ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/817/277/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - тримання під вартою
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2025 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

підозрюваного ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Тернопільського апеляційного суду матеріали кримінального провадження №11-сс/817/277/25 за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_9 та адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 жовтня 2025 року про обрання щодо підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, -

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 жовтня 2025 року задоволено клопотання заступника начальника відділення СВ Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області, погоджене прокурором Тернопільської спеціалізованої прокуратури у сфері оброни Західного регіону, застосовано до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 23 год. 59 хв. 13.12.2025, без визначення розміру застави.

Не погоджуючись із рішенням слідчого судді, захисник ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та постановити нове, яким застосувати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за місцем його проходження служби, зокрема за місцем дислокації військової частини НОМЕР_1 , або визначити розмір застави.

Вважає що стороною обвинувачення недостатньо обґрунтовано наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які могли б виправдати застосування до підозрюваного ОСОБА_7 найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а прокурором не наведено достатніх доводів та доказів щодо неможливості запобігання вказаним ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, що суперечить вимогам ст. 184 КПК України.

Посилається на те що слідчим суддею не враховано фактичні обставини, які ставлять під сумнів причетність підозрюваного до інкримінованих йому злочинів оскільки потерпілий ОСОБА_10 у своїх показах жодного разу не згадав псевдонім « ОСОБА_11 », яким користується підозрюваний ОСОБА_7 , а тому вважає що його участь у подіях 04.10.2025 не підтверджується, а показання потерпілого ОСОБА_12 щодо опису нападника (особа з рудою бородою і вусами) не відповідають зовнішності підозрюваного ОСОБА_7 , який має чорну бороду, під час пред`явлення для впізнання потерпілий вказав на особу, яка не відповідає даному опису, що свідчить про суттєві розбіжності у доказах сторони обвинувачення.

Обгрунтовує вимоги тим, що прокурором не доведено наявність реальних ризиків переховування підозрюваного від органів досудового розслідування чи незаконного впливу на потерпілих і свідків, а їх наявність зазначено лише формально.

Зазначає що при вирішенні питання про обрання щодо підозрюваного запобіжного заходу суд не врахував дані про його особу, зокрема, те що з 2015 року ОСОБА_7 проходить військову службу, є учасником бойових дій, отримав травми, пов`язані зі службою, та не має судимостей.

Також апеляційну скаргу подала захисник підозрюваного ОСОБА_8 , в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою застосувати щодо підозрюваного більш м`який запобіжний захід у виді особистої поруки.

Посилається на те, що під час розгляду клопотання про обрання щодо підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу було порушено його право на захист в зв`язку з тим що захисника було призначено безпосередньо перед судовим засіданням. Унаслідок чого ані підозрюваний, ані його захисник не мали достатнього часу для ознайомлення з матеріалами клопотання, належної підготовки до судового розгляду, формування правової позиції та подання доказів на користь застосування більш м`якого запобіжного заходу. Вважає, що таке порушення процесуальних прав підозрюваного є істотним і призвело до ухвалення необґрунтованого рішення про тримання під вартою, яке суперечить вимогам ст. 29 Конституції України та ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. На переконання апелянта, суд першої інстанції не врахував принцип презумпції невинуватості, закріплений у ст. 62 Конституції України, відповідно до якого будь-які сумніви щодо вини особи тлумачаться на її користь.

Вказує що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, прокурором не доведені, а судом враховані формально, зокрема, ризик переховування його від органів досудового розслідування є необґрунтованим, оскільки на момент ухвалення рішення ОСОБА_7 перебував на військовій службі за контрактом, мав численні відзнаки та не мав можливості залишити територію України через дію обмежень щодо виїзду військовослужбовців за кордон.

Зазначає про те, що судом безпідставно зроблено висновок про можливість підозрюваного впливати на потерпілих чи свідків, адже місце дислокації військової частини, де він проходить службу, знаходиться у м. Ізюм Харківської області, тоді як кримінальне провадження здійснюється в Івано-Франківській області, що унеможливлює фізичний контакт чи вплив з боку підозрюваного на них та повністю спростовує наведений ризик.

Вважає що ризики знищення або спотворення речових доказів також не доведені, адже всі необхідні слідчі дії, зокрема обшуки та вилучення документів, вже були проведені органом досудового розслідування до моменту звернення з клопотанням про застосування запобіжного заходу. Таким чином, підозрюваний не має жодної фактичної можливості впливати на докази у справі.

Посилається на те, що підозрюваний має міцні соціальні зв`язки, позитивно характеризується командуванням військової частини, не має судимостей, є учасником бойових дій та нагороджений почесним нагрудним знаком «Золотий хрест» за особисту мужність і самовідданість, що свідчать про його високі моральні якості, дисциплінованість та відсутність ризиків ухилення від правосуддя.

З урахуванням особи підозрюваного, його служби, характеристик і наданої заяви про особисту поруку молодшого лейтенанта ОСОБА_13 , апелянт вважає, що застосування щодо ОСОБА_7 запобіжного західу у вигляді особистої поруки відповідно до ст. 180 КПК України буде достатнім для забезпечення виконання покладених на нього процесуальних обов`язків.

Заслухавши суддю-доповідача, підозрюваного та його захисника, яка підтримала подану апеляційну скаргу з мотивів у ній викладених та прокурора, який щодо задоволення апеляційної скарги заперечив, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних міркувань.

Як встановив слідчий суддя з клопотання та доданих до нього матеріалів, СВ Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за N?0001668 від 05.10.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 289 ч. 2 ст. 127 КК України.

15 жовтня 2025 в порядку ст. 615 КПК України, затримано ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 289 ч. 2 ст. 127 КК України.

15 жовтня 2025 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 146 КК України, а саме у: нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений в умовах воєнного стану (Стаття 187 із змінами, внесеними згідно із Законом № 2117-IX від 03.03.2022); незаконному позбавленні волі, за попередньою змовою групою осіб, що супроводжувалося заподіянням фізичних страждань.

Згідно пред`явленої підозри: 04.10.2025 близько 19 год. 25 хв., ОСОБА_14 , який достовірно знав, що з 24.02.2022 на усій території України введено воєнний стан на підставі Закону України № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», який неодноразово Указами Президента України продовжувався, прийняв рішення про особисте збагачення шляхом здійснення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечним для життя чи здоров`я особи.

Усвідомлюючи, що самостійно реалізувати свій злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечним для життя чи здоров`я особи він не в змозі, переслідуючи мету збагачення та незаконного отримання прибутків, вирішив підшукати та сформувати групу осіб для спільного зайняття злочинною діяльністю.

З метою реалізації свого злочинного наміру, направленого на здійснення нападів з метою заволодіння чужим майном, та полегшення здійснення злочинної діяльності, 04.10.2025 близько 19 год. 25 хв., ОСОБА_14 повідомив ОСОБА_7 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , які достовірно знали, що з 24.02.2022 на усій території України введено воєнний стан на підставі Закону України № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», який неодноразово Указами Президента України продовжувався, про свої злочинні наміри, довівши до відома деталі злочинного плану.

Останні, бажаючи незаконно отримувати власну матеріальну вигоду, керуючись корисливим мотивом, прийняли пропозицію ОСОБА_14 та надали свою добровільну згоду на участь у злочинній групі, діяльність якої спрямовувалася на напади з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з застосування насильства, небезпечним для життя чи здоров`я особи.

Реалізуючи свій злочинний умисел 04.10.2025 року близько 19 год. 25 хв., ОСОБА_7 , який діючи за попередньою змовою із ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_14 перебуваючи в автомобілі марки «Opel» модель «Vivaro» VIN- НОМЕР_2 червоного кольору н.з. НОМЕР_3 , що знаходився за адресою: м. Тернопіль, вул. Чумацька, 2 усвідомлюючи суспільно небезпечний характер та наслідки свого діяння, бажаючи його настання, переслідуючи корисливий мотив особистого збагачення, направлений на заволодіння чужим майном, здійснили напад на раніше не знайомого їм ОСОБА_10 та висунули вимогу передачі їм грошових коштів у сумі 50 000 гривень, але ОСОБА_10 повідомив, що грошових коштів не має, після чого ОСОБА_7 схопив своєю лівою рукою ОСОБА_10 за шию та наніс 10 ударів правою рукою в область грудей ОСОБА_10 , після чого ОСОБА_15 ліктем правої руки наніс 5 ударів в область грудей ОСОБА_10 , після чого, проїхавши до банкомату АТ КБ «Приват Банк», який знаходився за адресою: м. Тернопіль, вул. Мазепи, 1, бажаючи подавати волю потерпілого до можливого опору, ОСОБА_16 дістав предмет, візуально схожий на пістолет, який приставив до спини погрожуючи його застосуванням, тобто виказав погрозу застосування насильством, яке є небезпечним для життя потерпілого, після чого продовжуючи реалізовувати корисливий злочинний умисел на розбій, почали залякувати потерпілого вимагаючи передати йому банківську карту. Потерпілий сприйнявши дану погрозу як реальну, небезпечну для свого життя та неминучу у разі невиконання вимоги, тобто таку, що дійсно може бути реалізована, злякався після чого, передав банківську картку АТ КБ «Приват Банк» № НОМЕР_4 ОСОБА_16 та назвав пароль від неї. Після цього ОСОБА_17 шляхом ривка із рук потерпілого вирвав мобільний телефон «Xiaomi Redmi Note 13 Pro 5G» вартістю 11000 гривень.

Заволодів мобільним телефоном «Xiaomi Redmi Note 13 Pro 5G» та банківською картою ОСОБА_14 діючи за попередньою змовою із ОСОБА_7 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, розпорядившись майном на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на суму 11000 гривень.

Окрім цього, 07.10.2025, близько 09 год. 00 хв., у ОСОБА_14 , виник умисел на здійснення незаконної діяльності, що полягала у незаконному позбавлені волі та викраденні людини, а саме осіб які переховуються від мобілізації на території України, з метою власного збагачення, шляхом одержання грошових коштів за їх звільнення або уникнення передачі до правоохоронних органів.

Незаконне позбавлення волі або викрадення людей є одним із найбільш серйозних порушень прав людини, яке порушує їх основні конституційні та міжнародні гарантії.

Згідно ст. 3 Конституції України зазначається, що "людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність та безпека є найвищими соціальними цінностями". Ці положення відображені і в Європейській конвенції з прав людини, яка гарантує право на життя, недоторканність особистого життя та свободу.

Крім цього, відповідно до Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" кожна людина має право на свободу пересування, під якою розуміється право вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Так, ОСОБА_14 , будучи обізнаним про встановлені чинним законодавством права свободи людини (ст. 29 Конституції України), 07.10.2025, з корисливих мотивів прийняв рішення про здійснення незаконної діяльності, що полягала у незаконному позбавлені волі та викраденні людини, які переховуються від мобілізації на території України, з метою власного збагачення, шляхом одержання грошових коштів за їх звільнення або уникнення передачі до правоохоронних органів.

ОСОБА_14 усвідомлюючи, що самостійно реалізувати свій злочинний умисел він не в змозі, діючи з корисливих мотивів, точного часу досудовим розслідування не встановлено, але не пізніше 07.10.2025, розуміючи те, що самостійно вчинити даний злочин не зможе, маючи на меті отримання незаконних прибутків від злочинної діяльності, пов`язаної з незаконним позбавленням волі та викраденні людини вирішив залучити ОСОБА_7 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , яким повідомив про свої злочинні наміри та довів до відома деталі злочинного плану, з метою залучення для вчинення кримінальних правопорушень.

Бажаючи отримувати власну матеріальну вигоду, керуючись корисливим мотивом, ОСОБА_7 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 прийняли пропозицію ОСОБА_14 та надали свою добровільну згоду на вчинення кримінального правопорушення.

Так, 07.10.2025, близько 09 год. 00 хв., ОСОБА_14 , ОСОБА_7 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 перебуваючи неподалік кафе «Генделик», що знаходиться за адресою: вул. Шевченка, 24Б, в с. Верхній Вербіж, Коломийського району, Івано-Франківської області виник злочинний умисел спрямований на незаконне позбавлення волі ОСОБА_12 .

Реалізуючи свій злочинний умисел 07.10.2025, близько 09 год. 00 хв., ОСОБА_14 , діючи за попередньою змовою із ОСОБА_7 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 з метою спрямованою на незаконне позбавлення волі ОСОБА_20 проти волі останнього, перебуваючи неподалік кафе «Генделик», що знаходиться за адресою: вул. Шевченка, 24Б, в с. Верхній Вербіж, Коломийського району, Івано-Франківської області незаконно позбавили його волі, а саме силоміць, затягнули останнього до автомобіля марки «Volkswagen» моделі «Transporter», білого кольору із номером кузова НОМЕР_5 , позбавивши таким чином ОСОБА_20 змоги вільно залишити вказане місце, тримаючи його в цих умовах обмеженого простору та завдавши фізичних страждань потерпілому до 14 год. 40 хв. 07.10.2025.

Визнаючи обгрунтованою підозру ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 146 КК України, слідчий суддя вірно взяв до уваги дані, що містяться у: протоколі прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 05.10.2025; протоколі допиту потерпілого ОСОБА_10 від 05.10.2025; протоколі пред`явлення для впізнання за фотознімками від 06.10.2025; протоколі пред`явлення для впізнання за фотознімками від 06.10.2025; протоколі пред`явлення для впізнання за фотознімками від 06.10.2025; протоколі додаткового допиту потерпілого ОСОБА_10 від 08.10.2025; протоколі пред`явлення для впізнання за фотознімками від 13.10.2025; протоколі огляду відеозапису від 13.10.2025; протоколі огляду відеозапису від 12.10.2025; протоколі прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 07.10.2025; протоколі огляду місця події від 07.10.2025; протоколі допиту потерпілого ОСОБА_12 від 14.10.2025; протоколі пред`явлення для впізнання за фотознімками від 14.10.2025; протоколі пред`явлення для впізнання за фотознімками від 14.10.2025; протоколі пред`явлення для впізнання за фотознімками від 14.10.2025; протоколі огляду відеозапису від 14.10.2025; протоколі огляду відеозапису від 14.10.2025; протоколі огляду відеозапису від 14.10.2025.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення, згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom» стандарт доказування «обґрунтована підозра» передбачає існування фактів чи інформації, які б переконали об`єктивного спостерігача, що відповідна особа могла вчинити кримінальне правопорушення.

Аналіз матеріалів кримінального провадження та безпосередньо оскаржуваного апелянтом рішення місцевого суду, дає підстави колегії суддів для висновку, що на даній стадії кримінального провадження при вирішенні питання про обрання щодо підозрюваного запобіжного заходу, стандарт доказування «обґрунтована підозра» дотримано як слідчим, який звернувся до суду з відповідним клопотання, так і слідчим суддею, при прийнятті рішення.

Висновки слідчого судді про обґрунтованість пред`явленої йому підозри колегія суддів вважає правильними, оскільки вони підтверджуються доданими до клопотання органу досудового слідства та дослідженими в судовому засіданні доказами.

Також слідчим суддею вірно визнано доведеним те, що підозрюваний ОСОБА_7 може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, усвідомлюючи тяжкість інкримінованих злочинів та розмір покарання, яке йому загрожує, з метою уникнення передбаченої законом відповідальності, що зумовлено його підозрою у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, за яке законом передбачено покарання виключно у вигляді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років із конфіскацією майна, а також може незаконного впливати на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, оскільки йому відомі їх анкетні дані, а тому він як особисто так і через третіх осіб може схиляти їх до дачі неправдивих, неповних показів, відмови від раніше наданих показань або умисного ухилення ними від явки до органу досудового розслідування та суду для надання показань, що може негативно вплинути на стан судового розгляду та його результати.

Крім цього, слідчий суддя у відповідності до вимог ст. 178 КПК України, вірно оцінив його вік, міцність його соціальних зв`язків, те, що підозрюваний є військовослужбовцем, які визнала недостатніми для запобігання настанню існуючих ризиків з огляду на вагомість наявних доказів на підтвердження обгрунтованості підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у виід позбавлення волі на строк від 8 до 15 років з конфіскацією майна.

Також слідчий суддя з урахуванням особи підозрюваного, наявних ризиків, обставин вчинення кримінального правопорушення, вірно не визначив розмір застави, оскільки відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України це є його правом оскільки ОСОБА_7 підозрюється у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений в умовах воєнного стану, а також у незаконному позбавленні волі, за попередньою змовою групою осіб, що супроводжувалося заподіянням фізичних страждань, тобто насильницьких злочинів. В даному випадку, окрім вищенаведеного, враховуючи що метою відрядження підорюваного з постійного місця служби у період інкримінованого злочину було забезпечення дотримання громадянами виконання вимог законодавства з мобілізації колегія суддів вважає що відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи зможуть забезпечити належну поведінку підозрюваного, з огляду на те, що прокурор в повному обсязі довів обставини, які виправдовують тримання підозрюваного під вартою, які обумовлені суспільною необхідністю, є пропорційними та обґрунтованими щодо обмеження конституційних прав і свобод підозрюваного.

Перевіряючи доводи апелянтів про відсутність ризику переховування підозрюваного від органів досудового розслідування, колегія суддів вважає їх необгрунтованими з огляду на те, що він усвідомлює тяжкість інкримінованого злочину та безальтернативність покарання у виді позбавлення волі, що створює реальну можливість ухилення від органів слідства й суду. Такий підхід узгоджується з позицією ЄСПЛ, викладеною у рішенні «Ілійков проти Болгарії», де суворість можливого покарання визнається суттєвим фактором при оцінці ризику переховування.

Оцінюючи посилання апелянтів на відсутність ризику впливу підозрюваного на потерпілих та свідків, колегія суддів зазначає, що недокументування такого впливу на момент розгляду клопотання не виключає його можливості у подальшому. Характер вчинених кримінальних правопорушень напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений в умовах воєнного стану та незаконне позбавлення волі, за попередньою змовою групою осіб, що супроводжувалося заподіянням фізичних страждань свідчить про можливість тиску на потерпілих та свідків з метою уникнення відповідальності або спотворення доказової бази. З огляду на це, ризик впливу на потерпілих та свідків є актуальним і не може бути усунутий жодним із пом`якшуючих запобіжних заходів.

Перевіряючи доводи апелянта ОСОБА_9 про те, що слідчим суддею не враховано фактичні обставини, які ставлять під сумнів причетність підозрюваного до інкримінованих йому злочинів, колегія суддів зазначає, що на стадії досудового розслідування слідча суддя не оцінює докази з точки зору їх достатності для визнання особи винною, а лише встановлює обґрунтованість підозри. З огляду на наявні матеріали, така підозра відповідає вимогам ст. 276 КПК України та містить достатні підстави для застосування тримання під вартою.

Твердження захисників щодо недоведення прокурором неможливості застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу слідчим суддею не заслуговують на увагу з огляду на підозру у скоєнні ОСОБА_7 особливо тяжкого злочину, який має значний ступінь суспільної небезпеки оскільки спрямований проти життя та здоров`я особи та дані про його особу, тому колегія суддів вважає, що більш м`який запобіжний захід не забезпечить належного контролю за поведінкою підозрюваного, зокрема, щодо унеможливлення його контакту з потерпілими, запобігання впливу на свідків або уникнення від подальших слідчих дій, тоді як характер пред`явленої підозри, обставини вчинення злочину свідчать про наявність реальних ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які не можуть бути нівельовані застосуванням більш м`якого запобіжного заходу.

Перевіряючи доводи захисника щодо відсутності ризиків, визначених п.п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України, колегія суддів виходить з того що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, слід дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому кримінальний процесуальний закон не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Так, у рішенні ЄСПЛ Пунцельт проти Чехії справа № 31315/96 від 25 квітня 2020 йдеться про те, що при прийнятті рішення про тримання особи під вартою суд визнав достатнім мотивуванням загрозу призначення заявникові відносно суворого покарання.

Окрім того, апеляційний суд враховує, що у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Також колегія суддів приймає до уваги, що згідно практики ЄСПЛ, хоча тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Тому, мотиви наведені в ухвалі слідчого судді щодо тяжкості покарання, яке загрожує підозрюваному у випадку визнання його винним у вчиненні злочину, як однієї з підстав продовження строку запобіжного заходу, на думку колегії суддів, є обґрунтованими. Окрім того, колегія суддів враховує що підозрюваний проходить військову службу у м.Ізюм та не має у м.Тернополі постійного місця проживання, що створює органу досудового розслідування труднощі у проведенні безпосердньо за його участю слідчих дій.

Перевіряючи доводи захисника щодо участі підозрюваного у бойових діях як військовослужбовця за контрактом та наявність у нього міцних соціальних зв`язків колегія суддів виходить з того що при визначенні пропорційності втручання у права підозрюваного враховується рівень обгрунтованості підозри та наявність значного суспільного інтересу у цьому провадженні, що виправдовує більш суворе втручання в права людини та їх обмеження, надані із клопотанням матеріали доводять наявність правових підстав для обрання щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також те, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси підозрюваного з метою забезпечення кримінального провадження.

Колегія суддів вважає що не заслуговують на увагу доводи захисника ОСОБА_8 щодо порушення права підозрюваного на захист у зв`язку з нібито призначенням захисника безпосередньо перед судовим засіданням, оскільки матеріали кримінального провадження не містять даних, які б підтверджували неможливість реалізації підозрюваним свого права на правничу допомогу чи відсутність можливості узгодження позиції із захисником. Із протоколу судового засідання вбачається, що захисник брав участь у розгляді клопотання, висловлював заперечення та позицію підозрюваного, що свідчить про належне забезпечення права на захист відповідно до вимог ст. 20, 48 КПК України.

Сторона захисту подала до суду апеляційної інстанції клопотання про застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді особистої поруки, поручителів у якому просить визначити ОСОБА_13 - заступника командира батальойону з психологічної підтримки персоналу стрілецького батальйону( інтернаціонального), ВОС-3420003 та народного депутата України - ОСОБА_21 , яке обгрунтоване тим що підозрюваний проходить військову службу в ЗСУ є добровольцем, зважаючи на його характеристики та високий ступінь бойової підготовки та його високий ступінь ефективності при виконанні бойових завдань вважає доцільнішим обрання більш м`якого запобіжного заходу.

Однак, стороною захисту не було надано достатніх документів чи інших доказів, які б підтверджували спроможність поручителів реально впливати на поведінку підозрюваного , а також доказів на підтвердження способу забезпечення поручителями виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, як того вимагають положення ст.180 КПК України.

Враховуючи обґрунтовану підозру ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваному, колегія суддів вважає, що більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти наявним ризикам оскільки якщо він перебуваючи під особистою порукою порушить зобов`язання (не з`явиться на виклик, спробує втекти) за відсутності реальних важелів впливу на підозрюваного, постраждають фінансово лише поручителі, і то в доволі обмежено оскільки закон передбачає накладення на поручителя штрафу максимум від 20 до 50 прожиткових мінімумів. Така незначна матеріальна відповідальність у випадку підозри особи у скоєнні особливо тяжкого злочину не зможе запобігти настання існуючих ризиків та свідчити про дієвість застосування особистої поруки в резонансному кримінальному провадженні.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те що у задоволенні клопотання захисника та поручителів ОСОБА_13 та ОСОБА_21 про взяття підорюваного ОСОБА_7 на особисту поруку слід відмовити.

Отже, підстав для скасування оскаржуваної ухвали щодо ОСОБА_7 немає, в зв`язку з чим в задоволенні поданих захисниками підозрюваного апеляційних скарг слід відмовити, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги захисників підозрюваного ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_9 та адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 жовтня 2025 року про обрання щодо підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою - без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді