УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 991/5352/25

провадження № 51-4026 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Вищого антикорупційного суду від 13 червня 2025 року та ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 22 липня 2025 року,

встановив:

Як убачається із касаційної скарги та копій судових рішень,вироком Вищого антикорупційного суду від 13 червня 2025 року затверджено угоду про визнання винуватості у кримінальному провадженні №0000330 від 20 вересня 2016 року та №0000460 від 05 грудня 2016 року (справа №991/5352/25, провадження №1?кп/991/78/25), укладену 23 травня 2025 року між прокурором Спеціалізованої антикорупційної прокуратури та обвинуваченим ОСОБА_6 .

Визнано ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364 КК України.

Призначено ОСОБА_6 узгоджене сторонами покарання за ч. 2 ст. 364 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно?розпорядчих функцій в юридичних особах публічного права, на строк 3 роки та зі штрафом у розмірі 17 000 грн. На підставі ч. 2 ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі із випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки.

Цивільні позови, пред`явлені Акціонерним товариством «Українська залізниця» у кримінальних провадженнях № 0000330 та № 0000460, в частині стягнення з ОСОБА_6 завданої злочинами шкоди залишено без розгляду.

Ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 22 липня 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 повернуто, оскільки апеляційна скарга подана особою, яка не має права її подавати.

У касаційній скарзі захисник просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та направити справу на новий судовий розгляд. При цьому він посилається на те, що при винесенні вироку суд проігнорував підстави, передбачені ч. 7 ст. 474 КПК України, для відмови у затвердженні угоди; судом порушена вимога щодо презумпції невинуватості та фактично констатовано вину обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , щодо яких дія угоди не поширювалася; встановлено причетність до злочину ТОВ «Вог Аеро Джет». Також суд безпідставно залишив цивільний позов без розгляду, що створює негативні правові наслідки для ОСОБА_5 , оскільки порушено принцип солідарного стягнення шкоди з усіх обвинувачених. Тому захисник вважає, що вказаний вирок безпосередньо стосується прав, свобод та інтересів обвинуваченого ОСОБА_5 . Водночас апеляційний суд проігнорував доводи апеляційної скарги та безпідставно повернув її.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши копії судових рішень, обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, доданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги та наданих йому повноважень, у зв`язку із чим Суд не дає оцінку доводам касаційної скарги захисника щодо незаконності вироку Вищого антикорупційного суду від 13 червня 2025 року, який, згідно матеріалів провадження, в апеляційному порядку не переглядався, тому відповідно до ч. 3 ст. 424 КПК України не є предметом касаційного перегляду.

Що стосується доводів касаційної скарги захисника щодо незаконності ухвали Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду про повернення його апеляційної скарги, то слід зазначити наступне.

Згідно з ч. 4 ст. 475 КПК України вирок на підставі угоди може бути оскаржений у порядку, передбаченому цим Кодексом, з підстав, передбачених статтею 394 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 394 КПК України вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений:

1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди;

2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

Конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи касаційному порядку, яке має бути реалізовано, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження; і при цьому відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому статтею 394 КПК України, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою в доступі до правосуддя та звернення до суду вищої інстанції, що передбачено частиною 2 статті 24 КПК України (постанова Верховного Суду України від 03 березня 2016 року у справі № 5-347кс15).

У постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі № 639/2837/19 вказано, що, вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою іншої особи (захисника чи представника іншої особи) на вирок на підставі угоди, суддя-доповідач має впевнитися, що у тексті вироку зазначено такі дані, які прямо вказують на дану конкретну особу, або визнані встановленими такі обставини, які дозволяють апеляційному суду (судді-доповідачеві) з впевненістю ідентифікувати іншу особу; крім того, вирок має стосуватися прав, свобод та інтересів цієї іншої особи.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК України апеляційна скарга повертається, якщо апеляційну скаргу подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.

Згідно копій судових рішень, захисник ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу на вирок Вищого антикорупційного суду від 13 червня 2025 року, яким затверджено угоду про визнання винуватості у даній справі, укладену між прокурором Спеціалізованої антикорупційної прокуратури та обвинуваченим ОСОБА_6 .

Ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 22 липня 2025 року вказану апеляційну скаргу повернуто на підставі п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК України, оскільки вона подана особою, яка не має права її подавати.

Як убачається з копій судових рішень, суд першої інстанції, затверджуючи угоду про визнання винуватості, перевірив чи порушуються зазначеною угодою права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб. За результатом здійснення такої перевірки суд дійшов висновку, що вирок суду, яким затверджено угоду про визнання винуватості, не може мати преюдиціального та / або доказового значення у кримінальних провадженнях стосовно інших осіб, також не може обмежити їх право на справедливий судовий розгляд чи порушити презумпцію невинуватості. При цьому суд констатував, що умови цієї угоди про визнання ОСОБА_6 винуватості не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб. Тому цей вирок не може бути належним та допустимим доказом причетності до вчинення будь?якого злочину інших осіб, що не є учасниками цього кримінального провадження. Суд не висловлював у вироку думку про винуватість інших обвинувачених у вчиненні злочину та не робив жодних припущень з цього приводу. Всі формулювання у вироку викладені судом так, щоб чітко висловити свою позицію та висновки лише стосовно дій обвинуваченого ОСОБА_6 , не маючи на меті надання оцінки діям інших осіб чи їх кримінально?правової кваліфікації.

Також суд апеляційної інстанції встановив, що у мотивувальній та резолютивній частинах оскаржуваного вироку відомості щодо ОСОБА_5 або інші дані, за допомогою яких його можна ідентифікувати, відсутні. При цьому обвинувальний вирок суду щодо ОСОБА_6 хоч і містить твердження, що останній вчинив кримінальні правопорушення у співучасті з іншими особами (Особою 1, Особою 2, Особою 3 та Особою 4), однак з огляду на формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, воно стосується виключно ОСОБА_6 та не має преюдиціального значення щодо будь-яких інших осіб, в тому числі знеособлених у цьому рішенні.

Крім того, як убачається із копії ухвали апеляційного суду, цей суд, враховуючи, що суд першої інстанції не здійснював дослідження та не надавав жодної оцінки правомірності дій ОСОБА_5 , тим більше не вирішував наперед питання про його права, свободи чи інтереси, не встановлював преюдиційних фактів щодо нього, дійшов вірного висновку про те, що твердження сторони захисту про вплив оскаржуваного вироку на обсяг цивільно-правової відповідальності ОСОБА_5 , є безпідставними. При цьому суд вірно зазначив, що залишення цивільного позову без розгляду в частині стягнення з ОСОБА_6 завданої злочином шкоди по суті є рішенням, яким не вирішувалось питання наявності/відсутності підстав та обсягу цивільно-правової відповідальності не лише ОСОБА_6 , а й взагалі будь-якої іншої особи. Тому, як правильно вказав суд, дані посилання сторони захисту не можуть слугувати підставою для визнання вироку щодо ОСОБА_6 таким, що стосується прав, свобод та інтересів ОСОБА_5 .

Водночас Верховний Суд звертає увагу, що норми кримінального процесуального закону не звільняють сторону обвинувачення від доказування відповідних обставин у кримінальному провадженні щодо однієї особи в разі наявності судового рішення стосовно іншої особи. При цьому дані про осіб, які містяться у процесуальних документах, складених слідчим або прокурором (обвинувальному акті, повідомленні про підозру тощо) у даному чи іншому кримінальному провадженні, не можуть слугувати підставою для визнання вироку на підставі угоди про визнання винуватості однієї особи таким, що стосується прав, свобод та інтересів інших осіб. Ці процесуальні документи, на відміну від вироку суду, містять твердження сторони обвинувачення про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України), з викладенням обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні відповідно до вимог статей 91, 92, 277, 291 КПК України.

Таким чином, повертаючи апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 , апеляційний суд в ухвалі обгрунтовано зазначив, що, оскільки оскаржуваний вирок не містить будь-яких відомостей стосовно ОСОБА_5 , та не стосується його прав, свобод чи інтересів, захисник в інтересах останнього не є особою, яка має право на подання апеляційної скарги на відповідний вирок суду.

При цьому захисник в касаційній скарзі не наводить достатньо переконливого обґрунтування своїх доводів про те, що вирок стосовно ОСОБА_6 дійсно стосується прав, свобод та інтересів ОСОБА_5 .

Так, вирок, ухвалений на підставі угоди стосовно однієї із декількох осіб, не має преюдиціального значення для кримінального провадження відносно інших осіб.

Така позиція узгоджується зі сталою судовою практикою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, зокрема, викладеною у судових рішеннях від 19 листопада 2019 року у справі № 759/10575/16-к, від 15 квітня 2020 року у справі № 344/2514/19, від 26 травня 2021 року у справі № 263/15273/17, від 25 серпня 2023 року у справі № 755/1730/20, від 04 січня 2024 року у справі № 991/2288/21, від 30 липня 2024 року у справі № 554/8321/23 та від 03 лютого 2025 року у справі № 127/29206/24.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та вмотивованою.

Інші доводи касаційної скарги захисника не містять вказівки на порушення судом апеляційної інстанції норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення.

Враховуючи вищенаведене, твердження захисника щодо істотного порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону, а саме, безпідставного повернення його апеляційної скарги на вирок суду першої інстанції, не заслуговують на увагу.

Таким чином, апеляційний суд, повертаючи апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Вищого антикорупційного суду від 13 червня 2025 року, діяв відповідно до вимог закону, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення його скарги та вважає, що у відкритті провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 22 липня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3