УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2025 року слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , представника власника майна адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 , про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0001157 відомості про яке 19.08.2021 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду м. Одеси надійшло клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 , про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0001157 відомості про яке 19.08.2021 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.

У клопотанні прокурор, з метою збереження речового доказу, запобіганню спробам пошкодження, перетворення, відчуження просить накласти арешт, із забороною користування, володіння та розпорядження на майно, яке 20.01.2022 було вилучено у ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 вимоги клопотання підтримала у повному обсязі та наполягала на його задоволенні. Повідомила, що арешт з мобільних телефонів було знято, однак на даний час відсутній висновок експерта щодо вилучених мобільних телефонів тому просила накласти арешт.

Представник власника майна ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_4 у задоволенні клопотання просила відмовити посилаючись на письмові заперечення, зокрема стверджує, що починаючи з 20.01.2022 року телефон марки «Iphone» 12 pro max, imei: НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 перебуває у розпорядженні органу досудового розслідування. Зазначає, що в межах вказаного строку ОСОБА_6 не було допитано в рамках кримінального провадження та не вручено підозру. Звертає увагу, що в зв`язку з закриттям кримінального провадження на підставі п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України, вона звернулась до суду з клопотанням про скасування арешту майна. Твердження прокурора про те, що вилучене у ОСОБА_6 майно відповідає критеріям речових доказів не відповідає дійсності., оскільки не містить на собі слідів вчинення кримінального правопорушення, прокурором жодним чином не доведено яким чином мобільний телефон може містити в собі інформацію, яка могла використовуватися під час вчинення протиправних дій. Звернула увагу, що ОСОБА_6 було надано доступ до телефону, однак його все одно було вилучено. З огляду на попередні події у кримінальному провадженні з мобільним телефоном не проводяться будь-які слідчі (розшукові) та процесуальні дії, які перешкоджатимуть досудовому розслідуванню у вказаному кримінальному провадженні відсутні, тому вважає відсутні правові підстави для накладення арешту. Також долучила копію свідоцтва про смерть ОСОБА_5 .

Вислухавши учасників процесу, вивчивши клопотання про арешт майна та додані до нього копії матеріалів кримінального провадження, слідчий суддя приходить до наступного.

В ході судового розгляду встановлено, що Слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Одеській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження відомості про яке 19.08.2021 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № № 0001157 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України за фактом зловживання службовим становищем службовими особами ГУ Держгеокадастру в Одеській області та Таїровської селищної ради, за попередньою змовою із невстановленими особами, що спричинило тяжкі наслідки.

Процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному проваджені здійснюється Одеською обласною прокуратурою.

В ході досудового розслідування встановлено, що державному підприємству «Дослідне господарство «Таїровське» Національного наукового центру «Інституту виноградарства і виноробства ім. В.Є. Таїрова», яка є підзвітним Національній академії аграрних наук України, на підставі державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ОД №002652 від 24.04.2000 у ДП «ДГ «Таїровське» передано земельну ділянку, площею 428 га, межі якої визначені вищевказаним державним актом.

При огляді публічної кадастрової карти виявлено, що у межах земельних ділянок, які перебувають у користуванні ДП «ДГ «Таїровське» ННЦ «ІВіВ

ім. В.Є Таїрова» на підставі вищевказаного державного акту, з?явились наступні кадастрові поділи, а саме: :01:002:3887, :02:002:0400, :02:002:0040, :02:010:0010, :02:002:0039, :02:010-0800:02:010:0013, :02:010:0011, :02:002:0042, :02:010:0014, :02:002:0041, :02:010:0016, :02:002:0043, :02:010:0015, :02:010:0018, :02:010:0019, :02:010:0017, :02:010:0021, :01:002:3909, :02:010:0020, :01:002:3910, :02:010:0022, :02:002:0044, :02:010:0024, :02:010:0025, :02:010:0023, :02:010:0026, :02:010:0027, :02:002:0046, :02:010:0028, :01:002:3917, :02:002:0047, :02:010:0029, :02:002:0048, :02:010:0030, :02:010:0031 при цьому Державним підприємством та Національною академією аграрних наук України дозволи на передачу вказаних ділянок не видавались.

Так, формування земельних ділянок, які відповідно до державного акту ІІ-ОД №002652 від 24.04.2000 перебувають у користуванні ДП «ДГ «Таїровське» ННЦ «ІВіВ ім. В.Є. Таїрова» здійснювалась на користь ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , від імені яких починаючи з 10.11.2020 по 25.11.2020 до ГУ Держгеокадастру в Одеській області надходили заяви про отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, розташованої на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області.

Згідно показань свідків, організацією підготовки необхідних документів, заяв, клопотань для початку розроблення технічної документації від вищевказаних осіб займався ОСОБА_5 .

За результатами розгляду вказаних клопотань Головним управлінням винесено накази про відмову усім громадянам у наданні дозволів на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність, розташованих на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області (за межами населеного пункту) через невідповідність місць розташування земельних ділянок вимогам чинного законодавства, проте зазначені накази заявникам не скеровано.

У зв`язку із викладеним, розробка проектів землеустрою щодо відведення зазначених земельних ділянок здійснювалась відповідно до ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України на підставі «мовчазної згоди» Головного Управління Держгеокадастру в Одеській області.

В подальшому, зазначені громадяни звернулись до ТОВ «ДЗК ПЛЮС», яким розроблено проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок та за принципом випадковості, згідно з Порядком ведення ДЗК, затвердженого Постановою КМУ від 17.10.2021 № 1051, вказані 36 земельних ділянок, в порушення ч. ч. 1, 9 ст. 24, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державними кадастровими реєстраторами Головних управлінь Держгеокадастру в різних областях України, незважаючи на те що земельні ділянки, реєстрацію яких необхідно провести, знаходяться в межах земельної ділянки, яка перебуває в постійному користуванні ДП ДГ «Таїровське», не відмовлено у державній реєстрації, а проведено її та до Державного земельного кадастру незаконно внесено відомості про зазначені земельні ділянки.

При здійсненні досудового розслідування, на підставі ухвали слідчого судді 20.01.2022 проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого вилучено мобільний телефон марки «Iphone» 12 pro max, який належить ОСОБА_5 та мобільний телефон марки «Iphone» 12 pro max, який належить ОСОБА_6 .

Того ж дня, старшого слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєвіз дотриманням вимог ст. 110 КПК України прийнято рішення про визнання вищевказаних мобільних телефонів речовими доказами у кримінальному провадженні, оскільки можуть містити відомості щодо вчинення кримінального правопорушення.

У клопотанні прокурор зазначає, що з метою збереження речових доказів слідчий звернувся із клопотанням про арешт вилученого в ході обшуку майна. Нібито за результатами розгляду вказаного клопотання, 31.01.2022 слідчим суддею Хаджибейського районного суду у накладанні арешту відмовлено, проте 13.04.2022 Одеським апеляційним судом накладено арешт на майно, вилучене в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 .

Натомість матеріали клопотання не місять належних доказів цьому, оскільки прокурор не долучив відповідних судових рішень, натомість до матеріалів клопотання долучено копію ухвали Одеського апеляційного суду від 18.04.2022 по справі 947/33584/21 номер провадження 11-сс/813/400/22, якою скасовано ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 31.01.2022, постановлено нову клопотання сторони обвинувачення задоволено, накладено арешт на речі вилучені в ході проведення обшуку транспортного засобу, який перебуває в користуванні ОСОБА_5 , AUDI Q7, а саме на жорсткий диск.

Разом з тим, встановлено, що 02.10.2025 ухвалами слідчого судді Хаджибейського районного суду м. Одеси скасовані арешти, накладені на мобільний телефон ОСОБА_5 марки «Iphone» 12 pro max, imei: НОМЕР_2 та на мобільний телефон ОСОБА_6 , марки «Iphone» 12 pro max, imei: НОМЕР_1 . Однією з підстав для скасування арешту на майно в ухвалі зазначено прийняте рішення про закриття кримінального провадження № 0001157.

Проте, 30.09.2025 першим заступником керівника Одеської обласної прокуратури винесено постанову про скасування постави про закриття кримінального провадження № 0001157.

Проведення досудового розслідування доручено СУ ГУ НП в Одеській області та станом на 02.10.2025 кримінальне провадження № 0001157 досудове розслідування у кримінальному провадженні відновлено.

Обґрунтовуючи підстави для накладення арешту на майно, прокурор зазначає: що на даний час досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, в ході досудового розслідування встановлено причетність ОСОБА_5 до вчиненні кримінального правопорушення та те, що вилучені при проведенні обшуку мобільні телефони, що належать ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є речовими доказами, на даний час є підстави для накладення арешту на мобільний телефон марки «Iphone» 12 pro max, imei: НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_5 та мобільний телефон марки «Iphone» 12 pro max, imei: НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 .

Разом з тим, слідчий суддя звертає увагу, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 .

Частина 1 статті 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України - застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно положень ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Статтею 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Слідчий суддя звертає увагу, що до поданого клопотання прокурор в порушення вимог, щодо обґрунтованості та вмотивованості, не надала жодних доказів того, що органом досудового розслідування планується проведення будь-яких слідчих (розшукових) дій з вилученими мобільними телефонами.

Також матеріали клопотання не містять й даних про процесуальний статус власників майна, а саме покійного ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які не допитані в рамках даного кримінального провадження навісь в якості свідків.

Окрім цього в клопотанні не зазначено місце знаходження майна, так 02.10.2025 ухвалами слідчого судді Хаджибейського районного суду м. Одеси скасовані арешти, накладені на мобільний телефон ОСОБА_5 марки «Iphone» 12 pro max, imei: НОМЕР_2 та на мобільний телефон ОСОБА_6 , марки «Iphone» 12 pro max, imei: НОМЕР_1 , вказані ухвали оскарженню не підлягають, а підлягають виконанню. Тобто майно з якого скасований арешт повоно було бути негайно повернутим власникам.

Клопотання прокурора про арешт майна є необґрунтованим, оскільки прокурором формально викладено фактичні обставини ймовірного вчинення кримінально-протиправних дій та формально визначено мету та завдання арешту майна, яке, на її думку являється в достатній мірі обґрунтованим для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження. Між тим, по суті, таке посилання являється нічим іншим, як формальним цитуванням положень КПК України в частині, яка регламентує вирішення поняття накладення арешту майна.

Отже, на теперішній час слідчий суддя не розуміє з яких правових підстав прокурор звертається знову з клопотанням про накладення арешту на майно, яке ще 20.01.2022 було вилучено у ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки в клопотанні не зазначено нових обставин, які обумовлюють необхідність вжиття заходів забезпечення кримінального провадження.

При розгляді зазначеного клопотання у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» слідчий суддя застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Положення зазначеної вище норми КПК України узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Водночас, приписами ч. 2 ст. 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна, як доказ в кримінальному провадженні, 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння ...; 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна; 4) розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень ст. 170 Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до ч. 6 ст. 170 цього Кодексу.

Прокурор у клопотанні зазначає про те, що вилучене майно є речовими доказами, однак, до клопотання про арешт майна жодного доказу на обґрунтування відповідності тимчасово вилученого у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 майна категорії речових доказів та підстав для накладення арешту на вилучене майно додано не було, зокрема не долучено й протоколу огляду вилученого майна.

На переконання слідчого судді, про відсутність потреби у застосуванні арешту майна дійсно, як зазначає адвокат, може свідчити обставина спливу строку, оскільки, як вбачається з досліджених в ході розгляду клопотання матеріалів, з часу вилучення мобільних телефонів (20.01.2022) до часу розгляду цього питання (20.11.2025) минуло 3 роки та 10 місяців , в той час коли відповідно до положень п. 1.13 розділу І Інструкції про призначення та проведення судових експертиз, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 року № 1950/5) строк проведення експертизи не повинен перевищувати 90 календарних днів, а у разі значного завантаження експерта установлюється більший розумний строк за письмовою домовленістю з органом, який призначив експертизу.

При цьому, організація призначення експертизи в розумні строки, в тому числі в частині вибору експертної установи, яка матиме змогу одразу призначити та провести необхідну експертизу в межах визначених Інструкцією строків є клопотом сторони обвинувачення. Тому доводи прокурора про те, що на даний час відсутній висновок експерта, слідчий суддя відхиляє та вважає безпідставними.

Відповідно до ч. 2 ст. 168 КПК України, тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку для вивчення фізичних властивостей, які мають значення для кримінального провадження, здійснюється лише у разі, якщо вони безпосередньо зазначені в ухвалі суду.

У разі необхідності слідчий чи прокурор виготовляє за допомогою технічних, програмно-технічних засобів, апаратно-програмних комплексів копії інформації, що міститься в інформаційних (автоматизованих) системах, електронних комунікаційних системах, інформаційно-комунікаційних системах, комп`ютерних системах, їх невід`ємних частинах. Копіювання такої інформації здійснюється із залученням спеціаліста.

Враховуючи, що з часу вилучення технічних засобів до часу розгляду даного клопотання про арешт майна минув досить тривалий проміжок часу, що об`єктивно давало органу досудового розслідування можливості провести їх детальний огляд, копіювання наявної інформації та відновлення ймовірно видаленої, тому арешт самих технічних пристроїв, на думку слідчого судді є недоцільним, оскільки самі по собі технічні пристрої не можуть бути речовими доказами в рамках даного кримінального провадження.

На думку слідчого судді стороною обвинувачення не доведено на даний час, що потреби досудового розслідування в конкретному вищевказаному кримінальному провадженні на теперішній час виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи власника майна, про яку йдеться в клопотанні.

Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом (ч. 1 ст. 16 КПК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права (ст. 1 Протоколу №1 (1952 рік) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя приходить до переконання, що клопотання є необґрунтованим, органом досудового розслідування не враховано розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна, зазначений захід забезпечення кримінального провадження порушує права власника ОСОБА_6 , оскільки призводить до надмірного обмеження її прав та законних інтересів.

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп.69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n.50, Series A № 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного слідчий суддя приходить до переконання, що клопотання сторони обвинувачення про арешт майна задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 376 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання - відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1