Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2774/25 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/207/26
Категорія ч.1 ст.286-1 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в м.Житомирі матеріали судового провадження №278/2774/25 в межах кримінального провадження №0000756 від 17.05.2025 за апеляційною скаргою прокурора Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 31.07.2025 стосовно

ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Біла Церква Київської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України,

в с т а н о в и в:

зазначеним вироком ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України та із застосуванням ст.69 КК України призначено покарання у виді штрафу у розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 грн., з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк - 3 роки.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_9 до Державного бюджету України процесуальні витрати у загальній сумі 11635,72 гривень, пов`язані із залученням експертів для проведення судових експертиз.

Скасовано арешти, накладенні ухвалами слідчих суддів Богунського районного суду м. Житомира від 19.05.2025 у справах №295/6508/25 та №295/6507/25.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, 17.05.2025 близько 05 години 35 хвилин водій ОСОБА_9 , в порушення вимог пункту 2.9 а) Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 (далі - ПДР України), перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував технічно справним автомобілем «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухався ним по проїзній частині автодороги «Дениші-Тригір`я-Висока-Піч», зі сторони села Тригір`я у напрямку села Дениші Житомирського району Житомирської області.

Рухаючись у вказаний день, час та місці зазначеним транспортним засобом водій ОСОБА_9 , у порушення вимог пунктів 2.3.б), 12.1, 12.6 ґ) ПДР України, на проїзній частині автодороги «Дениші-Тригір`я-Висока-Піч», на відстані 550 метрів від Тригірського лісництва, проявив безпечність та неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не врахував дорожню обстановку, не вибрав в установлених межах безпечну швидкість руху керованого ним транспортного засобу, перевищив максимальну швидкість руху транспортних засобів на даній ділянці дороги, внаслідок чого допустив некерований рух транспортного засобу, та, як наслідок, його виїзд за межі проїзної частини автодороги з подальшим зіткненням з деревом.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої тупої травми хребта у вигляді переломів поперечних відростків зліва 2 та 3 поперекових хребців; закритої тупої травми тазу у вигляді переломів крила клубової кістки праворуч з утворенням заочеревної гематоми, забою сечового міхура та правої нирки, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, як такі, що не є небезпечними для життя, але призвели до тривалого розладу здоров`я.

Порушення водієм ОСОБА_9 вимог пунктів 2.3.б), 12.1, 12.6 ґ) ПДР України, знаходиться у причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Таким чином, ОСОБА_9 обвинувачується у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілій ОСОБА_11 тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_10 , не оспорюючи фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом, правильності кваліфікації дій та доведеності вини обвинуваченого, просить скасувати вирок суду першої інстанції, як незаконний, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 за ч.1 ст.286-1 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років. В решті вирок залишити без змін. При цьому, зазначає, що суд першої інстанції, знайшов підстави для призначення ОСОБА_9 основного покарання із застосуванням ст.69 КК України, не врахувавши при цьому обставини кримінального провадження у їхній сукупності, та те, що ОСОБА_9 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння в нічний час, сів за кермо автомобіля, наражаючи своїми діями на небезпеку не тільки себе і потерпілу, а й оточуючих. Крім того, суд врахував позицію потерпілої щодо призначення ОСОБА_9 покарання, не пов`язаного із позбавленням волі, проте при вирішенні цього питання вона не є вирішальною. Наголошує, що ОСОБА_9 , як водій автомобіля, крім передбачених законодавством України прав, мав ще й певні обов`язки, установлені ПДР, яких повинен був дотримуватися при експлуатації транспортного засобу за будь-яких обставин. Також, керування у стані сп`яніння за своїм характером несе істотні ризики для оточуючих та є виключно навмисним порушенням. Вважає, що в цьому випадку застосування іншого, більш м`якого виду основного покарання із застосуванням ст.69 КК України, не може бути доцільним та не є справедливим покаранням, яке сприятиме виправленню правопорушника, а створює враження безкарності та стимулює до вчинення нових порушень. Наголошує, що перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, у виді штрафу, не досягне своєї мети, визначеної ст. 50 КК України, а саме виправлення ОСОБА_9 та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень. Крім того, призначене судом покарання співпадає з покаранням за вчинення аналогічних дії, передбачених ст.130 КУпАП.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора в підтримку апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_7 , які просили вирок суду залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення з таких підстав.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_9 , правильність встановлених фактичних обставин кримінального провадження, правова кваліфікація дій останнього за ч.1 ст.286-1 КК України, ніким з учасників судового розгляду не оскаржуються, а тому наведені обставини апеляційним судом не перевіряються. Судовий розгляд провадження в суді першої інстанції проведено в порядку ч.3 ст.349 КПК України.

Санкція ч.1 ст.286-1 КК України, за якою ОСОБА_9 притягується до кримінальної відповідальності, передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк до 3-х років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від 3-х до 5-ти років.

Згідно з ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації, визначених у ч.1 ст.1 КК України завдань Закону про кримінальну відповідальність - правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.

У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03) зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

З огляду на вищезазначені положення закону, суд при призначенні покарання має виходити не тільки з меж караності діяння, встановлених у відповідній санкції Особливої частини КК України, а й із тих норм Загальної частини КК України, в яких регламентується цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються інші питання, пов`язанні з призначенням покарання.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а покарання - є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених та для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

При цьому, відповідно до ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Як вважає апеляційний суд, вказаних вимог кримінального закону суд першої інстанції дотримався.

На думку апеляційного суду, апеляційні доводи прокурора про відсутність достатніх підстав для застосування ст.69 КК України є недостатньо обґрунтованими.

Так, відповідно до ч.1 ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Як вбачається з вироку та матеріалів кримінального провадження, призначаючи ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості та характер вчиненого кримінального правопорушення, його наслідки, характеризуючі особу обвинуваченого дані, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, є несудимим, вчинив не тяжке кримінальне правопорушення, є військовослужбовцем за мобілізацією військової частини НОМЕР_2 , є інвалідом 2 групи захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, в зв`язку з чим, потребує постійного систематичного лікування, є ветераном військової служби, має на утриманні одну малолітню дитину ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (яка має тяжкі захворювання), позитивно характеризується, як і думку потерпілої з якою під час судового провадження створив сім`ю (перебувають у зареєстрованому шлюбі). Крім того, суд визнав, як обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування заподіяної шкоди потерпілій, та за відсутності обставин, які обтяжують покарання.

Вказавши у вироку, що зазначені пом`якшуючі покарання обставини, у тому числі, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування заподіяної шкоди потерпілій, дані про особу обвинуваченого в сукупності та співвідношенні, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, суд першої інстанції правильно вважав можливим призначити обвинуваченому покарання із застосуванням ст.69 КК України, перейшовши до іншого більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.1 ст.286-1 КК України, у виді у виді штрафу у розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції, належно мотивувавши, обґрунтовано застосував положення ч.1 ст.69 КК України.

Згідно матеріалів кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_12 під час судового розгляду провадження (в суді першої та апеляційної інстанцій) визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, його позиція з цих підстав була незмінна, останній надавав логічні, послідовні показання. У відповідності до обвинувального акту, досудовим розслідування також було встановлено обставини, пом`якшуючі покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування заподіяної шкоди потерпілій, та за відсутності обставин, які обтяжують покарання.

За встановлених обставин, апеляційний суд вважає, що щире каяття обвинуваченого ОСОБА_12 є дійсним, відвертим, підтверджується щирим жалем з приводу наслідків, які настали від його дій, та осудом своєї поведінки, як і дійсним бажанням виправитись. Обґрунтовано взято до уваги і обставину - активне сприяння розкриттю злочину, що є доказом того, що держава, суд позитивно реагує на такі дії, що сприяють розслідуванню кримінального провадження. Кримінальне провадження в суді першої інстанції розглянуто в порядку ч.3 ст.349 КК України. Вище зазначені обставини підтверджується і послідовною посткримінальною поведінкою обвинуваченого, зокрема в частині відшкодування завданої шкоди потерпілій, відсутності претензій до останнього з боку потерпілої, тощо.

Як вважає апеляційний суд, вище зазначені пом`якшуючі обставини (жодних доказів на спростування цих обставин прокурором не надано) в сукупності знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його суспільну небезпечність.

Крім того, апеляційний суд враховує і позицію потерпілої ОСОБА_7 ), на момент судового розгляду дружини ОСОБА_9 , яка в суді апеляційної інстанції підтвердила свою позицію щодо призначення покарання останньому із застосуванням положень ст.69 КК України, як і відшкодування ним завданої шкоди та відсутність жодних претензій до нього. При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що в даному випадку позиція потерпілої, об`єктивно не є вирішальною при застосуванні положень ст.69 КК України, як то вважає прокурор, за вище зазначених пом`якшуючих обставин (трьох), встановлених судом першої та не спростованих в суді апеляційної інстанції, але є такою, котра повинна бути відповідно врахована в сукупності із іншими обставинами при призначенні покарання.

В свою чергу, загальне посилання прокурора в апеляційній скарзі на ступінь суспільної небезпеки правопорушення, тяжкості вчиненого та наслідків, призначення виду та розміру покарання (співпадає з покаранням за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 КУпАП), беззаперечно не вказує на м`якість призначеного ОСОБА_9 покарання та безпідставне призначення покарання з застосуванням ч.1 ст.69 КК України. Одночасно апеляційний суд звертає увагу, що призначення додаткового покарання судом першої інстанції у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3-х років (з чим погоджується і суд апеляційної інстанції) протягом цього строку унеможливить повторне вчинення обвинуваченим правопорушень, пов`язаних з безпекою руху та експлуатації транспорту, та є справедливим кримінальним заходом впливу.

Отже, з врахуванням встановлених обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано та вмотивовано, із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, призначив ОСОБА_9 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.1 ст.286-1 КК України.

На переконання апеляційного суду, саме таке призначене судом першої інстанції покарання перебуватиме у справедливому співвідношенні із тяжкістю вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення і даним про його особу, відповідатиме загальним засадам призначення покарання, принципам законності та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 31.07.2025 стосовно ОСОБА_9 , без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді :