Ухвала

Іменем України

27 січня 2026 року

м. Київ

справа № 607/11268/25

провадження № 51 - 274 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 листопада 2025 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 08 січня 2026 року,

установив:

За вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 14 листопада 2025 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Тернополя,

засуджено за ч. 4 ст. 185 та ч. 1 ст. 357 Кримінального кодексу України (далі - КК)

і призначено покарання:

- за ч. 4 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;

- за ч. 1 ст. 357 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Вирішено питання про долю речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно з вироком, ОСОБА_5 17 березня 2025 року близько 02 год. 30 хв., в умовах воєнного стану, перебуваючи у коридорі загального користування першого поверху під`їзду № 2 будинку № 2Б по вул. Богдана Лепкого в м. Тернополі таємно, шляхом вільного доступу, викрав належний потерпілій ОСОБА_6 велосипед, чим заподіяв їй матеріальну шкоду на суму 4716 грн 57 коп.

Крім того, 18 березня 2025 року у період з 15 год. 00 хв. по 15 год. 30 хв. перебуваючи поблизу Тернопільської загальноосвітньої школи № 23 у

м. Тернополі ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що виявлена ним банківська картка АТ КБ «ПриватБанк» належить іншій особі, незаконно привласнив її,

не маючи наміру повернути законному власнику.

02 квітня 2025 року близько 13 год. 20 хв. перебуваючи у приміщенні магазину «Єва» в м. Тернополі ОСОБА_5 таємно, шляхом вільного доступу, викрав товарно-матеріальні цінності, що належали ТОВ «РУШ», чим спричинив підприємству матеріальну шкоду на суму 6518 грн.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 08 січня 2026 року вказанийвирок залишено без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити судові рішення та призначити засудженому покарання з застосуванням статті 75 КК.

Вказує, що судами першої та апеляційної інстанцій при призначенні покарання не було належним чином ураховано дані про особу засудженого, який раніше не судимий, є особою молодого віку та щиро розкаявся у вчиненому.

На думку захисника, суди безпідставно не визнали щире каяття засудженого обставиною, яка пом`якшує покарання, що призвело до призначення останньому покарання без дотримання вимог статей 50 і 65 КК.

Колегія суддів (далі - Суд), вивчивши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, дійшла висновку про таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України

(далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень за обставин, установлених місцевим судом та правильність кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 185 і ч. 1 ст. 357 КК захисником

у касаційній скарзі не оспорюються.

Фактично зміст доводів касаційної скарги зводиться до незгоди захисника

з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про неможливість застосувати до засудженого положення ст.?75 КК, щопризвело до призначення явносувороготанесправедливогопокарання.

Проте ці доводи не є прийнятними.

Згідно з положеннями ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення

та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави

і суспільства.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Статті 65-75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади і правила призначення покарання та звільнення від його відбування.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Статтею 414 КПК встановлено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Як убачається з долученої до касаційної скарги копії вироку, при вирішенні питання про призначення покарання ОСОБА_5 місцевий суд урахував характер і ступінь тяжкості скоєних кримінальних правопорушень, дані про особу засудженого, який є особою молодого віку, негативно характеризується за місцем проживання, його процесуальну поведінку під час судового розгляду, а також відсутність обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Також суд дійшов висновку про відсутність щирого каяття з боку засудженого, оскільки будь-яких активних дій, які б підтверджували його каяття у вчиненому, бажання виправити заподіяну шкоду чи змінити свою поведінку в суді не було встановлено.

З урахуванням встановлених обставин та даних про особу засудженого, суд призначив ОСОБА_5 покарання в межах санкцій відповідних статей КК, зокрема за ч. 4 ст. 185 КК - у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, а за ч. 1 ст. 357 КК - у виді штрафу, після чого на підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначив остаточне покарання у виді позбавлення волі.

При цьому, суд першої інстанції вказав на відсутність підстав для застосування

ст. 75 КК, з огляду на тяжкість та систематичний характер вчинених кримінальних правопорушень ОСОБА_5 , дані про його особу та обставини справи.

З такими висновками місцевого суду погодився й суд апеляційної інстанції.

Зокрема, спростовуючи доводи, наведені в апеляційній скарзі захисника, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що при призначенні покарання ОСОБА_5 місцевий суд дотримався вимог кримінального закону, врахуваввідсутність обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які його обтяжують, тяжкість вчиненого злочину, передбаченого ч. 4

ст. 185 КК, дані про особу засудженого, який раніше не судимий, його негативну характеристику за місцем проживання, а також ставлення до вчиненого

При цьому, апеляційний суд погодився з правильністю висновку суду першої інстанції про відсутність у поведінці ОСОБА_5 ознак щирого каяття, зазначивши, що формальне визнання ним своєї винуватості в суді не свідчить про щирість каяття, оскільки таке не було підтверджене активною поведінкою, спрямованою на усунення наслідків вчинення злочинів, відшкодування завданої шкоди потерпілим у повному обсязі чи сприяння розгляду кримінального провадження, при цьому засуджений, будучи належним чином повідомленим про судові засідання, неодноразово без поважних причин не з`являвся до суду, чим перешкоджав судовому розгляду, що обґрунтовано оцінено судами як негативна процесуальна поведінка.

Урахувавши всі ці обставини, колегія суддів апеляційного суду дійшла обґрунтованого висновку про відсутність у справі передбачених законом підстав для застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК.

Із правильністю таких висновків погоджується й Суд.

Доводи касаційної скарги захисника про наявність у діях засудженого ознак щирого каяття не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність такої обставини, оскільки саме по собі визнання останнім вини під час судового розгляду без вчинення активних дій, спрямованих на усунення наслідків вчинених злочинів чи відшкодування завданої шкоди не свідчить про щирий жаль з його боку та самоосуд вчиненого, а наведені захисником доводи фактично зводяться до незгоди з оцінкою судами фактичних обставин кримінального провадження, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Призначене ОСОБА_5 покарання відповідає характеру і ступеню тяжкості та обставинам вчинених ним кримінальних правопорушень.

Враховуючи викладене, обґрунтованих підстав вважати, що при призначенні покарання судами обох інстанцій було неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, зокрема в частині незастосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК, що вплинуло на призначення йому явно несправедливого покарання через суворість, Суд не вбачає.

Наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених в оскаржуваних судових рішеннях, і не ставлять під сумнів законність цих рішень.

З урахуванням викладеного, підстав для задоволення касаційної скарги захисника колегія суддів не вбачає.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 листопада 2025 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 08 січня 2026 року щодо засудженого

ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3