ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 644/5355/23 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження апел.суду №11-кп/818/2213/25 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2, 3 ст. 307 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м. Харкова матеріали за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Немишлянського районного суду м. Харкова від 18.09.2025 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000309 від 24.02.2023 частинами 2, 3 статті 307 КК України,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Немишлянського районного суду м. Харкова від 18.09.2025 року клопотання прокурора про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою ОСОБА_7 задоволено, продовжено відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» строком на 60 днів - до 16 листопада 2025 року включно. Визначено обвинуваченому ОСОБА_7 заставу у розмірі 242240 грн., що становить 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у разі внесення застави обвинувачений підлягає звільненню з-під варти з покладенням наступних обов`язків: 1) прибувати за кожною вимогою до суду; 2) повідомляти прокурора, суд про необхідність зміни свого місця проживання або місця роботи; 3) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон та інші документи, що дають право на виїзд з України, в разі їх наявності; 4) не відлучатися із населеного пункту, в якому проживає без дозволу суду. Крім того, судом першої інстанції відмовлено у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу. Не погодившись з вказаною ухвалою суду, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити тримання під вартою на домашній арешт, а також зменшити суму застави. В обгрунтування апеляційних вимог обвинувачений посилається на те, що визначений судом розмір застави для нього є непомірним, він потребує лікування, обстеження та оперативного втручання на руці, що в умовах слідчого ізолятора зробити неможливо. Обвинувачений зазначає, що він вже третій рік перебуває під вартою, його стан здоров`я погіршується, ризики для продовження строку тримання під вартою відсутні. Посилається на те, що в силу статті 89 не був судимий, його вина не доведена, обвинувачення за частинами 2, 3 статті 307 КК України сфабриковане і співробітники поліції, які це зробили, перебувають у слідчому ізоляторі. Враховуючи, що питання про участь обвинуваченого під час розгляду апеляційної скарги в апеляційній скарзі не ставилося, з урахуванням положень статті 422-1 КПК України, колегія суддів вважає можливим проводити розгляд апеляційної скарги без участі обвинуваченого. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення захисника, який підтримав апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 та просив її задовольнити, посилаючись на його стан здоров`я та тривалий строк перебування під вартою, дослідивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів не встановила підстав для її задоволення, з огляду на наступне. Перевіряючи обгрунтованість ухвали суду про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, апеляційний суд виходить з наступного. Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою.

Відповідно до частини 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченими статтею 177 цього Кодексу.

Згідно із статтею 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, слідчий суддя, суд, відповідно до статті 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен враховувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховуватися від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував тяжкість інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, дані про особу ОСОБА_7 , та дійшов обґрунтованого висновку, що ризики вчинення обвинуваченим дій, передбачених пунктами 1, 5 частини 1 статті 177 КПК України не зменшилися, продовжують існувати, у зв`язку із чим, застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу буде недостатнє для запобігання вказаним ризикам, з чим погоджується апеляційний суд. При цьому, судом першої інстанції визначено обвинуваченому, з урахуванням тяжкості інкримінованих злочинів, альтернативний запобіжний захід у вигляді застави.

Колегія суддів вважає оскаржуване судове рішення обґрунтованим та вмотивованим, мотиви прийнятого рішення є такими, що відповідають вимогам статей 193-194, 196, 199 КПК України, пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та практиці Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_7 органом досудового розслідування обвинувачується у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 3 статті 307 КК України, а саме: незаконне придбання та зберігання з метою збуту, а також незаконний збут особливо небезпечної психотропної речовини у великих розмірах, вчинений за попередньою змовою групою осіб, в тому числі і повторно; незаконне придбання та зберігання з метою збуту особливо небезпечних психотропних речовин та психотропних речовин у великих розмірах, вчинене за попередньою змовою групою осіб, в тому числі повторно.

Вирішуючи питання щодо наявних ризиків, суд апеляційної інстанції враховує, що ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»). Колегія суддів враховує, що Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Колегія суддів приймає до уваги обсяг пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, кількість інкримінованих йому епізодів злочинної діяльності, дані про проведення за місцем мешкання ОСОБА_7 огляду місця події, де було виявлено психотропні речовини, суворість можливого покарання у випадку визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні інкримінованих йому злочинів у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, проти здоров`я населення, що підвищує їх суспільну небезпечність, що свідчить про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 іншого більш м`якого запобіжного заходу. Доводи обвинуваченого про відсутність у нього судимості, не є достатніми стримуючими факторами, які б гарантували належну процесуальну поведінку обвинуваченого, у випадку застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу. В апеляційній скарзі ОСОБА_7 зазначає про фальсифікацію обвинувачення за частиною 3 статті 307 КК України, однак суд апеляційної інстанції зазначає, що судом першої інстанції на даному етапі провадження здійснюється дослідження доказів, у зв`язку із чим, висновки щодо доведеності або недоведеності пред`явленого обвинувачення може зробити лише суд першої інстанції після дослідження всіх доказів як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, надавши оцінку кожному доказу як окремо, так і в їх сукупності. При цьому, суд першої інстанції, оцінюючи докази з точки зору належності, допустимості та достатності, має врахувати доводи обвинуваченого щодо фальсифікації, на його думку, доказів у справі, надати оцінку вказаним обставинам та як вони впливають на зібрані стороною обвинувачення докази.

Переглядаючи ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою в порядку статті 422-1 КПК України, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості надавати оцінку доказам, зібраним стороною обвинувачення, оцінювати показання свідків, інші докази, що є завданням перш за все судового провадження в суді першої інстанції, який здійснює судовий розгляд відповідного кримінального провадження. На даній стадії провадження, суд апеляційної інстанції не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження по суті. Щодо доводів обвинуваченого про його стан здоров`я, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. Зі змісту оскаржуваної ухвали суду першої інстанції вбачається, що матеріали кримінального провадження на даний час не містять доказів про погіршення стану здоров`я обвинуваченого та необхідності отримання ним лікування поза межами слідчого ізолятора.

Захисник обвинуваченого суду апеляційної інстанції повідомив, що він неодноразово звертався до адміністрації установи з питанням щодо лікування обвинуваченого. При цьому, на запитання суду повідомив, що з клопотанням про призначення судово-медичної експертизи для встановлення наявності у обвинуваченого захворювань, які можуть перешкоджати його утриманню під вартою, сторона захисту до суду наразі не зверталася.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідно до статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я.

Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України. Сторона захисту має право звертатися з відповідними клопотаннями про забезпечення лікування обвинуваченого до адміністрації установи, де обвинувачений перебуває під вартою, та у випадку відсутності відповідного реагування з боку посадових осіб адміністрації ДУ «Харківський слідчий ізолятор» оскаржувати такі дії чи бездіяльність у встановленому законом порядку. Приписи пунктів 2.5-2.8 Розділу ІІ Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту №212/20525, затвердженого Наказом МОЗ України № 239/5/104 від 10 лютого 2012 року, передбачають право особи, узятої під варту, на консультування, обстеження і лікування фахівцями закладів охорони здоров`я (якщо воно можливе в умовах медичної частини СІЗО) медичних частинах СІЗО в присутності персоналу медичної частини, право на вільний вибір лікаря, а також можливість, за необхідності, проведення обстеження, яке потребує вивезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров`я для отримання необхідного лікування. Наявність у особи, що перебуває під вартою, певних видів захворювань безумовно не виключає застосування до такої особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, за наявності відповідних процесуальних підстав, визначених КПК України Щодо вимоги обвинуваченого про зменшення розміру застави, суд апеляційної інстанції зазначає, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого кримінального правопорушення, у зв`язку із чим відповідно до пункту 3 частини 5 статті 182 КПК України розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, повинен визначатися в межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. У даному провадженні судом першої інстанції для обвинуваченого визначено альтернативний запобіжний захід у вигляді застави в мінімальному розмірі, підстав для зменшення якого, судом апеляційної інстанції не встановлено. Розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні. З урахуванням обставин інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, визначений судом першої інстанції розмір застави, є мотивованим та необхідним для забезпечення досягнення мети запобіжного заходу, у випадку звільнення обвинуваченого з-під варти внаслідок внесення такого розміру застави, у зв`язку із чим обґрунтованих підстав для його зменшення судом апеляційної інстанції не встановлено. З огляду на наведене, порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та вмотивоване рішення, судом апеляційної інстанції не виявлено, а наведені в апеляційній скарзі обвинуваченого доводи, колегія суддів не вбачає достатніми для зміни запобіжного заходу з тримання під варто на інший більш м`який запобіжний захід. Разом з тим, слушними є доводи обвинуваченого ОСОБА_7 щодо його тривалого перебування під вартою. Зважаючи на строк перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою з липня 2023, суд апеляційної інстанції вважає необхідним звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків судового розгляду, передбачених статтею 28 КПК України, з урахуванням тривалого перебування обвинуваченого під вартою.

Керуючись статтями 177, 178, 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Немишлянського районного суду м. Харкова від 18.09.2025 року залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків судового розгляду, передбачених статтею 28 КПК України, з урахуванням тривалого перебування обвинуваченого під вартою.

Ухвала суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до статті 424 КПК України.

Головуючий:

Судді: