Справа №576/1525/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - Прачук
Номер провадження 11-кп/816/661/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
Категорія - Зґвалтування
УХВАЛА

Іменем України

17 листопада 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_4 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 576/1525/21 за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 11.12.2024, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Соснівка Глухівського району Сумської області, мешканець АДРЕСА_1

визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15 і ч. 2 ст. 153 (у ред. від 01.06.2010), ч. 4 ст. 152 (у ред. від 06.12.2017), ч. 3 ст. 152 (у ред. від 06.12.2017), ч. 3 ст. 15 і ч. 3 ст. 152 (у ред. від 11.09.2019) КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с. Старикове Глухівського району Сумської області, мешканець АДРЕСА_1

визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 152 (у ред. від 06.12.2017), ч. 3 ст. 152 (у ред. від 06.12.2017) КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

захисників адвокатів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

установила:

У поданих апеляційних скаргах:

- захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_14 просить скасувати вирок суду та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, оскільки надані суду докази є недопустимими та не підтверджують пред`явлене обвинувачення. Крім того, ОСОБА_10 має бути зараховано попереднє ув`язнення згідно ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону України № 838-VIII;

- захисник обвинуваченого ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_5 просить скасувати вирок суду та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, оскільки надані суду докази є недопустимими та не підтверджують пред`явлене обвинувачення.

Вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 11.12.2024 ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15 і ч. 2 ст. 153 КК (у ред. від 01.06.2010), ч. 4 ст. 152 КК (у ред. від 06.12.2017), ч. 3 ст. 152 КК (у ред. від 06.12.2017), ч. 3 ст. 15 і ч. 3 ст. 152 КК (у ред. від 11.01.2019), і йому призначене покарання: за ч. 3 ст. 15 і ч. 2 ст. 153 КК (у ред. від 01.06.2010) у виді позбавлення волі строком 4 роки; за ч. 4 ст. 152 КК (у ред. від 06.12.2017) у виді позбавлення волі строком 15 років; за ч. 3 ст. 152 КК (у ред. від 06.12.2017) у виді позбавлення волі строком 12 років; за ч. 3 ст. 15 і ч. 3 ст. 152 КК (у ред. від 11.01.2019) у виді позбавлення волі строком 8 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_10 призначене остаточне покарання у виді позбавлення волі строком 15 років.

ОСОБА_11 визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 152 КК (у ред. від 06.12.2017), ч. 3 ст. 152 КК (у ред. від 06.12.2017), і йому призначене покарання: за ч. 4 ст. 152 КК (у ред. від 06.12.2017) у виді позбавлення волі строком 12 років; за ч. 3 ст. 152 КК (у ред. від 06.12.2017) у виді позбавлення волі строком 10 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_11 призначене остаточне покарання у виді позбавлення волі строком 12 років.

Згідно вироку, в один з днів у квітні 2013 р. ОСОБА_10 , знаходячись в будинку за адресою: АДРЕСА_2 , із застосуванням насильства вчинив незакінчений замах на задоволення статевої пристрасті неприроднім способом щодо своєї неповнолітньої племінниці ОСОБА_15 .

Діючи повторно, на початку січня 2016 р. ОСОБА_10 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , з метою задоволення статевої пристрасті неприроднім способом щодо своєї малолітньої доньки ОСОБА_16 , користуючись її безпорадним станом, подавив її волю шляхом залякування застосуванням фізичного насильства, і таким чином примусив вчиняти її дії сексуального характеру, спрямовані на задоволення статевої пристрасті неприроднім способом.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_10 повторно, систематично, два рази на тиждень вчиняв вказані дії, використовуючи безпорадний стан потерпілої. Такі дії ОСОБА_10 повторно вчиняв вісім разів щомісяця з січня 2016 р. по грудень 2017 р.

На початку січня 2018 р. злочинні дії ОСОБА_10 були помічені його рідним братом ОСОБА_11 , у якого також виник злочинний умисел на задоволення своєї статевої пристрасті неприроднім способом з малолітньою ОСОБА_16 . Про свої злочинні наміри ОСОБА_11 повідомив ОСОБА_10 , який погодився з ними та в подальшому продовжив вчиняти їх як самостійно так і у групі з братом.

Діючи повторно, узгоджуючи свої злочинні дії та сприяючи один одному у вчиненні насильницьких дій сексуального характеру стосовно малолітньої ОСОБА_16 , що виражалось у спільному визначенні часу та місці протиправних дій, взаємній допомозі по подоланню протидії з боку потерпілої, спільними зусиллями долаючи її волю шляхом залякування та застосуванням фізичного насильства, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 з початку січня 2018 р., знаходячись в АДРЕСА_1 , з метою подальшого задоволення статевої пристрасті неприроднім способом із малолітньою ОСОБА_16 , користуючись її безпорадним станом, примусили вчиняти її дії сексуального характеру, спрямовані на задоволення статевої пристрасті неприроднім способом.

Такі дії ОСОБА_10 стосовно малолітньої ОСОБА_16 повторно вчиняв вісім разів, з яких два рази у групі з ОСОБА_11 , щомісяця з січня 2018 р. по червень 2019 р. включно, чотири рази з 01.07.2019 по 15.07.2019, з яких один раз у групі з ОСОБА_11

ОСОБА_11 стосовно малолітньої ОСОБА_16 такі дії повторно вчиняв: два рази та два рази у групі з ОСОБА_10 щомісяця з січня 2018 р. по червень 2019 р. включно, один раз з 01.07.2019 по 15.07.2019, та один раз у групі з ОСОБА_10 .

Починаючи з 15.07.2019, діючи повторно, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , знаходячись в АДРЕСА_1 , з метою подальшого задоволення статевої пристрасті шляхом вчинення протиправних дій сексуального характеру щодо неповнолітньої ОСОБА_16 , користуючись її безпорадним станом, примусили вчиняти її бажані для них дії сексуального характеру.

Такі дії ОСОБА_10 стосовно неповнолітньої ОСОБА_16 повторно вчиняв: чотири рази з 15.07.2019 по 31.07.2019, з яких один раз у групі з ОСОБА_11 , вісім разів, з яких два рази у групі з ОСОБА_11 , щомісяця з серпня 2019 р. по лютий 2021 р. включно.

ОСОБА_11 стосовно неповнолітньої ОСОБА_16 такі дії повторно вчиняв: один раз з 15.07.2019 до 31.07.2019, та один раз у групі з ОСОБА_10 , два рази та два рази у групі з ОСОБА_10 щомісяця з серпня 2019 р. по лютий 2021 р.

Влітку 2019 р. ОСОБА_10 , знаходячись біля ставка на околиці с. Соснівка Глухівського району, вчинив незакінчений замах на зґвалтування своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_17 .

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , захисників ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які підтримали апеляційні скарги, доводи прокурора ОСОБА_9 , який заперечив проти апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_12 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга захисника ОСОБА_13 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Розглянувши кримінальне провадження відносно ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за пред`явленим їм обвинуваченням, суд першої інстанції визнав доведеним та кваліфікував дії ОСОБА_10 :

- за ч. 3 ст. 15 і ч. 2 ст. 153 КК (у ред. від 01.06.2010) незакінчений замах на задоволення статевої пристрасті неприроднім способом із застосуванням фізичного насильства, вчинене щодо неповнолітньої (по епізоду відносно ОСОБА_15 );

- за ч. 4 ст. 152 КК (у ред. від 06.12.2017) вчинення дій сексуального характеру без добровільної згоди потерпілої особи (зґвалтування), вчинене повторно, групою осіб, щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах та яка не досягла чотирнадцяти років (по епізодам відносно ОСОБА_16 );

- за ч. 3 ст. 152 КК (у ред. від 06.12.2017) вчинення дій сексуального характеру без добровільної згоди потерпілої особи (зґвалтування) вчинене повторно, групою осіб, щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах та яка є неповнолітньою (по епізодам відносно ОСОБА_16 );

- за ч. 3 ст. 15 і ч. 3 ст. 152 КК (у ред. Закону від 11.01.2019) незакінчений замах на вчинення дій сексуального характеру без добровільної згоди потерпілої особи (зґвалтування) вчинене повторно, щодо неповнолітньої, з якою винний перебуває у сімейних відносинах (по епізоду відносно ОСОБА_17 ).

Дії ОСОБА_11 кваліфіковані:

- за ч. 4 ст. 152 КК (у ред. від 06.12.2017) вчинення дій сексуального характеру без добровільної згоди потерпілої особи (зґвалтування), вчинене повторно, групою осіб, щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах та яка не досягла чотирнадцяти років (по епізодам відносно ОСОБА_16 );

- за ч. 3 ст. 152 КК (у ред від 06.12.2017) вчинення дій сексуального характеру без добровільної згоди потерпілої особи (зґвалтування) вчинене повторно, групою осіб, щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах та яка є неповнолітньою (по епізодам відносно ОСОБА_16 ).

Такі висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 та ОСОБА_11 відповідають матеріалам кримінального провадження, є вмотивованими та ґрунтуються на досліджених у суді доказах, а саме на: показаннях потерпілих ОСОБА_15 , ОСОБА_18 та ОСОБА_17 , які підтвердили обставини вчинення злочинів щодо них обвинуваченим ОСОБА_10 і ОСОБА_11 ; показаннях свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 ; висновку судово-медичної експертизи № 33 від 04.03.2021, складеної за результатами медичного обстеження потерпілої ОСОБА_16 ; протоколі слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_23 , під час якого свідок продемонструвала обставини вчинення злочину ОСОБА_10 відносно ОСОБА_16 ; висновках судово-психіатричних експертиз № 107 від 13.04.2021, № 352 від 07.05.2024 відносно потерпілої ОСОБА_16 , № 105 від 13.04.2021 відносно потерпілої ОСОБА_15 , № 106 від 13.04.2021 відносно потерпілої ОСОБА_17 , згідно яких, зокрема, у потерпілих не виявлено підвищеної схильності до фантазування та навіювання; протоколах слідчих експериментів від 05.03.2021 за участі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які продемонстрували обставини вчинення ними злочинів відносно ОСОБА_16 , протоколу за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії у виді аудіо-, відеоконтролю особи від 07.04.2021, згідно якого ОСОБА_10 та ОСОБА_11 під час перебування в камері ІТТ ГУНП в Сумській області у ході розмови з іншими особами визнали, що ґвалтували потерпілу ОСОБА_16 .

Оцінивши всі зібрані докази відповідно ст. 94 КПК з точки зору їх належності, достовірності й допустимості, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції, здійснивши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у вчиненні інкримінованих їм злочинів.

Доводи апеляційних скарг про недопустимість використання у кримінальному провадженні результатів негласних слідчих (розшукових) дій (далі НС(Р)Д) у виді аудіо-, відеоконтролю особи через здійснення тиску на обвинувачених є безпідставними.

З змістом п. 11 ч. 1 ст. 7, ст. 18 КПК жодна особа не може бути примушена визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення. Кожна особа має право не говорити нічого з приводу підозри чи обвинувачення проти неї, у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання, а також бути негайно повідомленою про ці права. Тобто, під самовикриттям розуміються дії особи, яка самостійно надає відповідним органам пояснення щодо скоєного нею протиправного діяння.

У той же час НС(Р)Д це сукупність організаційних, практичних прийомів, у тому числі із застосуванням технічних засобів, які дозволяють у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством України, отримати інформацію про злочин або особу, яка його вчинила, без її відома.

Відповідно п. 1 ч. 4 ст. 258, ч. 1 ст. 260 КПК аудіо- відеоконтроль особи є різновидом втручання у приватне спілкування, тобто доступом до змісту спілкування за умови, що його учасники мають достатні підстави вважати таке спілкування приватним. Означене втручання проводиться без відома особи, якщо є достатні підстави вважати, що її розмова або інші звуки, рухи, дії, пов`язані з її діяльністю або місцем перебування тощо, можуть містити відомості, які мають значення для досудового розслідування. Метою аудіоконтролю є спостереження за діями та розмовами особи (шляхом прослуховування та фіксації розмов) у будь-якому місці перебування, незважаючи на те, що це місце є його власністю чи він там тимчасово перебуває, для отримання інформації, яка має значення для досудового розслідування. У межах строку дії ухвали про надання дозволу на проведення аудіо-, відеоконтролю особи ця негласна слідча (розшукова) дія може проводитися як безперервно, так і епізодично. Такі НС(Р)Д можуть бути здійснені у кримінальному провадженні після внесення відомостей до ЄРДР, обмежень щодо їх застосування до осіб, затриманих за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, немає.

Натомість допит це слідча (розшукова) дія, що проводиться із заздалегідь визначеною метою, для одержання певної, а не будь-якої інформації, тобто її змістом є одержання показань від особи, яка володіє відомостями, що мають значення для розслідуваного кримінального правопорушення. Допит проводиться за місцем проведення досудового розслідування або в іншому місці за погодженням із особою, яку мають намір допитати, і, як правило, складається з вільної розповіді про обставини, що стосуються предмета допиту, та відповідей на запитання, а особа, яка проводить допит, тримає ініціативу в своїх руках.

У цьому кримінальному провадженні НС(Р)Д у виді аудіо-, відеоконтролю особи проводилась на підставі ухвали слідчого судді апеляційного суду в приміщенні ІТТ, а зафіксоване спілкування обвинувачених із особою, що також там перебувала, мало ознаки приватного в розумінні ст. 258, 260 КПК. Жодних відомостей, які б свідчили, що під час цієї НС(Р)Д було допитано обвинувачених щодо обставин, за якими надалі їм було висунуто обвинувачення, немає.

Оцінивши зміст розмов обвинувачених, зафіксованих під час проведення НС(Р)Д, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ці розмови були вільними, без примусу або обману з боку будь-яких осіб, обвинувачені на власний розсуд спілкувався зі співрозмовником на різні теми, зокрема добровільно розповіли про обставини ґвалтування ОСОБА_16 , тому повідомлені ними відомості не є показаннями, які вони давали без роз`яснення прав та за відсутності захисника.

Також підлягає врахуванню та обставина, що перед цією НС(Р)Д з обвинуваченими вже були проведені слідчі експерименти, під час яких вони повідомляли та демонстрували обставини вчинення злочинів відносно ОСОБА_16 , тобто озвучена ними в камері ІТТ інформація не є новою, а лише підтверджує дані, які містяться в раніше зібраних доказах. При цьому, описані обвинуваченими деталі вчинення злочинів не могли бути відомі особам, які не були присутні на місці і під час вчинення злочинів.

Крім того, результати аудіо-, відеоконтролю не є єдиним або ключовим доказом проти обвинувачених, який використав суд в обґрунтування судового рішення.

Також не встановлено підстав вважати, що під час проведення НС(Р)Д у розмові з обвинуваченими брав участь працівник правоохоронного органу під прикриттям або ж була залучена інша особа в порядку ст. 275 КПК. Обставини, які б свідчили про те, що до цієї НС(Р)Д був залучений агент без дотримання вимог ч. 6 ст. 246 КПК, відсутні.

Зважаючи на те, що НС(Р)Д у виді аудіо-, відеоконтролю особи реалізовано у визначений процесуальним законом спосіб, у діях органу досудового розслідування не вбачається порушення прав обвинувачених на свободу від самовикриття, немає підстав визнавати відомості, зафіксовані у відповідному протоколі, недопустимими доказами згідно ст. 86, 87 КПК як такі, що отримані з істотним порушенням прав і свобод людини та вимог кримінального процесуального закону.

За обставин кримінального провадження прослуховування розмов обвинувачених у приміщенні ІТТ було передбачено законом і втручання у їх право на повагу до приватного життя було виправданим у розумінні ч. 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, беручи до уваги гарантії щодо допустимості проведення НС(Р)Д у виді аудіо-, відеоконтролю і використання її результатів у цій справі, не вбачається порушення прав та свобод людини гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами.

Обґрунтовуючи висновки про доведеність винуватості ОСОБА_10 і ОСОБА_11 протоколами слідчих експериментів за їх участю, необхідно зауважити, що метою цих слідчий дій згідно ч. 1 ст. 240 КПК є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проведення за участю підозрюваного слідчого експерименту з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин правопорушення, (на відміну від допиту) крім отримання відомостей, передбачає також здійснення учасниками слідчого експерименту певних дій, спрямованих на досягнення мети цієї слідчої дії. Нормативна модель слідчого експерименту передбачає безпосередню участь підозрюваної особи у проведенні дій, спрямованих на досягнення легітимної мети цієї слідчої дії, а саме у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань.

Отримання від підозрюваного відомостей під час проведення слідчого експерименту з дотриманням встановленого законом порядку є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети та вирішити поставлені завдання. При цьому відомості, які надаються під час слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає протокол цієї слідчої дії, що в розумінні ч. 2 ст. 84, п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК є документом.

Відповідно нормативного змісту такої засади кримінального провадження як безпосередність дослідження показань, речей і документів (ст. 23 КПК) суд досліджує докази безпосередньо з метою встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, де показання та протокол слідчого експерименту за участю підозрюваного є предметом оцінки суду за правилами, визначеними ст. 94 КПК.

Дотримання стандартів справедливості провадження досягається через дотримання прав сторони захисту з урахуванням якості доказів сторони обвинувачення, включно з вирішенням питання про те, чи породжують сумнів щодо їх надійності або точності обставини, за яких їх було отримано, чи були використані у провадженні докази, отримані з порушенням прав на захист.

ЄСПЛ щодо використання як доказу в кримінальному провадженні результатів слідчого експерименту підкреслює про необхідність застосування процесуальних гарантій забезпечення справедливості процедури отримання доказів, у тому числі й гарантій дотримання прав особи, яка під час такої слідчої дії дає показання (в широкому змісті цього поняття). Широкій підхід щодо розуміння поняття «показання» покладений у підґрунтя правових позицій ЄСПЛ, який розглядає це поняття як будь-які відомості, що були надані особою та на які повинні поширюватися гарантії, передбачені ст. 6 Конвенції.

У своїх рішеннях ЄСПЛ акцентує увагу на справедливості судового розгляду в цілому, критеріями чого є належна реалізація права підозрюваного (обвинуваченого) на мовчання, права на захист, належне розслідування тверджень про те, що визнавальні показання отримано у незаконний спосіб (справа «Яременко проти України» (№ 2), заява № 66338/09, рішення від 30.04.2015, § 65, 66).

Таким чином, ЄСПЛ наголошує на необхідності застосування процесуальних гарантій забезпечення справедливості кримінального провадження в цілому та порядку (процедури) проведення слідчої дії, під час якої від особи отримуються відомості (права на справедливий суд, на захист, на мовчання і права не свідчити проти себе тощо). За умови застосування передбачених національним законодавством гарантій, що мають відповідати Конвенції, ЄСПЛ не ставить під сумнів допустимість протоколу слідчої дії як доказу, оскільки це питання перебуває в площині регулювання національного законодавства.

За встановленим кримінальним процесуальним законом порядком належна правова процедура проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного містить низку процесуальних гарантій, дотримання яких виключає обґрунтовані сумніви щодо правомірного отримання відомостей від суб`єкта за відсутності протиправного тиску на нього за його волею та вільним волевиявленням, за умов усвідомлення ним права мовчати і не свідчити проти себе, забезпечення права на захист і правову допомогу, справедливості кримінального провадження в цілому. До системи таких гарантій належить також участь понятих, здійснення безперервного відеозапису слідчої дії як складові судового контролю за дотриманням засад кримінального провадження, детальне і ґрунтовне роз`яснення прав та процесуальних наслідків участі особи в проведенні слідчого експерименту тощо.

Тлумачення змісту ст. 23 КПК у системному зв`язку з нормами, викладеними в ст. 83, 84, 93, 95, 240 цього Кодексу, з урахуванням практики ЄСПЛ (ч. 5 ст. 9 КПК) не містить підстав для висновку про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту за умови дотримання судами України законодавчо визначеного порядку проведення такої слідчої дії з огляду на критерії ЄСПЛ щодо забезпечення справедливості кримінального провадження в цілому, що по своїй суті є проходженням «тесту допустимості показань у широкому змісті цього поняття».

Норми чинного КПК щодо оцінки судом протоколу слідчого експерименту як окремого процесуального джерела доказів у провадженні узгоджуються з критеріями, застосованими ЄСПЛ для оцінки справедливості судового розгляду в цілому. Легітимна мета слідчого експерименту за безпосередньою участю підозрюваного у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань забезпечується дотриманням процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та встановленого порядку його проведення, що узгоджується з висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (постанова від 14.09.2020, справа № 740/3597/17).

У цьому кримінальному провадженні існують достатні підстави для висновку про те, протоколи слідчих експериментів за участю обвинувачених відповідають вимогам закону, зокрема ст. 104, 105 КПК, а самі слідчі дії проведені за правилами, передбаченими ст. 240 КПК (відтворені дії, обстановка та обставини події тощо).

Вказані слідчі дії проведені із застосуванням відеозапису, за участю понятих і захисників. До всіх учасників слідчих дій були доведені їх права та обов`язки. Будь-яких зауважень чи клопотань щодо проведення слідчих експериментів від учасників цих слідчих дій не надходило.

Істотних порушень прав і свобод людини під час отримання цих доказів не встановлено. При цьому, доводи апеляційних скарг захисників про те, що працівники поліції здійснювали на обвинувачених психологічний тиск, є голослівними та об`єктивно нічим не підтверджені.

Також не можуть бути прийнятими до уваги твердження апеляційних скарг щодо недопустимості як доказів протоколів слідчих експериментів за участі обвинувачених через відсутність на це дозволу власника чи користувача будинку, де проводилися ці слідчі дії, оскільки, згідно наявної в справі письмової згоди, старостою Соснівського старостинського округу Шалигінської селищної ради ОСОБА_24 надано дозвіл на проведення слідчого експерименту в помешканні, яке належить Шалигінській селищній раді, за адресою: Шосткинський район, с. Соснівка, вул. Набережна, 2.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, обставин і фактів, які могли б вплинути на законність, вмотивованість та/чи обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення щодо доведення винуватості ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , і які б не були досліджені чи належним чином не оцінені цим судом, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено.

Разом з тим, є обгрунтованими доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_13 в частині не зарахування обвинуваченому ОСОБА_10 у строк покарання періоду попереднього ув`язнення на підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в ред. ЗУ № 838-VIII від 26.11.2015).

Так, відповідно ч. 5 ст. 72 КК (в ред. ЗУ № 838-VIII від 26.11.2015), зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

У строк попереднього ув`язнення включається, зокрема, строк тримання особи під вартою як запобіжний захід, обраний суддею, судом на стадії досудового розслідування або під час судового розгляду кримінального провадження. При цьому згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 29.08.2018 (справа № 663/537/17), якщо особа вчинила злочин в період до 20.06.2017 (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 в ред. ЗУ № 838-VIII в силу як прямої, так і зворотної дії кримінального закону в часі, тому весь строк попереднього ув`язнення до набрання вироком законної сили має зараховуватися за правилами ч. 5 ст. 72 КК в редакції ЗУ, що діяла до 20.06.2017 включно.

Зважаючи на те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 15 і ч. 2 ст. 153, а також частина дій за ч. 4 ст. 152 КК вчинені ОСОБА_10 до 20.06.2017, то строк запобіжного заходу підлягає зарахуванню йому в строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 05.03.2021 до 17.11.2025 включно, у зв`язку з чим колегія суддів вважає занеобхідне змінити вирок суду в цій частині, а в іншій залишити без змін.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 11.12.2024 відносно ОСОБА_25 змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в ред. ЗУ № 838-VIII від 26.11.2015) зарахувати ОСОБА_26 у строк відбування покарання час попереднього ув`язнення з 05.03.2021 до 17.11.2025 включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженими, які тримаються під вартою, в той самий строк з дня вручення їм копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3