справа № 631/127/26
провадження № 1-кп/631/109/26
У Х В А Л А

про продовження строку дії запобіжного заходу

у вигляді тримання під вартою

11 лютого 2026 року селище Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинувачених ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в приміщенні залу судових засідань № 2 Нововодолазького районного суду Харківської області справу з єдиним унікальним № 631/127/26 за кримінальним провадженням, внесеним до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 квітня 2025 року під № 0000481, щодо обвинувачення ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 311, ч. 3 ст. 313 КК України, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 311, ч. 3 ст. 313 КК України

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Нововодолазького районного суду Харківської області перебуває кримінальне провадження щодо вчинення ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 311, ч. 3 ст. 313 КК України, ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 311, ч. 3 ст. 313 КК України.

У судовому засіданні прокурор другого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_3 заявив клопотання щодо продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , що було зареєстроване за вхідним № 1017/26-вх від 10 лютого 2026 року.

В обгрунтування клопотання зазначив що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених: ч. 3 ст. 307 КК України, тобто в незаконному виготовленні та зберіганні з метою збуту особливо небезпечних психотропних речовин у особливо великих розмірах, вчинених за попередньою змовою групою осіб; ч. 1 ст. 309 КК України, тобто в незаконному придбанні та зберіганні наркотичних засобів без мети збуту; ч. 2 ст. 311 КК України, тобто в незаконному придбанні та зберіганні прекурсорів з метою їх використання для виготовлення психотропної речовини, вчинені за попередньою змовою групою осіб; ч. 3 ст. 313 КК України, тобто в незаконному виготовленні та зберіганні обладнання, призначеного для виготовлення психотропних речовин або їх аналогів з метою виготовлення особливо небезпечної психотропної речовини, вчинені за попередньою змовою групою осіб.

Ухвалою Салтівського районного суду м. Харкова обвинуваченому продовжено запобіжний захід у вигляді тримання, без визначення розміру застави до 14 лютого 2026 року.

Станом на час звернення до суду з даним клопотанням про продовження строку тримання під вартою відсутні підстави для зміни запобіжного заходу ОСОБА_5 , так як ризики, які були заявлені раніше, на даний час не зменшилися та не перестали існувати.

Необхідність продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обумовлюється наявністю наступних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які можуть настати, якщо обвинувачений буде перебувати на волі.

З метою уникнення покарання за вчинене кримінальне правопорушення може переховуватися від органу досудового розслідування та/або суду (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України), оскільки злочин, що інкримінується ОСОБА_5 , є особливо тяжким і передбачає можливість призначення покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років, що вже саме по собі може бути підставою та мотивом для обвинуваченого переховуватись від органу досудового розслідування та суду. Тобто ОСОБА_5 , усвідомлюючи тяжкість та невідворотність покарання за вчинення особливо тяжкого злочину, у разі доведення його винуватості, може залишити та змінити своє місце проживання, а також може планувати втечу з метою уникнення кримінальної відповідальності шляхом переховування від правоохоронних органів та суду.

Незаконно вплинути на свідків, у кримінальному провадженні, а також на іншого обвинуваченого та експертів (п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України), оскільки обвинуваченому під час досудового розслідування в рамках чинного законодавства вручено копії відповідних процесуальних документів, серед яких є процесуальні документи з даними іншого обвинуваченого та експертів. Отже, ймовірна можливість, що у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, може здійснюватися вплив ОСОБА_5 чи іншими особами за його проханням на учасників кримінального провадження з метою уникнення кримінальної відповідальності. Так, ОСОБА_5 може погрожувати та вчиняти психологічний тиск на іншого обвинуваченого з метою надання необхідних обвинуваченому показів в майбутньому, а також на експертів у кримінальному провадженні за складання останніми висновків за результатами необхідних судових досліджень.

Вчинити інше кримінальне правопорушення (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України), що підтверджується тим, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, пов`язаного з незаконним виготовленням та зберіганням особливо небезпечних психотропних речовин у особливо великих розмірах за попередньою змовою групою осіб, що свідчить про особливий цинізм його вчинення та реальну можливість продовження обвинуваченим своєї злочинної діяльності та вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Таким чином, з огляду на обставини вчинення кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів не можливо.

Просив продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах ДЕРЖАВНОЇ УСТАНОВИ «ХАРКІВСЬКИЙ СЛІДЧИЙ ІЗОЛЯТОР» строком на 60 діб, без визначення розміру застави.

Обвинувачений ОСОБА_5 не заперечував проти продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Захисник ОСОБА_7 підтримала позицію обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_6 залишили зазначене питання

на розсуд суду.

Дослідивши клопотання прокурора, вислухавши позиції сторін з приводу заявленого клопотання, суд дійшов наступного.

Положеннями ч. 1 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (ч. 1 ст. 1 КПК України).

Частиною 3 ст. 315 КПК України встановлено, що під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Перелік запобіжних заходів, які підлягають застосуванню, наведений у ст. 176 КПК України, при цьому, як указано у ч. 3 наведеної норми, найбільш суворим запобіжним заходом є тримання під вартою.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 177 КПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

З положень ст. 199 КПК України випливає, що при розгляді доцільності продовження строку тримання під вартою у тому числі ураховуються обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню розгляду справи до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

За обставин, викладених у сформульованому обвинуваченні, у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_5 висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, тобто в незаконному виготовленні та зберіганні з метою збуту особливо небезпечних психотропних речовин у особливо великих розмірах, вчинених за попередньою змовою групою осіб, санкція якої передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна; ч. 1 ст. 309 КК України, тобто в незаконному придбанні та зберіганні наркотичних засобів без мети збуту, санкція якої передбачає покарання у виді штрафу від однієї тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або пробаційний нагляд на строк до п`яти років, або обмеження волі на той самий строк; ч. 2 ст. 311 КК України, тобто в незаконному придбанні та зберіганні прекурсорів з метою їх використання для виготовлення психотропної речовини, вчинені за попередньою змовою групою осіб, санкція якої передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від двох до п`яти років; ч. 3 ст. 313 КК України, тобто в незаконному виготовленні та зберіганні обладнання, призначеного для виготовлення психотропних речовин або їх аналогів з метою виготовлення особливо небезпечної психотропної речовини, вчинені за попередньою змовою групою осіб, санкція якої передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Кримінальні правопорушення, передбачені ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 313 КК України, відповідно до приписів статті 12 КК України, відносяться до особливо тяжких злочинів, за ч. 2 ст. 311 КК України - до нетяжких злочинів, за ч. 1 ст. 309 КК України - до кримінальних проступків.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу.

Мотивуючи клопотання, сторона обвинувачення зазначила, що досудовим розслідуванням встановлено, що у період з квітня 2025 року по 13 травня 2025 року ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою між собою, на території Харківської області вчиняли дії, направлені на незаконне виготовлення та зберігання з метою збуту особливо небезпечних психотропних речовин у особливо великих розмірах. Так, 13 травня 2025 року під час проведення обшуку на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харкова за участю ОСОБА_8 та ОСОБА_5 у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , виявлено та вилучено посуд, каністри, фасувальний матеріал, приладдя та пакувальний матеріал, що використовувалися для виготовлення особливо небезпечних психотропних речовин.

За ухвалою слідчого судді Салтівського районного суду міста Харкова від 05 січня 2026 року обвинуваченому продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 41 день, а сааме, до 14 лютого 2026 року в умовах ДЕРЖАВНОЇ УСТАНОВИ «ХАРКІВСЬКИЙ СЛІДЧИЙ ІЗОЛЯТОР» без визначення розміру застави.

Судом встановлено, що обвинувачений має постійне місце реєстрації та мешкання, офіційного працевлаштування не має, не одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, в силу ст. 89 КК України не судимий.

Отже, у ході вирішення питання доцільності продовження дії запобіжного заходу, обраного слідчим суддею відносно обвинуваченого, судом встановлено, що ризики, які було враховано при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, досі продовжують існувати.

На цей час останні є дійсними та не зменшилися, та оцінюються як реальний в світлі: 1) обставин даного кримінального провадження та 2) особистості обвинуваченого (фактичних даних, які можуть свідчити про особливості характеру та моральні принципи, сімейний стан, освіту, роботу, місце проживання, засоби до існування).

Окрім іншого, суворість передбаченого покарання також є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Європейський суд з прав людини у рішенні від 26 липня 2001 року у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96) зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 20 червня 2019 року у справі № 166/313/17, від 13 серпня 2020 року у справі № 674/1202/19 усвідомлення ймовірності визнання вини особи за висунутим їй обвинуваченням та тиск тягаря можливого відбування покарання, є обставинами, що свідчить про наявність ризику переховування від суду та можуть бути підставами для тримання особи під вартою.

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Отже, реальним є ризик переховування, адже наявність певного ризику/ризиків, зокрема, ризику втечі, має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню, а у даному конкретному випадку, такий ризик є обґрунтованим стороною обвинувачення.

ОСОБА_5 інкриміновано, окрім іншого, вчинення особливо тяжких злочинів, за ч. 3 ст. 307 КК України, санкція якої передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна, та за ч. 3 ст. 313 КК України, санкція якої передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Усвідомлення ймовірності визнання вини особи за висунутим їй обвинуваченням та тиск тягаря можливого відбування покарання, дає підстави вважати, що обвинувачений без застосування запобіжного заходу до нього, може переховуватись від суду, таким чином намагаючись уникнути кримінальної відповідальності.

Аналізуючи викладене суд доходить висновку про існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, переховування від суду.

Ризик за п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України існує у частині можливості вплинути на іншого обвинуваченого та експертів у кримінальному провадженні, оскільки обвинуваченому під час досудового розслідування вручено копії відповідних процесуальних документів, серед яких є процесуальні документи з даними іншого обвинуваченого та експертів. Отже, ймовірна можливість, що у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, може здійснюватися вплив ОСОБА_5 чи іншими особами за його проханням на учасників кримінального провадження з метою уникнення кримінальної відповідальності, надання необхідних обвинуваченому показів в майбутньому.

У той же час, ризик впливу на свідків, на переконання суду, не підтверджений прокурором.

Реальним є ризик що визначений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, вчинити інше кримінальне правопорушення, що підтверджується тим, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, пов`язаного з незаконним виготовленням та зберіганням особливо небезпечних психотропних речовин у особливо великих розмірах за попередньою змовою групою осіб, що свідчить про реальну можливість продовження обвинуваченим своєї злочинної діяльності та вчинення нових кримінальних правопорушень.

На час вирішення клопотання про застосування запобіжного заходу обвинувачений за своїм віком і станом здоров`я не має специфічних особливостей стану здоров`я, не відноситься до осіб з інвалідністю, має типові соціальні зв`язки для особи його віку та статусу.

При оцінці можливості застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, ураховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.

З огляду на викладене, суд вважає, що на даному етапі кримінального провадження лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки останнього та зможе запобігти ризикам, передбаченим положеннями ст. 177 КПК України, та які були встановлені судом.

Слід зазначити, що застосований до ОСОБА_5 на стадії досудового розслідування запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення застави, строк якого спливає 14 лютого 2026 року, виявився вкрай дієвим та таким, завдяки якому досягнуто мети такого застосування - забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Оскільки на даний час обставини, визначені приписами статті 199 КПК України, є дійсними, а ризики, зазначені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України є триваючим, а тому, виключають на даний час можливість зміни міри запобіжного заходу на більш м`який.

Слід також зазначити, що ч. 3 ст. 183 КПК України покладено на суд обов`язок, при постановлені ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, визначити розмір застави, достатньої для виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків передбачених КПК України.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, ураховуючи підстави та обставини, передбачені ст. 177 та 178 цього Кодексу, суд має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

В даному випадку, беручи до уваги, що ОСОБА_5 вчинено особливо тяжкі злочини, за ч. 3 ст. 307 КК України, та за ч. 3 ст. 313 КК України, суд не вбачає підстав аби визначити розмір застави у кримінальному провадженні.

На підставі викладеного та керуючись ч. 5 ст. 115, ст. 131 132, 176 178, 182 184, 186, 193 194, 196, 197, 199, 205, 315, 369 372, ч. 2 ст. 392, ч. 1, 2 ст. 532, ст. 533 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу обвинуваченому у виді тримання під вартою задовольнити.

Продовжити застосований до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДЕРЖАВНІЙ УСТАНОВІ «ХАРКІВСЬКИЙ СЛІДЧИЙ ІЗОЛЯТОР» на 60 днів, тобто до 11 квітня 2026 року, без визначення розміру застави.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, захиснику, прокурору та направити уповноваженій службовій особі місця ув`язнення ДЕРЖАВНОЇ УСТАНОВИ «ХАРКІВСЬКИЙ СЛІДЧИЙ ІЗОЛЯТОР» .

Ухвала про продовження строку тримання під вартою може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до суду апеляційної інстанції, а саме Харківського апеляційного суду, протягом семи днів з дня її оголошення, а для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Подання апеляційної скарги на ухвалу про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Повний текст ухвали буде оголошено 13 лютого о 08 годині 30 хвилин.

Суддя: ОСОБА_1