ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року

м. Хмельницький

Справа № 677/1868/25

Провадження № 11-кп/820/209/26

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду в складі:

судді - доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Хмельницькому, в режимі відеоконференцзв`язку, апеляційну скаргу захисника обвинуваченого за ч. 3 ст. 114-2 КК України ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Красилівського районного суду Хмельницької області від 23.01.2026, в межах кримінального провадження №0000099 від 14.05.2025, про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави до 23.03.2026, включно.

Суд мотивував своє рішення тим, що на даний час продовжують існувати ризики, передбачені п.п. 1,2 ч. 1 ст. 177 КПК України, а тому ОСОБА_6 може переховуватись від суду, так як обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 12 років, а також обвинувачений може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки більшість доказів його злочинної діяльності зафіксовані через мобільні додатки, а тому лише запобіжний захід у виді тримання під вартою зможе запобігти ризикам і забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою обрати обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за адресою АДРЕСА_1 . Переконує, що ОСОБА_6 не встановлював та не підтримував жодних контактів з працівником ворожої спеціальної служби. Обвинувальним актом та змістом суті обвинувачення не зазначено фактів того, що ОСОБА_6 мав зв`язок з будь-якою особою, яка б надавала йому вказівки щодо поширення забороненої інформації. Уважає, що сторона обвинувачення не обґрунтовує доказами ризики, зазначені в клопотанні, а лише констатує їх наявність. Щодо ризику знищення доказів, то апелянт вказує, що наразі обвинувачений немає вільного доступу до мобільних телефонів, так як вони вилученні, як речові докази, тому такий ризик є неактуальний. Вважає, що є усі підстави для застосування ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, а саме цілодобового домашнього арешту, який ефективно та належним чином, забезпечить процесуальну поведінку особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_7 , на підтримку апеляційної скарги, з посиланням на зазначені у ній доводи, прокурора, яка заперечила проти її задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За змістом ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання, суд своєю ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання під вартою обвинуваченого, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Виходячи з вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За змістом ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, в порядку ст. 199 КПК України, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має розцінюватися, в кожному кримінальному провадженні, з урахуванням конкретних обставин.

Тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Ухвала місцевого суду, на думку колегії суддів, відповідає зазначеним критеріям.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Як убачається з матеріалів судового провадження ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.114-2 КК України.

Подане до суду першої інстанції клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 відповідає вимогам ст. 184 КПК України, які ставляться до клопотань слідчого, прокурора про застосування запобіжних заходів.

В обґрунтування клопотання прокурор посилався на те, що на даний час продовжують існувати ризики, передбачені п.п.1, 2 ч.1 ст.177 КПК України. Обвинувачений може переховуватись від суду, так як обґрунтовано обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 12 років, усвідомлює тяжкість обвинувачення, категорію вказаного кримінального правопорушення, суспільний резонанс, а також те, що йому загрожує покарання у виді позбавлення волі та його реальне відбування у місцях позбавлення волі, що дає обґрунтовані підстави вважати, що останній переховуватиметься від суду з метою уникнення відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення. Також, ОСОБА_6 може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки більшість доказів його злочинної діяльності зафіксовано в його листуваннях через мобільні додатки, до яких останній, перебуваючи на волі, матиме доступ, оскільки знає паролі доступу до своїх акаунтів, тобто може вчинити дії, направлені на знищення доказів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. На думку прокурора, жоден із більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою обвинуваченого, не зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Наведені в клопотанні прокурора підстави для продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, належним чином, перевірялись суддею. При цьому був опитаний ОСОБА_6 , вислухана думка прокурора, з`ясовані інші обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження запобіжного заходу.

При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому, суд першої інстанції взяв до уваги підстави, які були враховані при обранні йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та які не змінились.

За таких обставин, суд прийшов до правильного висновку про те, що ризики: знищення, схову або спотворення будь-якої із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, переховування від суду, продовжують існувати та не зменшились.

Як у суді першої інстанції, так і в апеляційній інстанції прокурор довела, що застосування стосовно ОСОБА_6 більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не зможе запобігти ризикам, передбаченим п.п. 1,2 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків для застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не встановлено.

Доводи сторони захисту про відсутність ризиків, а відтак і про можливість зміни щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, не знайшли свого підтвердження, під час їх розгляду апеляційним судом, з врахуванням характеру висунутого обвинувачення.

Твердження захисника про те, що ОСОБА_6 немає вільного доступу до мобільних телефонів, оскільки вони вилученні в якості речових доказів, що свідчить про відсутність умислу знищення доказів відхиляються, так як вказані обставини, жодним чином, не нівелюють існування вищевказаних ризиків, визначених ст. 177 КПК України, а також не дають достатніх підстав вважати, що обвинувачений не зможе здійснити дії, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Доводи апеляційної скарги сторони захисту про недоведеність продовження існування ризиків є непереконливими, адже при вирішенні питання про обрання (продовження) запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Неповноти судового розгляду та будь-яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, на що є посилання в апеляційній скарзі, колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів враховує те, що чинний КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений (обвинувачена) при застосуванні до нього (неї) більш м`якого запобіжного заходу обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на нього (неї) процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена пунктами 1-5 частини 1 статті 177 КПК України, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Отже потреба в обмеженні права на особисту свободу обвинуваченої, шляхом продовження, останній, найсуворішого виду запобіжного заходу, є виправданою.

Суд першої інстанції, врахувавши всі ризики та обставини, визначені ст. 178 КПК України, в їх сукупності, прийшов до обґрунтованого висновку, що лише найсуворіший запобіжний захід у вигляді тримання під вартою зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої, з чим погоджується апеляційний суд.

Крім того, жодних переконливих доказів з приводу того, що зменшились ризики, передбачені ст. 177 КПК України, до суду апеляційної інстанції стороною захисту надано не було.

Колегія суддів позбавлена можливості перевіряти фактичні обставини кримінального провадження та доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, оскільки це належить до компетенції місцевого суду, під час розгляду кримінального провадження по суті, тому доводи апелянта щодо недоведеності вини обвинуваченого відхиляються. На даному етапі провадження суд має оцінити наявність ризиків та доцільність продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 застосованого стосовно нього запобіжного заходу.

Інші доводи апеляційної скарги захисника зводяться до дослівного викладення положень кримінального процесуального закону та низки рішень Європейського суду з прав людини без належного співставлення висновків ЄСПЛ у справах у яких вони були сформульовані з фактичними обставинами цієї справи, що не може бути розцінено як належне обґрунтування своїх доводів та підстава для скасування оскарженого рішення.

Місцевий суд обґрунтовано не визначив обвинуваченому розмір застави, так як у відповідності до п. 7 ч. 4 ст. 183 КПК України суд має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст. 114-2 КК України, в умовах воєнного стану.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити місцевому суду ухвалити законне та вмотивоване рішення, колегією суддів не виявлено, а наведені в апеляційній скарзі доводи не є достатніми для скасування оскаржуваної ухвали.

Згідно з приписами п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

За таких обставин, колегія суддів вважає ухвалу суду законною, обґрунтованою та вмотивованою, порушень норм чинного КПК України, які могли б стати підставою для скасування чи зміни судового рішення, не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 194, 407, 418, КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Ухвалу Красилівського районного суду Хмельницької області від 23.01.2026 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого за ч. 3 ст. 114-2 КК України ОСОБА_6 , в межах кримінального провадження №0000099 від 14.05.2025 - залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3