ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/1470/24 Головуючий суддя І інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/558/26 Суддя доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.187, ч.1 ст.357, ч.4 ст.185 КК України
УХВАЛА

Іменем України

04 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

за участю захисника ОСОБА_6 ,

за участю обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в режимі відеоконференції апеляційні скарги захисника та обвинуваченого на ухвалу Немишлянського районного суду м.Харкова від 16.12.2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , -

встановила:

Ухвалою Немишлянського районного суду м.Харкова від 16.12.2025 року у задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт або інший запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою, або визначення розміру застави відмовлено.

У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт у певний період доби відмовлено.

Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задоволено та продовжено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому за ч. 4 ст. 187, ч.1 ст. 357, ч.4 ст. 185 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення застави в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 12 лютого 2026 року включно.

На вказану ухвалу захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, якою просить скасувати ухвалу Немишлянського районного суду м.Харкова від 16.12.2025 року та змінити запобіжний захід відносно ОСОБА_8 з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт або визначити мінімальний розмір застави. В обґрунтування скарги зазначає, що ризики, які наведені у клопотанні сторони обвинувачення відсутні та не підтверджуються матеріалами справи, свідки та потерпілі по справі вже допитані, а обвинувачений ОСОБА_7 раніше не судим, має соціальні зв`язки.

Крім того, на вказану ухвалу обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, якою просить скасувати ухвалу Немишлянського районного суду м.Харкова від 16.12.2025 року та змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт із забороною покидати житло у нічний час доби. В обґрунтування скарги зазначає, що вважає ухвалу незаконною у зв`язку із неповнотою судового розгляду, ризики, що наведені у клопотанні прокурора, недоведені, доказів на вчинення ним кримінального правопорушення матеріали справи не містять. Крім того обвинувачений вказує, що має стійкі соціальні зв`язки, звертає увагу на свій вік та стан здоров`я.

Додатково, до початку судового засідання захисник ОСОБА_6 подав заяву, суть якої зводиться до того, що у зв`язку із винесенням вироку Немишлянським районним судом м.Харкова відносно ОСОБА_7 від 26.01.2026 року, подана апеляційна скарга втратила актуальність, тому просить залишити її без розгляду.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції захисник та обвинувачений наполягали на розгляді поданих апеляційних скарг, просили задовольнити їх в повному обсязі, вважали ухвалу Немишлянського районного суду м.Харкова від 16.12.2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою незаконною та необґрунтованою.

Прокурора в кримінальному проваджені подав заяву, суть якої зводиться до того, що просить колегію суддів розглянути апеляційні скарги за відсутності сторони обвинувачення.

Заслухавши суддю доповідача, доводи захисника та обвинуваченого, думку прокурора, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та відомості, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно даного обвинуваченого, суд вважав доведеними стороною обвинувачення ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Як убачається з наданих до апеляційного суду матеріалів та встановлено судом, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.1 ст.357, ч.4 ст.185 КК України, частина з яких відповідно до вимог ст.12 КК України, відносяться до тяжких та особливо тяжких злочинів, за одне з яких законом України про кримінальну відповідальність передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років з конфіскацією майна.

Виходячи із фактичних обставин пред`явлених ОСОБА_7 обвинувачень, його специфіки, яке стосується, зокрема, злочину проти власності, а саме розбою, тобто, нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, особою, яка раніше вчинила розбій, в умовах воєнного стану, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого, не є безпідставними висновки суду першої інстанції, що заявлені ризики існують. При цьому, існує реальний ризик, що знаючи, яке кримінальне покарання йому загрожує, він може вдатися до втечі та переховуватися від суду.

В своїй ухвалі суддя обґрунтовано зазначив, що ризики, передбачені п. 1, п.2, п.3, п.5 ч.1 ст.177 КПК України до теперішнього часу не зменшилися. Тобто, судом враховані: особистість обвинуваченого, обсяг обвинувачення та самі обставини інкримінованого злочину, всі ризики, встановлені під час обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а також превалювання суспільного інтересу над особистим (приватним) інтересом у даному кримінальному провадженні. Зважаючи на суспільний інтерес, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, судом слушно зазначено, що запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів не передбачається можливим.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає, що на даний час продовжують існувати та не зменшилися певні ризики, передбачені п. 1, п.2, п.3, п.5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме те, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше судимий, обвинувачується, зокрема, у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочину, за один з яких передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років з конфіскацією майна, та у разі обрання більш м`якого запобіжного заходу з огляду на це у сукупності з даними про його особу та іншими обставинами кримінального провадження, може переховуватись від суду, ухилитись від виконання своїх процесуальних обов`язків. Ці обставини можуть спровокувати останнього на вчинення іншого кримінального правопорушення і втечу.

Колегія суддів ставиться критично до тверджень захисника щодо недоведеності ризиків, наведених у клопотанні сторони обвинувачення, оскільки відомості, наявні в матеріалах судового провадження, свідчать про протилежне, та об`єктивно спростовують апеляційні доводи про недоведеність ризиків щодо переховування від суду, незаконного впливу на свідків, знищення або спотворення будь-якої із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, та можливості вчинення іншого кримінального правопорушення.

Доводи ОСОБА_7 про недоведеність вини в інкримінованому йому злочині не є слушними з огляду на те, що це не входить до повноважень суду апеляційної інстанції під час розгляду питання про запобіжний захід на стадії судового розгляду, а також враховуючи, що на час апеляційного розгляду вже є вирок суду, який сторона захисту має намір оскаржити.

Разом з тим, наявність у обвинуваченого соціальних зав`язків, цивільної дружини та дітей, на які посилається в своїй апеляційній скарзі захисник, враховуючи обсяг обвинувачення та самі обставини інкримінованих злочинів, не є підставою для змінення обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який, не спростовує правильності прийнятого судом рішення, жодним чином не впливає на його висновки.

Крім того, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції встановлено, що у зв`язку з ухваленням Немишлянським районним судом м. Харкова вироку від 26.01.2026 року стосовно ОСОБА_7 оскаржувана ухвала суду першої інстанції від 16.12.2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на даний час втратила законну силу, оскільки після ухвалення вироку питання застосування та дії запобіжного заходу вирішується в порядку, визначеному главою 18 КПК України, а попереднє судове рішення про продовження строку тримання під вартою вичерпало свою дію. Водночас колегія суддів зазначає, що на момент постановлення зазначеної ухвали вона була чинною, відповідала вимогам кримінального процесуального закону, породжувала самостійні правові наслідки та підлягала апеляційній перевірці на предмет її законності й обґрунтованості.

За таких обставин, проаналізувавши доводи сторін, колегія судів приходить до висновку, що враховуючи тяжкість обвинувачення, специфіку і фактичні обставини вчинення злочинів, наявна необхідність у збереженні обвинуваченому міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою із визначеним строку у межах 60 днів. Також, відсутні підстави, які б спростовували тих вагомих ризиків, які обґрунтовують подальше його тримання під вартою, а також те, що менш суворі запобіжні заходи не будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні і зміна або застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та виключити ризики, пов`язані із звільненням його з під варти.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно зі сформованою практикою Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного та обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім цього, у рішенні ЄСПЛ у справі «Феррарі-Браво проти Італії» №9627/81 від 14 березня 1984 року суд зазначив, що «питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, ставити не можна, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому має й тримання під вартою»; у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23 жовтня 1994 року «факти, які є причиною виникнення підозрі не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування вирок) чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процес) кримінального розслідування».

Щодо інших доводів апеляційної скарги, які є підставами для скасування ухвали суду, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в справах «Салов проти України» від 06 вересня 2005 року (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року (заява №4909/04; пункт 58), відповідно до якої: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Враховуючи викладене, на думку колегії суддів, в апеляційній скарзі не наведено беззаперечних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду щодо необхідності застосування більш м`якого запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 .

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та відсутності підстав для зміни чи скасування рішення за доводами поданої апеляційної скарги.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченогопід час апеляційного розгляду не встановлено.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, ст.ст. 176-206, ст.ст. 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

В задоволенні апеляційних скарг обвинуваченого та захисника відмовити.

Ухвалу Немишлянського районного суду м.Харкова від 16.12.2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: