Справа № 751/6681/25 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/720/25
Категорія - про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретарів судового засідання ОСОБА_5 ОСОБА_6

за участю сторін кримінального провадження:

засудженого ОСОБА_7

його захисника - адвоката ОСОБА_8

представників виправної установи ОСОБА_9 та ОСОБА_10

прокурора ОСОБА_11

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові судове провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 на ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07 серпня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою задоволено клопотання ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор» та ОСОБА_7 , 27 вересня 1979 року, засудженому вироком Апеляційного суду Одеської області від 05 серпня 2005 року за ч. 1 ст. 263, п.п. 6, 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 та ч. 4 ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві особистої власності майна, невідбуту частину покарання у виді довічного позбавлення волі замінено більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років, який підлягає обчисленню з 07 серпня 2025 року.

Задовольняючи клопотання (фактично виправною установою було подано подання), суд вказав, що з урахуванням сукупності даних, які характеризують засудженого під час відбування ним покарання у виді довічного позбавлення волі та враховуючи всі обставини злочинів, за вчинення яких він був засуджений, його ставлення до вчинених дій, довічне позбавлення волі ОСОБА_7 може бути замінене на строкове покарання у виді 15 років позбавлення волі, з огляду на те, що в особистості засудженого відбулись певні позитивні зміни, які вказують, що останній спроможний свідомо дотримуватися соціальних норм життя та має відповідну мотивацію, спрямовану на дотримання правослухняної поведінки.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_11 просить ухвалу суду скасувати, як незаконну, постановити нову, якою відмовити у задоволенні подання ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор» про заміну на підставі ст. 82 КК України засудженому ОСОБА_7 невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням.

Вважає, що суд не дотримався вимог ст. 82 КК України та вимог Пленуму під час вивчення особи засудженого ОСОБА_7 та зробив неправильні висновки щодо ступеня його виправлення, що суперечить змісту вимог кримінального Закону.

З характеристики, наданої адміністрацією слідчого ізолятору вбачається, що за час перебування у місцях позбавлення волі ОСОБА_7 п`ять разів притягувався до дисциплінарної відповідальності, і хоча на даний час вони є погашеними, а останнє стягнення мало місце у 2007 році, проте, застосування цих стягнень відповідним чином характеризує засудженого, який за увесь час відбування покарання упродовж більше 24 років отримав лише два заохочення, але й ті лише у 2025 році, перед направленням відповідного подання до суду.

На думку прокурора, такі відомості вказують на пристосовницьку позицію ОСОБА_7 та намір «стати на шлях виправлення» виключно перед вирішенням питання про застосування вимог ст. 82 КК України. При цьому, питання про можливість застосування вказаної заохочувальної норми двічі розглядалося адміністрацією виправних установ 25 травня 2025 року та 25 червня 2024 року і в обох випадках членами комісій у можливості направлення відповідного подання було відмовлено.

Звертає увагу, що в характеристиці у розділі «Робота» вказано, що ОСОБА_7 стверджує, що має бажання працювати, але за поведінкою особи чи з інших джерел інформації зрозуміло, що це не відповідає дійсності. Таким чином, адміністрація установи у своїх характеризуючих особу засудженого документах підтверджує, що ОСОБА_7 вводить в оману, заявляючи про наміри працювати, адже говорить неправду лише заради можливості застосування заохочувальної норми законодавства, тобто, займає пристосовницьку позицію.

Крім того, з характеристики убачається, що ОСОБА_7 вчиняє дії, пов`язані з погрозами або насильством, не робить висновків зі своїх минулих помилок, іноді повторює помилки. Стикаючись з проблемою, вчиняє перше-ліпше, що спадає йому на думку.

Тобто, службові особи адміністрації слідчого ізолятору фактично підтверджують, що засуджений схильний до агресивної поведінки та насильства, при цьому не робить належних висновків з помилок минулого.

Не врахувавши зазначених тверджень, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про те, що ОСОБА_7 став на шлях виправлення і заслуговує на застосування ч. 5 ст. 82 КК України.

Не погодившись з апеляційною скаргою прокурора засуджений ОСОБА_12 подав заперечення, в яких ухвалу суду вважає законною й обґрунтованою та просить залишити її без зміни. Звертає увагу, що на всі доводи прокурора, викладені ним в апеляційній скарзі, було надано відповідь судом першої інстанції, про що зазначено в мотивувальній частині судового рішення. Зазначає про те, що апеляційна скарга прокурора не містить нових юридично значущих аргументів або доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, вона ґрунтується на альтернативному тлумаченні вже досліджених та оцінених судом обставин, що не є підставою для скасування судового рішення згідно із ст. 409 КПК України.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги, ухвалу суду просив скасувати, вказуючи на необгрунтованість висновків суду першої інстанції та недостатність оцінки матеріалам особової справи, з яких убачається, що ОСОБА_7 допускав порушення режиму утримання перед вирішенням питання про направлення подання до суду, за значний термін перебування під вартою не мав заохочень та отримав їх лише в 2025 році, що вказує на те, що зміни у його поведінці, пов`язані виключно з можливістю уникнути відбування призначеного виду покарання, представників установи виконання покарань, які підтримали клопотання про заміну покарання засудженому більш м`яким покаранням, засудженого та його захисника, які не погодились з доводами прокурора та ухвалу суду просили залишити без змін, перевіривши матеріали судового провадження, особової справи в п`яти томах та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Згідно з ч. 1 ст. 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком (ч. 1 ст. 82 КК України).

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому, головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення (ч. 3 ст. 82 КК України). Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання (ч. 5 ст. 82 КК України).

З матеріалів справи убачається, що 22 травня 2003 року ОСОБА_7 був засуджений вироком апеляційного суду Чернігівської області за п.п. «а» «і» ст. 93, ч. 3 ст. 142, ч. 2 ст. 223 КК України в редакції 1960 року та за ч. 1 ст. 263 КК України в редакції 2001 року до покарання у виді 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

05 серпня 2005 року вироком апеляційного суду Одеської області ОСОБА_7 був засуджений за п.п. 6, 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263, ч. 1 та ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке належить йому на праві власності. Ухвалено строк покарання засудженому ОСОБА_7 рахувати з дня постановлення вироку, тобто з 05 серпня 2005 року, зарахувавши у строк покарання термін його тримання під вартою з 13 травня 2004 року.

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 24 листопада 2023 року в строк відбуття покарання ОСОБА_7 зарахований строк його попереднього ув`язнення в період з 18 листопада 2002 року по 23 вересня 2003 року та з 28 квітня 2004 року по 21 березня 2006 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Умовами застосування заміни невідбутої частини покарання більш м`яким є: 1) засуджений відбуває покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі; 2) він став на шлях виправлення; 3) він фактично відбув встановлену ч. 4 ст. 82 частину призначеного судом покарання.

На час звернення з клопотанням ОСОБА_7 дійсно відбув визначену законодавцем частину призначеного строку покарання (станом на 01.07.2025 відбув 24 роки 9 місяців 12 днів, з урахуванням зарахованого строку попереднього ув`язнення).

Положення про те, що засуджений став на шлях виправлення, означає, що його зразкова поведінка і сумлінне ставлення до виконання обов`язків в період відбування покарання засвідчили успішність процесу виправлення і можливість ефективного продовження його за умови застосування до засудженого більш м`якого виду покарання.

Однак, під час розгляду подання виправної установи про заміну невідбутого ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким строковим покаранням, суд першої інстанції поверхнево дослідив матеріали судового провадження, проігнорувавши те, що вони є неповними, та взагалі не дослідив матеріали особової справи щодо ОСОБА_7 , які свідчать про необгрунтованість висновків суду про те, що засуджений спроможний свідомо дотримуватися соціальних норм життя та має відповідну мотивацію, спрямовану на дотримання правослухняної поведінки, адже саме матеріалами особової справи ці висновки спростовуються.

Так, висновок суду про те, що засуджений спроможний свідомо дотримуватися соціальних норм життя спростовується відомостями, зазначеними у характеристиці на засудженого, де в розділі «Мислення, емоції та поведінка» зазначено про те, що ОСОБА_7 вчиняє дії, пов`язані з погрозами або насильством, не робить висновків зі своїх минулих помилок, іноді повторює помилки, стикаючись з проблемою, вчиняє перше-ліпше, що спадає на думку, не здатний знайти шляхи вирішення проблеми та не може передбачати наслідки своїх дій. При цьому, засуджений має середній рівень розвитку комунікативних навичок.

Висновок суду про те, що ОСОБА_7 має відповідну мотивацію, спрямовану на дотримання правослухняної поведінки також не знайшов свого підтвердження під час апеляційного перегляду та після аналізу досліджених матеріалів особової справи.

Так, за увесь час відбування ОСОБА_7 покарання, останній притягувався до дисциплінарної відповідальності, в тому числі за виготовлення, зберігання або вживання алкоголю. На даний час у встановленому законом порядку стягнення є погашеними.

Колегія суддів не заперечує, що останнє стягнення у ОСОБА_7 було в 2007 році. Разом з тим, за увесь період відбування покарання (більше 20 років), засуджений не мав жодного заохочення, про що слушно зауважив в апеляційній скарзі прокурор.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на неправдивість інформації, яка зазначена у характеристиці на засудженого, складеної 25 липня 2025 року, в якій указано, що за останні півроку ОСОБА_7 не вчиняв порушень, оскільки це суперечить матеріалам особової справи.

Зокрема, відповідно до висновку службової перевірки відносно факту порушення вимог КВК України, ПВР СІЗО ДКВС України засудженим ОСОБА_7 , було встановлено, що 23 травня 2025 року засуджений допустив порушення Правил внутрішнього розпорядку слідчого ізолятору, а саме вимог п.п. 2, 3 глави 4 Розділу І Правил внутрішнього розпорядку.

За результати засідання дисциплінарної комісії ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор» від 03 червня 2025 року ОСОБА_7 був притягнутий до дисциплінарної відповідальності у вигляді профілактичної бесіди (витяг з протоколу №34).

За результатами оцінювання поведінки особи, додержання нею правил поведінки, встановлених КВК України та правилами внутрішнього розпорядку СІЗО, дотримання правил трудового розпорядку та вимог безпеки праці у відповідності до вимог ст. 131 КВК України, за результатами відбування покарання у ІІ кварталі 2025 року одноголосно було ухвалено рішення про недоцільність застосування до ОСОБА_7 заходу заохочення.

При цьому, до такого висновку члени комісії установи виконання покарань дійшли незадовго до звернення до суду із поданням про застосування до засудженого пільги, передчасної ст. 82 КК України, що ставить під сумнів бездоганність поведінки засудженого та його виключно позитивну характеристику, як про це вказав суд у своєму рішенні.

Відповідно до висновку службової перевірки відносно факту порушення вимог КВК України, ПВР СІЗО ДКВС України засудженим ОСОБА_7 , було встановлено, що 11 липня 2025 року засуджений допустив порушення Правил внутрішнього розпорядку слідчого ізолятору, а саме вимог п.п. 2, 3 глави 4 Розділу І Правил внутрішнього розпорядку.

За результатами засідання дисциплінарної комісії ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор» від 25 липня 2025 року ОСОБА_7 був притягнутий до дисциплінарної відповідальності у вигляді профілактичної бесіди (витяг з протоколу №44).

Отже, сумнівними виглядають відомості, зазначені у характеристиці на засудженого, яка була складена 25 липня 2025 року про те, що ОСОБА_7 не вчиняв правопорушень, адже в цьому розділі мають бути зазначені всі відомості, які свідчать не тільки про відсутність або наявність стягнень, але й повідомляють про поведінку засудженої особи в тому числі й про допущені нею порушення. Тим більше, що за короткий проміжок часу ОСОБА_7 було вчинено два аналогічні дисциплінарні порушення правил внутрішнього розпорядку, за результатами вчинення яких було проведено службову перевірку, а засуджений був притягнутий до дисциплінарної відповідальності у виді профілактичної бесіди.

Це звісно не вважається стягненням, але характеризує особу засудженого з негативного боку, як особистість, що не здатна дотримуватись правил під наглядом уповноважених осіб виправної установи, оскільки окрім допущених порушень, ОСОБА_7 не були виконані вимоги службових осіб охорони припинити протиправні дії, що вказує на те, що він не здатен дотримуватися правослухняної поведінки без будь-якого контролю, як про це помилково вказав суд першої інстанції.

Колегія суддів звертає увагу на те, що дотримання порядку та умов відбування покарання, а також, добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання є його обов`язком відповідно до ст. 9 КВК України.

Наявність двох заохочень, про які вказав суд та наголошує сторона захисту, які ОСОБА_7 отримав у 2025 році, приймаються до уваги, однак, не можуть бути єдиною підставою для застосування положень ст. 82 КК України, з огляду на інші встановлені обставини.

Той факт, що засуджений отримав два заохочення вказує на те, що він стає на шлях виправлення, тривалий час не допускав порушень, хоча й не заохочувався, що не може вказувати на його сумлінну поведінку, якої має дотримуватися засуджений протягом усього строку відбування покарання, а не лише перед можливістю застосування пільги, як у даному конкретному випадку.

З огляду на всі інші обставини та допущені засудженим дисциплінарні порушення, передчасним буде рішення про заміну ОСОБА_7 невідбутого покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді 15 років позбавлення волі.

Більш того, проаналізувавши всі наявні матеріали, колегія суддів не може погодитись з твердженням суду першої інстанції про наявність глибоких змін у свідомості засудженого ОСОБА_7 .

Так, за результатами засідання комісії установи з питань застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, встановлення адміністративного нагляду від 26 червня 2024 року, після заслуховування характеристики начальника відділення СПС майора внутрішньої служби ОСОБА_13 щодо ОСОБА_7 , який за час відбування покарання своєю поведінкою, дотриманням та виконанням вимог режиму відбування покарання і розпорядку дня, із врахуванням оцінки ступеня виправлення - 41 бал, члени комісії прийшли до одноголосного рішення, що ОСОБА_7 своєю поведінкою та ставленням до праці не став на шлях виправлення і не заслуговує на заміну невідбутої частини покарання більш м`яким та прийняте рішення не направляти матеріали на засудженого щодо вирішення питання по суті застосування відносно нього ч. 5 ст. 82 КК України.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що зміст характеристики на засудженого за 2025 рік, на яку суд вказав як на таку, що позитивно характеризує ОСОБА_7 , є майже аналогічним змісту характеристики на засудженого за 2024 рік, відмінність лише в тому, що з метою навчання ОСОБА_7 пройшов кілька онлайн курсів.

Тож, незрозуміло, яким чином самонавчання засудженого, яким він став займатися після відмови у застосуванні пільги, а до цього не вживав заходів щодо продовження навчання чи здобуття будь-яких професійних навичок, стало підставою для висновків суду про глибокі зміни у самосвідомості засудженого ОСОБА_7 ..

Результати оцінки ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення щодо ОСОБА_7 за 2024 та 2025 роки є також ідентичними за своїм змістом, однак, при цьому, в 2025 році особа, яка складала оцінку з невідомих причин прийшла до висновку, що в пункті 2.4, 2.6, 2.8 Розділу ІІ в графі «Зв`язок фактора з ризиком шкоди» вказано «ні», на відміну від висновку за 2024 рік, де в графі «Зв`язок фактора з ризиком шкоди» у вказаних підпунктах вказано «так», хоча вихідні дані та їх оцінка є аналогічними. Тому, невідомо, чому фактори ризику були змінені в оцінці за 2025 рік при однаковій кількості балів 216.

Вказані обставини не є суттєвими, але виявлена кількість неточностей у своїй сукупності вказують на необгрунтованість висновків суду, які ґрунтуються на необ`єктивних даних, які не були проаналізовані за весь час відбування ОСОБА_7 покарання, як цього вимагає закон. При цьому, уповноважені особи виправної установи неуважно поставилися до виконання своїх обов`язків, при наданні суду характеристики щодо ОСОБА_7 та оцінки ризиків, що й призвело до постановлення необґрунтованого судового рішення.

Висновок щодо ступеня виправлення засудженого, за яким ОСОБА_7 набрав 68 балів, містить відомості, які суперечать змісту характеристики на засудженого та об`єктивно встановлених відомостей, які підтверджуються матеріалами особової справи.

Зокрема, невірною є оцінка того, що ОСОБА_7 дотримується норм, які визначають порядок і умови відбування покарання та розпорядку дня установи виконання покарання, оскільки засуджений в 2025 році допустив два порушення та був притягнутий до дисциплінарної відповідальності.

Не можна погодитися і з оцінкою щодо ставлення засудженого до вирішення проблем, адже відповідно до характеристики ОСОБА_7 , стикаючись з проблемою, вчиняє перше-ліпше, що спадає йому на думку, не здатний знайти шляхи вирішення проблеми, а також не може передбачити наслідки своїх дій.

Станом на 2024 рік засуджений ОСОБА_7 не реалізовував жодної індивідуальної програми соціально-виховної роботи, однак, усвідомивши, що це може сприяти позитивному вирішенню питання щодо застосування до нього пільги, вже в 2025 році став реалізовувати такі програми, що відобразилось у балах Висновку.

Однак, колегія суддів не може погодитись, що виконання цих програм могло вплинути на поведінку засудженого або його виправлення, а тим більше не могло вплинути і на кількість балів, отриманих ним за виконання цих програм, оскільки Форма індивідуального плану виправлення та ресоціалізації засудженого ОСОБА_7 була складена на період з 25 липня 2025 року по 25 липня 2040 року, при тому що подання установою виконання покарань було скероване до суду 30 липня 2025 року. Тож, яким чином за п`ять днів виконання індивідуального плану виправлення та ресоціалізації могла покращитись поведінка, соціальні навички та ступінь виправлення ОСОБА_7 є питанням, яке підлягає вирішенню під час подальшого відбування засудженим визначено виду покарання.

Така поведінка не вказує на те, що засуджений став на шлях виправлення, як помилково вважав суд, адже саме така поведінка вказує на те, що ОСОБА_7 навчився пристосовуватися до певних ситуацій та усвідомив, як належить змінювати свою поведінку з метою домогтися бажаного, але це жодним чином не вказує на усвідомлення ним наслідків своїх вчинків та виправлення в результаті відбування покарання.

Зміни у поведінці засудженого почали відбуватися виключно після того, як на законодавчому рівні стала можливою заміна довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на визначений строк. Однак, до цього, поведінки засудженого не вказувала на жодні покращення та усвідомлення ним вчиненого, при тому, що особливо тяжкі злочини ним були вчинені у досить молодому віці. На час засудження він мав незакінчену освіту, але не вжив заходів щодо відновлення навчання чи отримання іншої професії, не реалізовував жодних програм соціально-виховної роботи аж до 2025 року, що ставить під сумнів висновки суду щодо того, що ОСОБА_7 став на шлях виправлення.

Навичка у пристосуванні до ситуації не є свідченням виправлення винного.

Колегія суддів бере до уваги, що становлення особи на шлях виправлення це прагнення засудженого до такого виправлення, позитивні зрушення в його поведінці і ставленні до праці, які свідчать про успішне здійснення процесу виправлення, що може ефективно продовжуватися й в умовах відбування менш суворого покарання. Цей елемент підстави для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким характеризується: зразковою поведінкою, сумлінним ставленням до праці, активна участь у реалізації індивідуальних програм для засуджених, в заходах соціально-виховного характеру.

Отже, для позитивного вирішення подання щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким мають бути наявні всі складові вищевказаних підстав. Щодо засудженого ОСОБА_7 таких підстав не встановлено.

При цьому, висновок про становлення особи на шлях виправлення повинен ґрунтуватися не на характеристиці особи за період, що безпосередньо передує настанню строку, після відбування якого можливе застосування заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, а на даних за весь час відбування покарання або принаймні протягом значної частини цього строку.

Враховуючи характер вчинених ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, наслідки від їх вчинення, поведінку засудженого від початку строку відбування покарання та його поведінку безпосередньо перед направленням подання до суду, той факт, що суттєвих змін поведінка засудженого зазнала лише у 2025 році, що є незначним проміжком часу для особи, якій призначено покарання у виді довічного позбавлення волі, дані про особу засудженого, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до передчасного та помилкового висновку про можливість заміни невідбутого ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на певний строк.

Однозначно та беззаперечно стверджувати, що засуджений став на шлях виправлення, колегія суддів не вбачає достатніх підстав, але для рішення про повне становлення на цей шлях пройшов не значний проміжок часу від того, як поведінка ОСОБА_7 почала зазнавати позитивних змін, у зв`язку з чим ухвала суду підлягає скасуванню.

Прийняття рішення про заміну покарання більш м`яким не є обов`язковим, а залежить від переконаності суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком.

Колегія суддів зазначає, що наявність лише формально-юридичної підстави, тобто відбуття необхідного строку покарання, не доводить того, що засуджений став на шлях виправлення в розумінні положень ст. 82 КК України, оскільки для такого висновку повинні бути наявні докази, які засвідчують, що засуджений сумлінною поведінкою в період усього строку відбування покарання довів, що став на шлях виправлення.

Проаналізувавши зміст наведених документів, суд дійшов висновку про відсутність доказів того, що засуджений став на шлях виправлення, у зв`язку з чим вважає за необхідне відмовити у задоволенні подання установи виконання покарань про заміну ОСОБА_7 невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 537- 539 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора відділу Чернігівської обласної прокуратури ОСОБА_11 задовольнити.

Ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07 серпня 2025 року, якою було задоволено клопотання ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор» та засудженому ОСОБА_7 замінене покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі строком на 15 років, скасувати.

У задоволенні подання ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор» про заміну засудженому ОСОБА_7 невідбутої частині покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням - відмовити.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_14 ОСОБА_15 ОСОБА_16