Ухвала

10 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 167/1442/17

провадження № 51-1209 км 19

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву судді ОСОБА_1 про самовідвід,

встановив:

до Касаційного кримінального суду Верховного Суду надійшла касаційна скарга засудженого ОСОБА_7 на вирок Тернопільського апеляційного суду від 14 січня 2025 року.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: судді-доповідача ОСОБА_8 ,суддів ОСОБА_9 , ОСОБА_1 .

У зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_9 та відпусткою судді ОСОБА_1 у цьому кримінальному провадженні визначено колегію суддів у складі: судді-доповідача ОСОБА_8 ,суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (протокол від 23 грудня 2025 року).

Колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду ухвалою від 08 січня 2026 року задовольнила заяву судді ОСОБА_8 про самовідвід, матеріали провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на вирок Тернопільського апеляційного суду від 14 січня 2025 року передала на повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

14 січня 2026 року на підставі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено колегію суддів у складі:судді-доповідача ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Під час підготовки до касаційного розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 суддя ОСОБА_1 заявила самовідвід на підставі ст. 75 КПК України.

Вислухавши думку осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, дослідивши викладені в заяві доводи та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів уважає, що заява судді ОСОБА_1 підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, Рожищенський районний суд Волинської області вироком від 21 травня 2018 року виправдав ОСОБА_7 за недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України.

Волинський апеляційний суд ухвалою від 07 серпня 2023 року змінив вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 в частині вирішення долі речових доказів, застосував спеціальну конфіскацію, яка полягала в примусовому безоплатному вилученні у власність держави 4 000 грн, що були передані на тимчасове зберігання у сховище цінностей філії - Волинське обласне управління АТ «Ощадбанк». В іншій частині вирок залишив без зміни.

Колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду постановою від 30 травня 2024 року у складі ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 скасувала ухвалу Волинського апеляційного суду від 07 серпня 2023 року стосовно ОСОБА_7 та призначила новий розгляд у суді апеляційної інстанції (ч. 1 ст. 412 КПК України).

У цій постанові колегія суддів зробила висновок про те, що вказану ухвалу суду апеляційної інстанції не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою, оскільки виявлені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили апеляційному суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, що, як наслідок, вплинуло на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність (пункти 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК України).

14 січня 2025 року Тернопільський апеляційний суд скасував вирок суду першої інстанції та ухвалив новий вирок, яким засудив ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, до покарання у виді штрафу в розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнив ОСОБА_7 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Засуджений ОСОБА_7 , не погодившись із вироком суду апеляційної інстанції, звернувся з касаційною скаргою до суду касаційної інстанції,в якій просить його скасувати, кримінальне провадження стосовно нього закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України через невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді й вичерпання можливості їх отримати.

Тобто в касаційній скарзі засуджений оскаржує рішення, постановлене в межах одного й того ж кримінального провадження, в якому суддя ОСОБА_1 вже брала участь у складі колегії суддів Верховного Суду та висловлювала по суті свою позицію в судовому рішенні (постанова від 30 травня 2024 року).

Колегія суддів ураховує, що:

- відповідно до п. 2.5 Бангалорських принципів поведінки суддів, схвалених 27 липня 2006 року Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН, суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому числі й у випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді;

- в рішенні «Де Куббер проти Бельгії» (De Cubber v.Belgium, 1984) Європейський суд з прав людини підкреслив, що вирішальним є не лише те, чи є суддя насправді неупередженим, а й те, чи є об`єктивні підстави сумніватися в його неупередженості, та постановив, що навіть формальна участь судді в попередньому етапі справи може викликати сумніви щодо його об`єктивності на наступних етапах розгляду;

- в постанові від 09 грудня 2025 року (справа № 283/4/17-к, провадження № 51-954 км 25) Верховний Суд, надаючи оцінку доводам касаційної скарги сторони захисту щодо незаконності, на її думку, складу суду, оскільки суддя у цьому провадженні брав участь в апеляційному розгляді, за результатами якого ухвалою було скасовано виправдувальний вирок місцевого суду, звернув увагу на необхідності аналізу того, чи дає характер ухвали суду апеляційної інстанції підстави вважати, що суддя перед початком другого апеляційного розгляду мав упереджену думку щодо оцінки обставин справи і винуватості засудженого.

Отже, з огляду на вищевказану практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, враховуючи наведені положення Бангалорських принципів поведінки суддів, з метою уникнення можливості виникнення в учасників провадженнясумнівів у неупередженості судді ОСОБА_1 під час розгляду касаційної скарги засудженого ОСОБА_7 на вирок Тернопільського апеляційного суду від 14 січня 2025 року, забезпечення безсторонності та об`єктивності, керуючись вимогами п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України, заява про самовідвід судді ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 3 ст. 82 КПК України в разі задоволення заяви про відвід (самовідвід) одного чи кількох суддів із складу суду або всього складу суду, якщо справа розглядається колегією суддів, справа розглядається в тому самому суді тим самим кількісним складом колегії суддів без участі відведених суддів із заміною останніх іншими суддями або іншим складом суддів.

З урахуванням викладеного, провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_7 необхідно передати для заміни відведеного судді в порядку ч. 3 ст. 82 КПК України.

Керуючись статтями 75, 80 КПК України, Суд

ухвалив:

заяву судді ОСОБА_1 про самовідвід задовольнити.

Здійснити повторний автоматизований розподіл матеріалів провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на вирок Тернопільського апеляційного суду від 14 січня 2025 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3