УХВАЛА
Скаржник ОСОБА_4 у судове засідання, призначене на 21 листопада 2025 року повторно не з`явився, про причини неявки до суду не повідомив, хоча раніше надіслав клопотання про розгляд справи за допомогою відеоконференції через Подільський районний суд м. Києва.
Представник скаржника ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_6 в судове засідання, призначене на 21 листопада 2025 року, не з`явився, направив до суду заяву про відкладення засідання на іншу дату у зв`язку з перебуванням на лікарняному.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності скаржника ОСОБА_4 та його представника з таких підстав.
Відповідно до ст. 306 КПК України розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування здійснюється за обов`язкової участі особи, яка подала скаргу, чи її захисника, представника. .
Водночас, слідчим суддею вживались заходи щодо забезпечення явки скаржника та його представника. Зокрема, повідомлення щодо дати розгляду справи надсилались на електронні адреси, з яких вони подавали документи до суду.
Так, упродовж розгляду справи судові засідання неодноразово відкладались переважно за клопотанням скаржника та його представника, для розгляду їх заяв про відвід судді та прокурора.
Тому з метою дотримання загальних засад кримінального провадження розгляд скарги ОСОБА_4 на постанову прокурора вирішено проводити у відсутності скаржника та його представника.
У вказаному провадженні 23 жовтня 2024 року прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Сумської обласної прокуратури ОСОБА_3 винесена постанова про закриття кримінального провадження, яку скаржник просить скасувати через неповноту проведеного досудового розслідування та невідповідність висновків дійсним обставинам.
Вказана постанова направлена ОСОБА_4 та отримана ним 07 листопада 2024 року. (а.с.11).
Проте, вважаю мотиви поданої скарги необґрунтованими.
Так, системний аналіз положень ст. ст. 2, 9, 284 КПК України дає підстави говорити про те, що закриття кримінального провадження є формою закінчення досудового розслідування, яке відбувається в силу наявності обставин, що виключають кримінальне провадження, а тому рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після всебічного, повного та об`єктивного дослідження та оцінки слідчим всіх зібраних доказів, які стосуються цього провадження в сукупності.
Постанова прокурора про закриття кримінального провадження має бути вмотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам, встановленим матеріалами справи, зокрема, в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звернулась з метою захисту своїх прав, та відповіді на всі поставлені нею питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу, як на це вказує стаття 110 КПК України.

Слідчий чи прокурор при проведені досудового розслідування з урахуванням конкретних обставин справи на власний розсуд визначають обсяг слідчих та процесуальних дій, достатній, за їх переконанням, для прийняття вмотивованого рішення.

Згідно зі ст. 9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

У свою чергу слідчий суддя, на якого КПК України покладено обов`язок здійснювати судовий контроль за дотриманням прав, свобод і інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, зобов`язаний перевірити законність прийнятої прокурором постанови.

У цьому випадку вважаю, що слідчим та прокурором під час проведення досудового розслідування, а прокурором й під час ухвалення постанови вказані вимоги КПК України дотримані.

Зокрема, з матеріалів кримінального провадження № 0000390 вбачається, що заявник ОСОБА_4 вважає незаконною ухвалу суддів Зарічного районного суду м. Суми від 02 вересня 2024 року про призначення судового розгляду у вказаній справі, оскільки обвинувальний акт направлений до суду поза межами строків досудового розслідування, отже судді, відмовляючи стороні захисту в задоволенні клопотання про повернення обвинувального акту та приймаючи вказану ухвалу про призначення справи до судового розгляду, вчинили кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 367, ч. 1 ст. 366 КК України.

Вказані обставини були перевірені під час здійснення досудового розслідування всебічно і повно, зокрема, допитано ОСОБА_4 шляхом надання ним власних письмових показань, отримано матеріали кримінального провадження, які мають значення для вказаного кримінального провадження, досліджено обвинувальний акт, який відповідає вимогам ст. 291 КПК України.

Тобто з`ясовано, що питання, які були предметом дослідження у кримінальному провадженні, зводились до позиції ОСОБА_4 про можливе недотримання процесуальних строків досудового розслідування при направленні обвинувального акту до суду, тобто пов`язане із законністю висунення обвинувачення. Однак, правову оцінку вказаному повинен надати суд, що здійснює розгляд справи по суті.

Мотивуючи постанову та закриваючи провадження, прокурор зазначив про обставини, які були ним перевірені під час досудового розслідування, посилався на відповідні докази, а також норми чинного законодавства.

При цьому, вважаю, що з урахуванням конкретних обставин справи органами досудового розслідування проведено достатній обсяг слідчих та процесуальних дій, у порядку, визначеному КПК України, здобуто достатньо доказів, яким надана належна правова оцінка та прийняте відповідне процесуальне рішення.

У поданій скарзі на постанову прокурора ОСОБА_4 вказує на неповноту досудового розслідування, але будь-яких обставин, які могли бути залишені поза увагою прокурора та в чому саме полягала неповнота, скаржник не зазначає.

Водночас, не знайшли підтвердження обставини, про які зазначив ОСОБА_4 у поданій скарзі, зокрема, що прокурором не виконано вимог ст. ст. 9, 25, 38, 55, 91, 93, 94, 223 КПК України.

Крім того, не відповідають дійсності твердження скаржника про те, що постанова прокурора не містить належних мотивів для закриття кримінального провадження.

Як вже зазначено вище, постанова прокурора відповідає критеріям законності, вмотивованості та обґрунтованості.

Щодо доводів скаржника ОСОБА_4 про незаконність складу Зарічного районного суду м. Суми, слідчий суддя зазначає таке.

Повноваження Президента України встановлено статтею 106 Конституції України. При цьому пунктом 31 частини першої вказаної статті передбачено, що Президент України здійснює також інші повноваження, визначені Конституцією України.

Частиною 2 статті 125 Конституції України передбачено, що суд утворюється, реорганізовується і ліквідовується законом, проект якого вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя.

Згідно з абзацом 6 частини 1 пункту 161 Перехідних положень Конституції України з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» до впровадження нового адміністративно-територіального устрою України відповідно до змін до Конституції України щодо децентралізації влади, але не довше ніж до 31 грудня 2017 року, утворення, реорганізацію та ліквідацію судів здійснює Президент України на підставі та у порядку, що визначені законом.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що за загальним правилом повноваження Президента України у процедурі утворення судів полягають у внесенні відповідного проекту закону до Верховної Ради України після консультацій з Вищою радою правосуддя.

Водночас, тимчасово запроваджено правило, відповідно до якого утворення, реорганізацію та ліквідацію судів здійснює Президент України на підставі та у порядку, що визначені законом.

Таким чином, Конституцією України, крім повноважень Президента України, визначених у статті 106, також встановлено повноваження щодо участі у процедурі утворення судів.

Тобто, Президент України не має повноважень безпосередньо утворювати суди, а лише ініціює процес створення суду шляхом подання законопроекту, але остаточне рішення про утворення суду приймає Верховна Рада України.

Окрім цього, відповідно до наказу начальника відділу юстиції Сумського облвиконкому від 18 лютого 1974 року № 19 Сумський міський народний суд 20 лютого 1974 року був ліквідований і на його підставі організований народний суд Ковпаківського району, який є правонаступником Сумського міського суду та народний суд Зарічного району м. Суми.

Також проведення державної реєстрації створення юридичної особи здійснювалося на підставі Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань», а тому вказані дії не можуть слугувати підставою для визнання незаконності діяльності юридичної особи, яка була створена до набрання законної сили вказаного нормативно-правового акту.

Твердження скаржника про те, що суди України не є органами державної влади, суперечать нормам основного Закону країни, а саме Конституції України, якою визначено принцип поділу державної влади в Україні.

Відповідно до ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Таким чином, поділ державної влади є структурною диференціацією трьох рівнозначних основних функцій держави: законодавчої, виконавчої, судової. Він відображає функціональну визначеність кожного з державних органів, передбачає не тільки розмежування їх повноважень, а й їх взаємодію, систему взаємних стримувань та противаг, які мають на меті забезпечення їх співробітництва як єдиної державної влади (Рішення Конституційного Суду України від 1 квітня 2008 року № 4-рп/2008 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин другої, третьої, четвертої статті 219 Регламенту Верховної Ради України (справа про Регламент Верховної Ради України).

За таких обставин, на переконання слідчого судді, відсутні підстави для скасування постанови прокурора про закриття кримінального провадження №0001773, тому у задоволенні скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 303-307 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИЛА:

У задоволенні скарги ОСОБА_4 на постанову прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих Територіального управління Державного бюро розслідувань Сумської обласної прокуратури ОСОБА_3 від 23 жовтня 2024 року про закриття кримінального провадження №0001773 від 31 жовтня 2023 року - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана до Сумського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту отримання копії ухвали.

Повний текст ухвали складено 24 листопада 2025 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1