Справа № 201/5/26
Провадження № 1-кс/201/5/2026
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2026 року м. Дніпро

Соборний районний суд м. Дніпра у складі: слідчого судді ОСОБА_1 , з секретарем судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання старшого слідчого СВ 2 управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) Головного управління СБ України в Донецькій та Луганській областях ОСОБА_3 , погодженого прокурором відділу Донецької обласної прокуратури ОСОБА_4 , у кримінальному провадженні № 0001050, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.11.2025 року, про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підозрюваній:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянці України, уродженці м. Дружківка Донецької області, яка має вищу освіту, заміжня, утриманців не має, не працює, має хронічні хвороби, зареєстрована і проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 111-1 КК України,

В судовому засіданні приймали участь:

- прокурор ОСОБА_4

- підозрювана ОСОБА_5

- захисник ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:

Короткий виклад клопотання.

Слідчим відділом 2 управління ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0001050, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.11.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 111-1 КК України.

Враховуючи наявність обґрунтованої підозри та ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також у зв`язку з необхідністю виконати ряд слідчих дій, слідчий за погодженням з прокурором просив продовжити ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в межах строку досудового розслідування без можливості внесення застави.

Позиції учасників.

Прокурор підтримав клопотання з підстав, зазначених у ньому, просив задовольнити.

Захисник ОСОБА_6 , посилаючись на необгрунтовану підозру та на недоведення ризиків, а також на практику ЄСПЛ, просив у задоволенні клопотання відмовити.

Підозрювана ОСОБА_5 підтримала думку захисника.

Встановлені слідчим суддею обставини.

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН).

До складу ООН увійшли Українська Радянська Соціалістична Республіка

(з 24 серпня 1991 року змінено назву на Україна), Союз Радянських Соціалістичних Республік (з 24 грудня 1991 року змінено назву на Російська Федерація) та ще 49 країн-засновниць, а в подальшому до вказаної міжнародної організації прийняті інші країни світу.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Статуту ООН всі Члени ООН утримуються в їх міжнародних відносинах від загрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН від 9 грудня 1981 року № 36/103 про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями від 16 грудня 1970 року №2734 (XXV), що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки; від 21 грудня 1965 року №2131 (XX), що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та обмеження їх суверенітету та від 14 грудня 1974 року № 3314 (XXIX), що містить визначення агресії, установлено, що ні одна з держав не має право здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації; здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Декларації Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (XXIX) серед іншого визначено:

- застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної та політичної незалежності іншої держави;

- застосування збройної сили державою першою в порушення Статуту ООН є перш за все свідченням акту агресії.

Будь-яка з наступних дій, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не носила, що є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські і повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за згодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, що дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, що мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно наведеним вище актам.

Жодні міркування будь-якого характеру, з політичних, економічних, військових чи інших причин не можуть бути виправданням агресії.

Статтями 1 та 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій (Гаага, 18 жовтня 1907 року), яка вступила в дію 26 січня 1910 року, яку 7 березня 1955 року визнано Союзом Радянських Соціалістичних Республік, правонаступником якого є Російська Федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього і недвозначного попередження, яке буде мати форму мотивованого оголошення війни або форму ультиматуму з умовним оголошенням війни. Стан війни повинен бути без уповільнення оповіщений нейтральним державам і буде мати для них дійсну силу лише після одержання оповіщення.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною.

16 липня 1990 року вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і Російська Федерація.

Згідно з п.п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні їх зобов`язання згідно з принципами Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язались утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

31 травня 1997 року відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань за Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі Україна та Російська Федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року ШЗ/98-ВР та Федеральним Законом Російської Федерації від 2 березня 1999 року № 42 ФЗ). Відповідно до ст.ст. 2-3 зазначеного Договору Російська Федерація зобов`язалась поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та будівництво відносин на основі принципів взаємної поваги суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або загрози силою, включаючи економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які с додатками до Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований Російською Федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької та Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1-2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно із статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Згідно з ч. 1 ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

Таким чином, із зазначених міжнародних нормативно-правових актів, а також актів національного законодавства, яке визначає основні засади державної політики, спрямованої на захист національних інтересів і гарантування в Україні безпеки особи, суспільства і держави від зовнішніх і внутрішніх загроз в усіх сферах життєдіяльності, випливає, що дії РФ на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України створюють реальні загрози національній безпеці та є проведенням підривної діяльності проти України. Її результатом стала в 2014 році анексія Криму, окупація території Донецької та Луганської областей, масштабні руйнування провідних промислових бюджетоутворюючих підприємств на сході держави, що призвело до загострення суспільно-політичної обстановки в Україні, падіння економіки держави та інших вкрай негативних для України наслідків.

Наведені вище факти розв`язання та ведення Російською Федерацією агресивної війни проти України, здійснення підривної діяльності, в тому числі, і шляхом вторгнення підрозділів ЗС РФ на територію півострова Крим, захоплення державних установ, організацій та військових частин із 27 лютого 2014 року широко висвітлювалися більшістю засобів масової інформації України та іноземних держав, у зв`язку з чим були достовірно відомі ОСОБА_5 .

Постановою Ради Федерації Федеральних Зборів РФ «Про використання Збройних Сил Російської Федерації на території України» від 01 березня 2014 року № 48-СФ за результатами звернення Президента РФ, виходячи з інтересів безпеки життя громадян РФ, особового складу військового контингенту ЗС РФ, що дислокується на території України (АР Крим), надано згоду Президенту РФ на використання ЗС РФ на території України.

06 березня 2014 року Верховною Радою АР Крим прийнята Постанова «Про проведення загальнокримського референдуму». Указом Президента України від № 261/2014 від 07 березня 2014 року дія цієї Постанови Верховної Ради АР Крим була зупинена, а сама вона рішенням Конституційного Суду України № 2-рц/2014 від 14 березня 2014 року визнана неконституційною.

11 березня 2014 року Постановою Верховної Ради АР Крим прийнята «Декларація», якою проголошено АР Крим «суверенною державою» - «Республікою Крим». Указом Президента України від 14 березня 2014 року № 296/2014 дія цієї Постанови Верховної Ради АР Крим була зупинена, а сама вона рішенням Конституційного Суду України № З-рп/2014 від 20 березня 2014 року визнана неконституційною.

Постановою Верховної Ради України від 15 березня 2014 року № 891- VII Верховна Рада АР Крим була розпущена.

17 березня 2014 року представники розпущеної «Верховної Ради АР Крим» прийняли Постанову № 1745-6/14 «Про незалежність Криму», за якою створено нелегітимне державне утворення «Республіка Крим», а також Постанову 1748-6/14 «Про правонаступництво Республіки Крим», за якою вищим органом влади «Республіки Крим» є «Державна рада Республіки Крим».

18 березня 2014 року «Державна рада Республіки Крим» підписала «Договір» між РФ та «Республікою Крим» про прийняття до РФ «Республіки Крим» та утворення, у складі РФ нових суб`єктів, який вже 19 березня рішенням Конституційного Суду РФ визнаний таким, що відповідає Конституції РФ, 20 березня 2014 року його ратифікувала більшістю голосів Держдума РФ, а 21 березня 2014 року - Рада Федерації Федеральних Зборів РФ, відтак цей «Договір» набрав чинності 21 березня 2014 року.

21 березня 2014 року прийнятий Закон РФ № 6-ФКЗ (т. 4 а. 175-214), яким прийнято до РФ «Республіку Крим» та утворені в складі РФ нові суб`єкти. «Республіка Крим» вважається прийнятою до РФ з дати підписання «Договору» (ст. 1 Закону РФ № 6-ФКЗ).

11 квітня 2014 року «Державна рада Республіки Крим» прийняла «Конституцію Республіки Крим» як суб`єкта РФ.

Надалі, продовжуючи підривну діяльність проти України, РФ утворила на окупованій території України в АР Крим федеральні органи державної влади РФ, правоохоронні органи та органи судової системи, місцевого самоврядування, з метою становлення та зміцнення окупаційної влади РФ та недопущення контролю України над цією територією.

Верховною Радою України 15 квітня 2014 року прийнято Закон України № 1207-УІІ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон № 1207-VII), за яким перебування підрозділів ЗС РФ на території України з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, а також всупереч міжнародно- правовим актам, визнано окупацією частини території суверенної держави Україна, а територію АР Крим, відповідні води, територіальне море України, територію виключної (морської) економічної зони України, а також повітряний простір над цими територіями визнано тимчасово окупованими територіями України внаслідок збройної агресії з боку РФ.

Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН «Територіальна цілісність України» від 27 березня 2014 року № 68/262, «референдум», проведений в АР Крим 16 березня 2014 року, визнано таким, що не має законної сили і не може бути основою для зміни статусу АР Крим.

Реакцією на такі дії Російської Федерації, стало прийняття Верховною Радою України 21 квітня 2015 року постанови № 337-VIII «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», згідно з якою констатовано початок такої агресії з боку РФ на території АР Крим 20 лютого 2014 року, яка завершилася воєнною окупацією та подальшою незаконною анексією цієї частини території України.

Резолюціями Генеральної Асамблеї ООН «Стан у сфері прав людини в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (Україна)» від 19 грудня

2016 року № 71/205 та від 19 грудня 2017 року № 72/190, «Проблема мілітаризації Автономної Республіки Крим та міста Севастополь, Україна, районів Чорного та Азовського морів» від 17 грудня 2018 року, «Ситуація з правами людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополь, Україна» від 22 грудня 2018 року послідовно засуджено тимчасову окупацію з боку РФ внаслідок військової агресії частини території України - АР Крим - підтверджено невизнання п анексії.

Продовжуючи реалізацію злочинного плану, з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами України Російської Федерації та світовою спільнотою, 21 лютого 2022 року Російською Федерацією визнано «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку» незалежними державами.

22 лютого 2022 року Президент Російської Федерації, реалізуючи злочинний план, направив до Ради Федерації звернення про використання Збройних Сил РФ за межами РФ, яке було задоволено.

24 лютого 2022 року о 05 годині Президент Російської Федерації оголосив про рішення розпочати військову операцію в Україні.

У подальшому, Збройними силами РФ, які діяли за наказом керівництва РФ і ЗС РФ, здійснено пуск крилатих та балістичних ракет по аеродромам, військовим штабам і складам зброї та підрозділам ЗСУ, також військовими формуваннями РФ здійснено вторгнення на територію суверенної держави Україна.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06.11.2023 № 734/2023, яким на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в України», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14.03.2022 № 133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 № 2119-IX, Указом від 18.04.2022 № 259/2022, затвердженим Законом України від 21.04.2022 № 2212-IX, Указом від 17.05.2022 № 341/2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 № 2263-IX, Указом від 12.08.2022 № 573/2022, затвердженим Законом України від 15.08.2022 № 2500-IX, Указом від 07.11.2022 № 757/2022, затвердженим Законом України від 16.11.2022 № 2738-IX, Указом від 06.02.2023 № 58/2023, затвердженим Законом України від 07.02.2023 № 2915-IX, Указом від 01.05.2023 № 254/2023, затвердженим Законом України від 02.05.2023 № 3057-IX, Указом від 26.07.2023 № 451/2023, затвердженим Законом України від 27.07.2023 № 3275-IX) продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 16.11.2023 строком на 90 діб до 14.02.2024, який у подальшому неодноразово продовжувався.

Відповідно до п.п. 6, 7 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», окупаційна адміністрація Російської Федерації - сукупність державних органів і структур Російської Федерації, функціонально відповідальних за управління тимчасово окупованими територіями та підконтрольних Російській Федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних повноважень на тимчасово окупованих територіях та які виконували чи виконують властиві органам державної влади чи органам місцевого самоврядування функції на тимчасово окупованій території України, в тому числі органи, організації, підприємства та установи, включаючи правоохоронні та судові органи, нотаріусів та суб`єктів адміністративних послуг.

Тимчасово окупована територія - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації.

Згідно ст. 42 IV Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додаток до неї: положення про закони і звичаї війни на суходолі (1907 року) територія визнається окупованою, якщо вона фактично перебуває під владою армії супротивника.

Внаслідок розв`язання і ведення агресивної війни, починаючи з 24.02.2022 збройними формуваннями Російської Федерації тимчасово окуповано частини території Дніпропетровської, Донецької, Запорізької, Луганської, Миколаївської, Сумської, Харківської, Херсонської областей.

З метою розповсюдження пропаганди в підтримку держави агресора, створення образу законності окупації частини території Донецької області та утвердження вказаної окупації, а також задля підтримки діяльності окупаційних органів влади на захоплених територіях, російською окупаційною владою створено ряд засобів масової інформації.

Розуміючи вище викладені обставини, у громадянки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ідеологічних мотивів та з метою підтримки входження тимчасово окупованих територій України до складу Російської Федерації, будучи обізнаним про факт ведення вказаною державою агресивної війни проти України, невизнання РФ поширення державного суверенітету України на тимчасово окуповані її території, виник умисел на співпрацю з державою-агресором та її окупаційними органами влади.

Так, громадянка України ОСОБА_5 , перебуваючи в м. Донецьк Донецької області, не пізніше 28.04.2022 по теперішній час, перебуваючи на тимчасово окупованій території, діючи умисно, реалізуючи свій злочинний умисел, з метою здійснення інформаційної діяльності у співпраці з державою-агресором та її окупаційною адміністрацією, спрямованої на підтримку держави-агресора, її окупаційних адміністрацій та збройних формувань, розпочала працювати на посаді (мовою оригіналу) «заведующей сектором информационной работы и связей с общественностью Республиканского центра занятости «ДНР» (далі РЦЗ «ДНР»), що знаходиться за адресою: Донецька обл., м. Донецьк, вул. Федора Зайцева, 46д, який функціонує на тимчасово окупованій території Донецької області та підконтрольний так званому «Министерству труда и социальной защиты ДНР».

Так, згідно посадової інструкції від 09.01.2023, з якою ОСОБА_5 була ознайомлена того ж дня, на вищевказаній посаді, на ОСОБА_5 покладено наступні завдання та обов`язки:

1. Забезпечує своєчасне і якісне виконання задач та функцій, покладених на сектор інформаційної роботи і зв`язків із громадськістю.

2. Здійснює підготовку планів робіт сектору інформаційної роботи і зв`язків із громадськістю, виконання контрольних завдань і доручень РЦЗ «ДНР».

3. Забезпечує проведення аналізу роботи сектору інформаційної роботи і зв`язків із громадськістю і внесення пропозицій з метою її покращення.

4. Розподіляє функції між спеціалістами сектору інформаційної роботи і зв`язків із громадськістю із врахуванням їх спеціальності та змінності, здійснює розробку посадових інструкцій спеціалістів, погодження їх із заступником директора РЦЗ «ДНР» і надання на затвердження.

5. Забезпечує підготовку керівництву РЦЗ «ДНР» пропозицій щодо морального заохочення працівників сектору і залучення працівників до дисциплінарної відповідальності, у випадках невиконання ними посадових обов`язків, порушення трудової та виконавчої дисципліни.

6. Залучається до роботи в комісіях, робочих групах, які створюються в РЦЗ «ДНР».

7. Бере участь в організації і проведення інформаційних компаній про діяльність РЦЗ «ДНР» і його територіальних органів в засобах масової інформації.

8. Бере участь, в межах своєї компетенції, в розробці і реалізації концепції інформаційної політики РЦЗ «ДНР», пропозицій і рекомендацій щодо пріоритетних напрямках роботи РЦЗ «ДНР» із засобами масової інформації.

9. Створює і використовує інформаційні поводи для виступів у засобах масової інформації директора РЦЗ «ДНР» і його заступників.

10. Створює і використовує інформаційні поводи для формування інформації із сфери зайнятості «ДНР» на рівні Міністерства праці і соціальної політики «ДНР», правління «ДНР», Міністерства праці і соціального захисту РФ.

11. Готувати аудіовізуальні, інформаційні і новинні матеріали (передачі) щодо діяльності РЦЗ «ДНР» для розміщення в засобах масової інформації і власних Інтернет-ресурсах РЦЗ «ДНР».

12. Здійснює інформаційне освітлення прес-конференцій, брифінгів, засідань «круглих столів» і т.д. за участі представників РЦЗ «ДНР».

13. Проводить моніторинг інформації про імідж РЦЗ «ДНР» і його територіальних підрозділів щодо ситуації на ринку праці, розміщеної у відкритих джерелах інформації.

14. Готує коментарі і відповіді на питання громадян і працівників у офіційних акаунтах РЦЗ «ДНР» в соціальних мережах.

15. Бере участь у розробці макетів поліграфічної продукції.

16. Бере участь, в межах компетенції сектора, в розробці чи розгляді проектів нормативних правових актів у сфері зайнятості населення та трудової міграції.

17. Бере участь, в межах компетенції сектора, у підготовці пропозицій щодо удосконалення законодавства про зайнятість населення та трудової міграції.

Окрім цього, в телеграм каналі «Оплот ТВ [Z]» 18.03.2025 року міститься відеозапис з назвою (мовою оригіналу) « ОСОБА_7 . Прямая речь от 18.03.2025», в якому остання висвітлює діяльність так званої «служби зайнятості населення «ДНР», проводить агітацію, направлену на залучення колишніх військовослужбовців незаконних збройних формувань так званого «ДНР» та інших інформаційних проєктів так званого «РЦЗ «ДНР».

В подальшому, на підставі наказу так званого «Міністерства праці і соціального захисту «ДНР» від 10.09.2025, «РЦЗ «ДНР» перейменовано в (мовою оригіналу) «Государственное казенное учреждение «Служба занятости населения ДНР», у зв`язку з чим, наказом № 139-лс від 10.09.2025 ОСОБА_5 з посади мовою оригіналу «заведующей сектором информационной работы и связей с общественностью Республиканского центра занятости «ДНР», переведена на посаду мовою оригіналу «начальника прес-служби «Государственного казенного учреждения «Служба занятости населения днр».

Таким чином, громадянка України ОСОБА_5 підозрюється у здійсненні інформаційної діяльності у співпраці з державою-агресором та його окупаційною адміністрацією, спрямованої на підтримку держави-агресора, її окупаційної адміністрації та збройних формувань та на уникнення нею відповідальності за збройну агресію проти України, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 111-1 КК України

07.11.2025 ОСОБА_5 , затримано в порядку ст. ст. 208, 615 КПК України.

08.11.2025 ОСОБА_5 , вручено письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 111-1 КК України.

10.11.2025 слідчим суддею Соборного районного суду м. Дніпра стосовно підозрюваної ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, тобто до 05.01.2026.

31.12.2025 заступником керівника Донецької обласної прокуратури продовжено строк досудового розслідування до трьох місяців, тобто до 08.02.2026.

Щодо обґрунтованості підозри.

Згідно зі ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Оскільки чинне законодавство не розкриває поняття обґрунтованої підозри, враховуючи ст. 8, 9 КПК України, слід керуватися позиціями Європейського суду з прав людини. З точки зору практики ЄСПЛ обґрунтованість підозри - це певний стандарт доказування, який означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі "Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства" від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, N 182). При чому факти, які викликали підозру, не обов`язково мають бути одного рівня з тими, які необхідні для того, щоб не лише обґрунтувати засудження, а й пред`явити обвинувачення, що є наступною стадією в процесі розслідування кримінальної справи (рішення у справі "Murray v.United Kingdom", 14310/88, 28.10.94, п. 55).

Уявлення про "обґрунтовану підозру" має ґрунтуватися поміж інших факторів, на двох ключових критеріях: суб`єктивному та об`єктивному.

Перший критерій означає, що підозра має бути добросовісною, тобто особа, яка оголосила про підозру, має щиро підозрювати особу у вчиненні такого кримінального правопорушення, другий - що об`єктивно існують дані про скоєне кримінальне правопорушення і причетність особи до вчинення правопорушення. Такими даними можуть бути дії самого підозрюваного, наявні документи, речові докази, показання очевидців тощо.

Наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_5 у вчиненні особливо тяжкого злочину підтверджується матеріалами кримінального провадження, зокрема: матеріалами, зібраними оперативним підрозділом, що відповідно до ч. 2 ст. 99 КПК України є доказом; протоколом затримання ОСОБА_5 від 07.11.2025; протоколом огляду мобільного терміналу зв`язку ОСОБА_5 від 08.11.2025; протоколами огляду мережі Інтернет від 08.11.2025; протоколом огляду мережі Інтернет від 12.11.2025; протоколом огляду мережі Інтернет від 13.11.2025; протоколом огляду мережі Інтернет від 21.11.2025; іншими матеріалами провадження.

Вищевказані докази, зібрані під час досудового розслідування, свідчать про те, що підозрюваною ОСОБА_5 могло бути вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 6 ст. 111-1 КК України, тобто підозра стосовно останньої є обґрунтованою.

Стороною обвинувачення дотримано вимогу розумної підозри, оскільки наявні на даний час докази у кримінальному провадженні свідчать про об`єктивний зв`язок підозрюваної ОСОБА_5 із вчиненням кримінального правопорушення, тобто виправдовують необхідність подальшого розслідування у цьому провадженні з метою отримання імперативних завдань кримінального провадження, визначених ст. 2 КПК України.

При цьому, обставини здійснення підозрюваною конкретних дій та доведеність її вини потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Так, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Згідно ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Зокрема, у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року зазначено, що «обґрунтована підозра» означає існування фактів або інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, крім того, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок.

Отже, слідчий суддя на стадії досудового розслідування для вирішення питання, зокрема, щодо обґрунтованості підозри не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини особи/осіб у вчиненні кримінального правопорушення чи її відсутності, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи/осіб до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування відносно такої особи запобіжного заходу, зокрема, у вигляді тримання під вартою.

Згідно з доводами, викладеними у клопотанні, долученими доказами, обґрунтованість підозри щодо вчинення інкримінованого кримінального правопорушення є підтвердженою.

При цьому, стороною захисту не зазначено обставин та не надано доказів на підтвердження існування таких обставин, які б очевидно та беззаперечно свідчили про непричетність підозрюваної до кримінального правопорушення, у вчиненні якого їй повідомлено про підозру, або вказували на необґрунтованість повідомленої підозри.

Щодо існування ризиків.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується (частина 1 статті 177 КПК України).

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною 1 статті 177 КПК (частина 2 статті 177 КПК України).

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Слідчий зазначив про існування ризиків, передбачених п. 1-5 ст. 177 КПК України, які в судовому засіданні прокурор підтримав.

На виконання вимог ст. 199 КПК України, щодо порядку продовження строку тримання під вартою, встановлені обставини, які свідчать про те, що ризики, передбачені п. 1, 3, 4, 5 ст. 177 КПК України, не зменшились та продовжують існувати.

Так, ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, доведений, тим, що ОСОБА_5 згідно із ст. 12 КК України підозрюється у вчиненні тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років позбавлення волі, а тому існує ризик, що підозрювана з метою ухилення від кримінальної відповідальності, розуміючи тяжкість та невідворотність покарання, яке, відповідно до діючого законодавства, пов`язане із позбавленням волі, може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, зокрема на тимчасово окупований території або в РФ. ОСОБА_5 документована паспортом громадянки РФ серія 6021 номер НОМЕР_1 , виданий 14.08.2020 року гу мвд росії в ростовській області та закордонним паспортом РФ серія 67 номер НОМЕР_2 , що дає її змогу переховуватися на тимчасово окупованій території України, або на території РФ.

Ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, незаконно впливати на свідків, експерта, у цьому ж кримінальному провадженні, слідчий суддя вважає доведеним з огляду на те, що на даний час органом досудового слідства не встановлені всі особи причетні до вчинення даного злочину, а також свідки протиправної діяльності, що у випадку застосування до ОСОБА_5 запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою.

Ризик, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, перешкоджати проведенню досудового розслідування іншим чином доведений тим, що враховуючи посаду, яку займає ОСОБА_5 , а також її зв`язки з представниками окупаційної адміністрації ДНР, у разі застосування до неї запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, підозрювана зможе вийти на контакт із представниками окупаційної адміністрації ДНР або іншими особами, які проживають на тимчасово окупованій території з метою видалення даних, що можуть мати для слідства істотне значення. Крім того, беручи до уваги зв`язки ОСОБА_5 із представниками ДНР, вона зможе попередити їх про засоби та способи проведення досудового розслідування.

Ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити вчиняти кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, підтверджений тим, що беручи до уваги той факт, що підозрювана в умовах воєнного стану здійснювала інформаційну діяльність у співпраці з державою-агресором та його окупаційною адміністрацією, спрямованої на підтримку держави-агресора, її окупаційної адміністрації та збройних формувань та на уникнення нею відповідальності за збройну агресію проти України, існує ризик вчинення цього ж злочину, або подібних злочинів, що можливо нівелювати виключно шляхом тримання підозрюваної під вартою. При цьому у разі не обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підозрювана зможе продовжити вчиняти злочин, оскільки правоохоронні органи не взмозі контролювати поведінку ОСОБА_5 , що створить передумови для продовження злочину та вчинення нових.

Ризик, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, знищити, сховати або спотворити будь-які речі чи документи, що стосуються обставин вчинення кримінального правопорушення, тобто речі, які можуть бути знайдені та визнані у встановленим законом порядку речовими доказами у справі, або стосовно злочинів про які органами досудового розслідування не розпочато досудове розслідування, прокурор вважає доведеним з огляду на те, що підозрювана може дистанційно видалити з мережі інтернет раніше передану ним інформацію про місця розташування та маршрути руху ЗС України та інших військових формувань за можливості їх ідентифікації на місцевості.

Разом з тим вищевказані дії ОСОБА_5 не інкримінуються, а тому слідчий суддя вважає заявлений ризик недоведеним.

Щодо необхідності проведення слідчо-розшукових дій.

Строк дії ухвали слідчого судді про тримання під вартою ОСОБА_5 спливає 05.01.2026, втім у вказаний час завершити досудове розслідування у кримінальному провадженні не вбачається можливим, оскільки кримінальне правопорушення, за яким проводиться досудове розслідування, згідно з ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину, під час досудового розслідування необхідно усунути наявні в матеріалах досудового розслідування суперечності.

Крім того, внаслідок особливої складності кримінального провадження, ще необхідно виконати певний обсяг слідчих та процесуальних дій, а саме:

- отримати матеріали на виконання доручення слідчого у кримінальному провадженні;

- визначити остаточну кваліфікацію кримінального правопорушення та повідомити ОСОБА_5 про зміну раніше повідомленої підозри;

- систематизувати матеріали кримінального провадження на предмет необхідності проведення інших слідчих та процесуальних дій;

- виконати вимоги ст. 290 КПК України.

Також, для завершення досудового розслідування у кримінальному провадженні, з урахуванням отриманих матеріалів, необхідно скласти обвинувальний акт і реєстр матеріалів досудового розслідування, повідомити підозрювану та її захисника про завершення досудового розслідування, надати доступ до матеріалів досудового розслідування, виконати інші слідчі та процесуальні дії, у яких виникне необхідність, для чого потрібен додатковий строк. Здійснити вищевказані слідчі та процесуальні дії не виявилося можливим у встановлений законом двомісячний строк у зв`язку з особливою складністю кримінального провадження.

Отримання результатів зазначених процесуальних дій зі збору доказів у кримінальному провадженні, відповідно до ст. 93 КПК України, має суттєве значення для доказування у кримінальному провадженні та потребує додаткового часу, що об`єктивно унеможливлює звернення до суду з обвинувальним актом стосовно ОСОБА_5 у даний час та може негативно вплинути на повноту та об`єктивність судового розгляду у кримінальному провадженні.

Висновки.

Подане клопотання відповідає вимогам ст.ст. 183, 184 КПК України. Підозра обґрунтована і ризики, пепредбачені п. 1, 3, 4, 5 ст. 177 КПК України, не зменшились та продовжують існувати.

Вирішуючи питання про продовження дії запобіжного заходу, встановлено, що органу досудового розслідування дійсно необхідно провести ряд слідчих та процесуальних дій, втім строк дії ухвали слідчого судді про тримання під вартою закінчується 05.01.2026.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 176 КПК України запобіжним заходом є тримання під вартою.

Частину шосту статті 176 визнано такою, що відповідає Конституції України (є конституційною), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 7-р(II)/2024 від 19.06.2024.

Оскільки інкриміноване підозрюваній кримінальне правопорушення входить до вищевказаного переліку, то, з огляду на обґрунтовану підозру та наявність ризиків, та з метою можливості отримання та процесуального опрацювання вищевказаних матеріалів, проведення інших слідчих дій, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою необхідно продовжити.

Щодо строку застосування запобіжного заходу.

У відповідності до ст. 219 КПК України досудове розслідування може бути закінчено протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину. Строк досудового розслідування може бути продовжений у порядку передбаченому параграфом 4 глави 24 цього Кодексу. При цьому загальний строк досудового розслідування не може перевищувати двох місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку; шести місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину невеликої або середньої тяжкості; дванадцяти місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину.

В подальшому згідно з ч. 3 ст. 197 КПК України строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно з ч. 3 ст. 115 КПК України при обчисленні строку днями строк закінчується о двадцять четвертій годині останнього дня строку.

Відповідно до ч. 5 ст. 115 КПК України, при обчисленні строків днями та місяцями не береться до уваги той день, від якого починається строк, за винятком строків тримання під вартою.

Тому, оскільки строк досудового розслідування продовжений до 08.02.2026 року, а тому саме до цього строку в межах 60 днів слідчий суддя може продовжити запобіжний захід.

Щодо застави.

Згідно з абз. 8 ч. 4 ст. 183 КК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Оскільки інкриміноване підозрюваній кримінальне правопорушення входить до вищевказаного переліку, а також з огляду на обґрунтованість підозри та наявності ризиків, розмір застави слідчий суддя не визначає.

Щодо медичного обстеження

Слідчому суддінадано медичні документи про хронічні хвороби ОСОБА_5 , втім стороною захисту не доведено, що наявні у ОСОБА_5 хвороби є перешкодою для утримання її під вартою, а тому слідчий суддя вважає за доцільне зобов`язати начальника Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» організувати та забезпечити ОСОБА_5 проходження медичного обстеження, а в разі необхідності - надання невідкладного, належного та достатнього медичного лікування медичними препаратами, згідно призначення лікаря. Про результати проходження медичного обстеження невідкладно повідомити слідчого суддю шляхом надання відповідних документів.

Одночасно слідчий суддя звертає увагу, що сторона захисту не позбавлена права в подальшому надати слідчому судді чи суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання ОСОБА_5 під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

Керуючись ст. ст. 176-178, 206, 309, 369-372, 376, 395, 615 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання - задовольнити.

Строк дії застосованого під час досудового розслідування ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, продовжити у межах строку досудового розслідування, тобто до 08 лютого 2026 року включно, без визначення розміру застави.

Зобов`язати начальника Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» організувати та забезпечити ОСОБА_5 проходження медичного обстеження, а в разі необхідності - надання невідкладного, належного та достатнього медичного лікування медичними препаратами, згідно призначення лікаря. Про результати проходження медичного обстеження невідкладно повідомити слідчого суддю шляхом надання відповідних документів.

Ухвала підлягає негайному виконанню з моменту її оголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1