Провадження №11-кп/801/152/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого в режимі відеоконференції ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 2025 року про відмову у задоволенні подання начальника Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» ОСОБА_9 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк,

у с т а н о в и в :

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Начальник Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)» звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з поданням про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк щодо засудженого ОСОБА_7 .

Подання мотивоване тим, що ОСОБА_7 засуджений до довічного позбавлення волі та з 08 червня 2011 року відбуває покарання в ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)».

На дату звернення до суду з поданням засуджений ОСОБА_7 відбув 16 років 7 днів призначеного строку покарання. За весь період відбування покарання має сім заохочень, три рази притягувався до дисциплінарної відповідальності, які зняті та погашені, на виробництві установи працевлаштований, у взаємовідносинах з іншими засудженими неконфліктний, дотримується правомірних взаємовідносин з персоналом, в скоєному злочині розкаюється, висловлює позитивні наміри на життя.

Відповідно до рішення установи (протокол № 19 від 25 вересня 2025 року) засуджений ОСОБА_7 став на шлях виправлення.

Посилаючись на ці обставини, начальник Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» просив розглянути подання щодо засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 2025 року відмовлено у задоволенні указаного подання.

Ухвала суду мотивована тим, що:

матеріали подання не дають підстав вважати, що засуджений став на шлях виправлення, оскільки останній порушував встановлений порядок відбування покарання, має погашені стягнення, що свідчить про його неналежну поведінку під час відбування покарання;

ОСОБА_7 раніше був засуджений та відбував покарання у виді десяти років позбавлення волі, однак повторно вчинив умисне корисливе кримінальне правопорушення за наявності обтяжуючих обставин, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, що їх подали

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 2025 року через невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження. Просить задовольнити подання начальника установи та замінити покарання у виді довічного позбавлення волі на певний строк відповідно до положень ст. 82 КК України.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

місцевий суд неналежно з`ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення справи;

судом не ураховано, що засуджений ОСОБА_7 повністю визнав свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні та щиро розкаявся у скоєному, має ряд заохочень та погашені дисциплінарні стягнення, підтримує міцні сімейні зв`язки та виявляє намір стати соціально адаптованим і законослухняним членом суспільства.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду від 27 листопада 2025 року та ухвалити нову, якою задовольнити подання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі покаранням на певний строк.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

ухвала є незаконною, прийнятою з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи;

місцевий суд безпідставно не урахував висновки комісії щодо ступеню його виправлення та ресоціалізації, а також його особу, зокрема те, що він працює в установі з 2017 року, позитивно характеризується, має ряд заохочень за сумлінну працю, визнає свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні та щиро розкаюється у скоєному.

Позиції учасників судового провадження

Засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали доводи своїх апеляційних скарг, з підстав, викладених у них, та просили їх задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційних скарг, указав, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, доводи апеляційних скарг висновки суду не спростовують.

Мотиви суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши позиції учасників провадження, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам ухвала суду не відповідає.

Згідно зі ст. 2 КПК України основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Порядок виконання судових рішень визначений Розділом VIII КПК України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Невідбута частина покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінена судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком (ч. 1 ст. 82 КК України).

Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення (ч. 3 ст. 82 КК України).

Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання (ч. 5 ст. 82 КК України).

Отже, можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким обумовлена наявністю двох складових: засуджений став на шлях виправлення та відбув певну частину строку покарання в залежності від ступеня його тяжкості.

Відтак головною умовою для прийняття рішення про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким - є доведеність того, що засуджений став на шлях виправлення, що кореспондується з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким».

Частиною першою статті 6 КВК України встановлено, що виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Відповідно до ст. 6 КВК України основними засобами виправлення засуджених є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), пробація, суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Загальні принципи, встановлені в практиці ЄСПЛ щодо покарання у виді довічного позбавлення волі, були резюмовані у рішенні у справі «Хатчінсон проти Сполученого Королівства», де Суд указав, що Конвенція не забороняє призначення покарання у вигляді довічного позбавлення волі особам, засудженим за вчинення особливо тяжких злочинів, таких як вбивство. Проте, щоб таке покарання було сумісним зі ст. 3, повинна існувати «de jure і de facto» можливість його пом`якшення, що означає, що в ув`язненого повинна бути як перспектива звільнення, так і можливість перегляду міри покарання. В основі такого перегляду повинна лежати оцінка наявності законних пенологічних підстав для триваючого тримання ув`язненого під вартою в місцях позбавлення волі. Ці підстави включають покарання, стримування, захист громадськості і реабілітацію. Баланс між ними не обов`язково є статичним і може змінюватися в ході відбування покарання, таким чином, первинні підстави, що обґрунтовують тримання під вартою в момент призначення покарання, можуть втратити своє значення після тривалого періоду відбування покарання. Слід підкреслити важливість такої підстави як реабілітація, оскільки акцент в сучасній європейській карній політиці робиться на реабілітаційній меті позбавлення волі.

Перевірка поведінки засудженого повинна дозволяти враховувати будь-який прогрес, досягнутий ув`язненим на шляху до реабілітації, і включати оцінку того, чи був такий прогрес настільки значним, що подальше довічне тримання під вартою більше не може бути обґрунтованим законними пенологічними підставами.

Тому перевірка, обмежена гуманітарними міркуваннями, є недостатньою. Критерії та умови, викладені у національному законодавстві, які стосуються такої перевірки, повинні мати достатній ступінь ясності та визначеності, а також враховувати відповідну практику Суду. Визначеність у цьому питанні є не лише загальною вимогою верховенства права, а й забезпечує можливість реабілітації.

Установлено, що ОСОБА_7 у Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№ 1) відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, призначеного вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 вересня 2010 року за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

Указаний вирок суду набув законної сили 22 грудня 2010 року на підставі ухвали Апеляційного суду Київської області.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 грудня 2017 року на підставі ч. 5 ст. 72 КК України у строк покарання ОСОБА_7 зараховано попереднє ув`язнення з 05 травня 2010 року по 22 грудня 2010 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

На момент звернення установи до місцевого суду з поданням про заміну покарання більш м`яким (25 вересня 2025 року) засуджений відбув 16 років 07 днів призначеного покарання та такий строк відповідно до ч. 5 ст. 82 КК України створює умови для ініціювання питання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

З характеристики та матеріалів особової справи слідує, що ОСОБА_7 має повну середню спеціальну освіту. Має кваліфікацію та володіє професійними навичками.

За весь період відбування покарання тричі притягувався до дисциплінарної відповідальності, однак в силу ч. 14 ст. 134 КВК України вважається таким, що не має стягнень. Заходи заохочення застосовувались сім разів. В установі виконання покарань працевлаштований. Неконфліктний, прагне уникати конфліктних ситуацій, робить позитивні висновки зі своїх минулих помилок, самооцінка адекватна. Підтримує стабільні та доброзичливі зв`язки з дружиною шляхом отримання посилок, листування, телефонних розмов.

Засуджений ОСОБА_7 усвідомлює, що саме треба змінити в житті та бере участь в реалізації задуманого, має позитивні плани на майбутнє та працює над їх реалізацією. Приймає активну участь у реалізації програми диференційованого виховного впливу «Духовне відродження».

Відповідно до рішення комісії установи (протокол № 19 від 25 вересня 2025 року) засуджений ОСОБА_7 став на шлях виправлення.

З висновку щодо ступеня виправлення засудженого ОСОБА_7 слідує, що з урахуванням аналізу критеріїв оцінки виправлення засудженого, характеристики під час відбування покарання, психологічної характеристики засудженого, підсумкової оцінки ризику вчинення повторного кримінального правопорушення та результатів індивідуальної програми соціально-виховної роботи засуджений став на шлях виправлення (довів своє виправлення) та має бути представлений до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Загальна кількість балів засудженого становить 71, що є більшим, аніж мінімально необхідний.

Відмовляючи у задоволенні подання, суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам, що свідчать про наявність ознак виправлення засудженого ОСОБА_7 , відповідно до положень статей 81, 82 КК України та Методики визначення ступеня виправлення засуджених, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 19 січня 2023 року № 294/5.

Ба більше, усупереч принципу юридичної визначеності місцевий суд, надав правову оцінку попереднім дисциплінарним стягненням, які були погашені, як чиннику, що нібито ставить під сумнів факт становлення на шлях виправлення засудженого ОСОБА_7 та виключає можливість застосування заміни покарання.

Такий підхід суперечить положенням ч. 14 ст. 134 КВК України, а також усталеній практиці Верховного Суду щодо оцінки поведінки засудженого при розгляді питань, пов`язаних із реалізацією його прав, зокрема заміни невідбутої частини покарання більш м`яким або умовно-дострокового звільнення.

У постанові Верховного суду від 17 вересня 2020 року у справі № 739/1140/18 зроблено висновок, що:

«погашені дисциплінарні стягнення не мають правових наслідків і, відповідно, не можуть бути використані для формування негативної оцінки особи засудженого. Їх урахування при вирішенні питань, що стосуються зміни виду покарання чи дострокового звільнення, є неприпустимим.

Урахування погашених стягнень порушує принцип правової визначеності та суперечить змісту статей 134 та 81 Кримінально-виконавчого кодексу України, які регламентують порядок обліку стягнень та умови застосування заохочень і пільг до засуджених осіб».

Апеляційний суд ураховує рішення ЄСПЛ «Сукачов проти України» (заява № 14057/17, рішення від 30 січня 2020 року), у якому Суд визнав наявність системної проблеми в Україні щодо тривалого утримання осіб у неналежних умовах позбавлення волі, що порушують статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини встановив, що відсутність в Україні ефективного превентивного та компенсаційного механізму щодо таких порушень не лише не запобігає їх виникненню, а й унеможливлює ефективне поновлення прав потерпілих осіб.

Відповідно до принципів, сформульованих у рішенні «Сукачов проти України», держава зобов`язана не лише утримуватись від порушення прав людини, а й вживати активних заходів для їх ефективного поновлення, у тому числі шляхом перегляду умов тримання та оцінки можливості пом`якшення покарання. Враховуючи тривалість перебування засудженого у таких умовах, це має враховуватись як обставина, що знижує пенологічну доцільність подальшої ізоляції засудженого від суспільства.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що процедура заміни довічного покарання на покарання на певний строк є не проявом гуманності чи поблажливості, а чітко врегульованим механізмом, закріпленим у кримінальному, кримінально-виконавчому та процесуальному законодавстві, а також нормативно-правових актах, які визначають порядок оцінки ступеня виправлення засудженого.

Ця процедура передбачає обов`язкову наявність об`єктивних і системних критеріїв таких як позитивна поведінка засудженого протягом усього строку відбування покарання, виконання індивідуального плану виправлення і ресоціалізації, наявність відповідного висновку адміністрації установи, відсутність ознак соціальної небезпеки особи та фактичне відбуття не менше 15 років покарання. Таким чином, заміна покарання ґрунтується на правовій доцільності, підтвердженій відповідними фактичними та нормативними даними, а не є виключною прерогативою суду на власний розсуд.

Судом першої інстанції, усупереч указаним вимогам, не було забезпечено всебічної оцінки усіх необхідних факторів, що мають бути ураховані при вирішенні питання про заміну покарання.

Рішення місцевого суду зведено до формального аналізу лише наявності у засудженого в минулому дисциплінарних стягнень, які на момент розгляду вже були погашені, та те, що засуджений був раніше засуджений до тривалого терміну позбавлення волі.

Такий підхід суперечить законодавчим приписам, зокрема, положенням ч. 14 ст. 134 КВК України, практиці Касаційного кримінального суду та не відповідає стандарту комплексної оцінки процесу виправлення засудженого за весь період відбування ним покарання.

Водночас, частинами 12, 13 ст. 154 КВК України визначено обставини, які ураховуються під час вирішення питання про заміну більш м`яким (позбавлення волі на строк від 15 до 20 років) покарання у виді довічного позбавлення волі.

Оцінивши в сукупності наведені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що засуджений ОСОБА_7 став на шлях виправлення, має позитивні характеристики, відбув понад 16 років покарання, що перевищує мінімальний строк, необхідний для заміни покарання відповідно до чинної редакції ст. 82 КК України, і що його подальше утримання у формі довічного позбавлення волі втрачає пенологічну доцільність.

Ураховуючи викладене, відмова суду першої інстанції у заміні покарання є необґрунтованою.

Відтак з урахуванням особи засудженого та його поведінки під час усього терміну покарання, на переконання колегії суддів останньому слід замінити покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк 20 (двадцять) років, що визначений ч. 5 ст. 82 КК України.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що відмова суду першої інстанції у заміні покарання є необґрунтованою, тому апеляційні скарги засудженого та його захисника підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 82 КК України, ст. ст. 404, 405, 407, 419, 537, 539 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27 листопада 2025 року скасувати.

Подання начальника Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» про заміну засудженому ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі покаранням у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до ч. 5 ст. 82 КК України задовольнити.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 КК України замінити засудженому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання у виді довічного позбавлення волі, призначене вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 вересня 2010 року за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на строк 20 (двадцять) років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 у виді 20 (двадцяти) років позбавлення волі рахувати з моменту постановлення ухвали про заміну покарання, тобто з 21 січня 2026 року.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4