановлено, що обвинувачений перебував у стані емоційної напруги внаслідок конфліктно-агресивної поведінки потерпілого. Під час заподіяння порізу ножем його рука була зігнута у ліктьовому суглобі, ніж не був направлений на життєво-важливі органи, його кінчик знаходився нижче живота потерпілого.

Окрім того, апелянти вказували, що не взято до уваги те, що в крові ОСОБА_8 був наявний етиловий спирт у концентрації 2,43 проміле, що також є фактором, який не сприяє підвищенню прогнозованості та передбачуваності його поведінки.

Однак, апеляційний суд, відмовляючи в задоволенні апеляційних скарг засудженого та його захисника, викладені доводи належним чином не проаналізував, вичерпних відповідей на них не дав.

Положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства та з урахуванням особливостей, передбачених статтями 404, 405 КПК України.

За висновками об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду про застосування норми права, передбаченої ч. 3 ст. 404 КПК України (постанова від 03 квітня 2023 року, справа № 537/984/20, провадження № 51-1747кмо22), під час апеляційного розгляду за наявності доводів про невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та/або неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, суд апеляційної інстанції має право повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, безвідносно до того, чи заявлено клопотання про повторне дослідження доказів.

Враховуючи, що в апеляційній скарзі ставилося питання про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження й можливе неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, перевірити це апеляційний суд міг шляхом повторного дослідження доказів у кримінальному провадженні.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК України), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів з урахуванням приписів ст. 404 КПК України.

Однак, суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи сторони захисту про наявність під час дій ОСОБА_7 стану необхідної оборони, формально виходив з того, що у діях ОСОБА_7 був відсутній прямий умисел на заподіяння шкоди ОСОБА_8 під час руху останнім ногою у його напрямку з метою нанесення удару, й ножове поранення не було направлене для негайного відвернення чи припинення посягання, що, на думку колегії суддів апеляційного суду, виключає можливість застосування такого інституту кримінального права як необхідна оборона.

Також, апеляційний суд зауважив, що, тримаючи у руці ніж, ОСОБА_7 повинен був і міг передбачити, що, у разі посягання на нього, він може використати його колюче-ріжучі властивості, від яких допустиме настання шкоди здоров`ю нападника, у тому числі і смерть.

Колегія суддів касаційного суду вбачає такий аналіз доводів апеляційних скарг сторони захисту щодо указаного вище питання поверхневим, зробленим без урахування особливостей застосування положень КК України, якими регулюється інститут необхідної оборони як обставини, що виключає кримінальну протиправність діяння.

Згідно з нормами ч. 1 та ч. 3 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Для вирішення питання про кваліфікацію складу кримінального правопорушення, пов`язаного з можливим перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Отже для правильного вирішення питання, чи перебувала особа в стані необхідної оборони й чи залишалися її дії в межах необхідного для такої оборони, суд насамперед має визначитися з питанням наявності чи відсутності суспільно небезпечного посягання на таку особу.

У разі наявності суспільно небезпечного посягання, суд далі має оцінити дії такої в контексті положень ст. 36 КК України, зокрема в аспекті їх спрямованості на захист охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання.

Також вказані дії мають бути оцінені судом з точки зору їх спрямованості на заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Крім цього, в контексті конкретних обставин цього провадження окремого ретельного з`ясування потребує питання суб`єктивного ставлення ОСОБА_7 до діяння з ножем, яке йому інкримінується, й до наслідків такого діяння у виді смерті ОСОБА_8 ..

При цьому, у випадку встановлення стану необхідної оборони під час вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому діяння, і в разі констатації необережності як форми суб`єктивного ставлення до вчиненого ним діяння та/чи його наслідків, необхідно окремо проаналізувати питання, чи підпадає таке діяння під ознаки певного передбаченого диспозицією окремої статті чи частини статті Особливої частини КК України кримінального правопорушення.

З огляду на це, колегія суддів вбачає, що апеляційний суд передчасно відхилив доводи засудженого та його захисника про створення потерпілим загрози життю та здоров`ю засудженого в аспекті положень ст. 36 КК України, не проаналізувавши належним чином доводи сторони захисту, викладені в апеляційних скаргах.

У зв`язку з цим вбачається, що апеляційний розгляд цього кримінального провадження відбувся з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, що могло призвести до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Враховуючи це, касаційну скаргу засудженого потрібно задовольнити частково, ухвалу апеляційного суду скасувати з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції.

Під час апеляційного перегляду потрібно усунути зазначені порушення, повно та всебічно перевірити доводи апеляційних скарг засудженого та його захисника з урахуванням наведених у цій постанові доводів й постановити рішення, яке відповідає вимогам закону.

Тому, керуючись положеннями статей 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 10 червня 2025 року щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3