Провадження № 11-кп/824/2479/2026Доповідач ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

Іменем України

20 січня 2026 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 8 липня 2025 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком у кримінальному провадженні №0003551 обвинуваченого:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця російської федерації, м. Таганрог, громадянина України, з неповною середньою освітою, не одруженого, офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого востаннє: вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 11.04.2023 року за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, на підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 (один) рік,

визнано винуватим за ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України та призначено йому покарання:

- за ч. 4 ст. 185 КК України - 5 (п`ять) років позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 357 КК України- 2 (два) роки обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням призначено ОСОБА_8 покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 11.04.2023 року, остаточно призначивши ОСОБА_8 , покарання у виді 5 ( п`яти) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 , ухвалено відраховувати з моменту приведення вироку до виконання.

Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненого повторно в умовах воєнного стану та у незаконному викраденні офіційного документа, вчиненого з корисливих мотивів.

Так, ОСОБА_8 11.10.2023 року, приблизно о 03 годині 00 хвилин, перебував біля третього під`їзду будинку АДРЕСА_3 де на землі побачив раніше невідомого йому ОСОБА_9 , який в той час знаходився в безпорадному стані. В цей час у нього виник злочинний умисел спрямований на таємне, повторне викрадення чужого майна з метою власного збагачення та об`єктом своїх злочинних посягань він обрав особисті речі потерпілого, які знаходилися в його сумці, яка була у нього на плечі.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне, повторне викрадення чужого майна, з метою особистого протиправного збагачення, в умовах воєнного стану в Україні, який продовжено відповідно до Указу Президента України №451/2023 «Про продовження воєнного стану в Україні» від 26.07.2023 року, усвідомлюючи суспільно небезпечний та протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно, з корисливих мотивів, скориставшись тим, що за його діями ніхто зі сторонніх осіб не спостерігає та не зможе завадити вчиненню протиправних дій ОСОБА_8 підійшов до потерпілого, розуміючи, що останній не зможе перешкодити його злочинним діями, почав оглядати вміст його сумки. Діставши із сумки мобільний телефон марки «Айфон»11, 64gb, в корпусі чорного кольору з сім картою мобільного оператора «Лайфселл» з номером НОМЕР_1 , вартістю 14699 гривень 30 копійок, бездротові навушники «Еір Поц» в кейсі білого кольору, вартістю 3070 гривень 90 копійок, які поклав собі до кишені штанів. Після чого, ОСОБА_8 з викраденим телефоном та бездротовими навушниками з місця вчинення кримінального правопорушення зник, а викраденим розпорядився на свій розсуд.

Своїми протиправними діями, які виразилися у таємному, повторному викраденні чужого майна, вчиненому в умовах воєнного стану, ОСОБА_8 завдав потерпілому ОСОБА_9 майнової шкоди на суму 17770 гривень 20 копійок.

Крім того, ОСОБА_8 11.10.2023 року, приблизно о 03 год. 00 хв., перебуваючи по вул. Миколайчука, 6 в м. Києві, поруч з потерпілим ОСОБА_9 в сумці останнього виявив пластикову банківську карту № НОМЕР_2 банку «Універсалбанк», яка належить та емітована на ім`я ОСОБА_10 .

В цей же день, час, місці та за вказаних обставин у ОСОБА_8 , виник умисел, направлений на привласнення офіційного документу, а саме вищевказаної банківської картки, з корисливих мотивів.

Реалізуючи свій умисел, не вживаючи будь-яких заходів для повернення знайденого ним майна, усвідомлюючи те, що знайдена ним банківська картка належить іншій особі та є офіційним документом, з корисливих мотивів, взяв зазначену пластикову банківську картку № НОМЕР_2 банку «Універсалбанк», яка належить ОСОБА_9 та яка згідно ст. 1 Закону України «Про інформацію», ст. ст. 1, 14, 15 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», ст. 51 Закону України «Про банки та банківську діяльність», є офіційним документом, тобто електронним платіжним документом, засобом доступу до банківського рахунку, з безконтактною технологією оплати, забезпечує швидкі розрахунки без вводу PIN-коду та таким чином викрав її з корисливих мотивів.

В подальшому, ОСОБА_8 , утримуючи вищевказаний офіційний документ при собі, з місця вчинення кримінального правопорушення зник та розпорядився ним на власний розсуд.

На вказаний вирок обвинувачений подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Вказує, що суд формально послався на положення ст.ст. 66, 67 КК України, не розкрив їх у вироку та не врахував належним чином обставини, що пом`якшують покарання.

Зазначає, що він визнав вину у вчиненому злочині, щиро розкаявся у вчиненому, обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено. Однак суд першої інстанції помилково не застосував до нього вимог ст. 69 КК України з урахуванням повного визнання вини у вчиненні злочину та активного сприяння розкриттю злочину, відшкодування шкоди потерпілому.

Звертає увагу на те, що має явні психічні розлади, разом з цим проведення експертизи щодо визначення його психічного стану призначено не було, що ставить під сумнів наявність суб`єкта злочину в даному кримінальному провадженні.

Заслухавши доповідь судді, думки обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Колегією суддів встановлено, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України було розглянуто із застосуванням положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Згідно ч. 2 ст. 394 КПК України судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України.

В силу вказаних вимог ч. 2 ст. 394 КПК України обвинувачений ОСОБА_8 позбавлений права оскаржувати вирок суду з тих підстав заперечення обставин, які були встановлені за його згоди в суді першої інстанції.

Разом з тим, обвинувачений в апеляційній скарзі фактично ставить питання про скасування вироку суду через невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, неповноту судового розгляду та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, які в своїй сукупності перешкодили суду встановити істину у даному кримінальному провадженні та ухвалити законне й обґрунтоване рішення.

Вказану позицію апелянта, апеляційний суд вважає обраною лінією захисту задля уникнення кримінальної відповідальності за вчинені обвинуваченим діяння.

Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Повне визнання вини, не заперечення фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин злочину, в якому обвинувачується, правові наслідки розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення обвинуваченим цих обставин є обов`язковими передумовами можливості здійснення розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КК України.

В даному кримінальному провадженні за згодою учасників процесу, у відповідності до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, місцевим судом визнано недоцільним дослідження доказів, щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, також судом роз`яснено учасникам судового провадження, в тому числі і обвинуваченому, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Судом також, з`ясовано, що учасникам процесу зрозумілий зміст ст. 349 КПК України та правові наслідки її застосування.

Обвинувачений погодився на спрощений порядок розгляду справи, повністю визнав свою вину та надав відповідні пояснення щодо вчинення інкримінованих злочинів.

Місцевим судом було з`ясовано, чи правильно обвинувачений розуміє обсяг обвинувачення та кваліфікацію його дій, встановлено добровільність його позиції та належним чином роз`яснено обвинуваченому відсутність права оскаржити обставини в апеляційному порядку.

Колегією суддів із перевірки матеріалів справи не встановлено порушень при роз`ясненні обвинуваченому обсягу обвинувачення, кваліфікації його дій та спрощеного порядку розгляду даного кримінального провадження. Дії обвинуваченого вірно кваліфіковано за ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України.

За таких підстав доводи апелянта про те, що він має явні психічні розлади, разом з цим проведення експертизи щодо визначення його психічного стану призначено не було, що ставить під сумнів наявність суб`єкта злочину в даному кримінальному провадженні не підлягають перегляду в силу вимог ч. 2 ст. 394 КПК України.

Беручи до уваги зазначене, оскаржуваний вирок підлягає перегляду лише в частині призначення покарання.

Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та запобігання нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Вимоги цієї норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування судом. Наведені в ній положення зобов`язують суд при призначені покарання врахувати не лише ступінь тяжкості скоєного злочину та обставини, що обтяжують покарання, а й особу винного та обставини, що пом`якшують покарання.

Відповідно до приписів ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції призначаючи покарання обвинуваченому дотримався вимог ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання і врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання в силу ст. 66, 67 КК України.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що судом першої інстанції визнано обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_8 щире каяття. Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

Окрім цього, судом враховано характер і ступінь суспільної небезпеки вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України за ч. 4 ст. 185 КК України є тяжким злочином, за ч. 1 ст. 357 КК України є нетяжким злочином, конкретні обставини кримінального провадження, його ставлення до скоєного: вину визнав, розкаявся, дані про особу, а саме: під наглядом у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, раніше судимий, позицію потерпілого, який звернувся до суду із заявою про те, що будь-яких претензій до обвинуваченого немає, просив призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання згідно чинного законодавства.

З огляду на вказані обставини, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання є необхідне й достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, а також справедливим щодо досягнення мети покарання виходячи з вимог ст. 50 КК України.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого не містять у собі аргументів, які би не були враховані судом першої інстанції та ставили під сумнів законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Вирок суду є належним чином обґрунтованим та вмотивованим і за змістом відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України, у ньому зазначено відповідні підстави та положення закону, якими керувався цей суд при ухваленні свого рішення.

Під час апеляційної перевірки цього вироку колегією суддів не встановлено таких порушень норм кримінального процесуального права, які можуть бути підставами для його зміни чи скасування.

З урахуванням наведеного підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 8 липня 2025 року щодо ОСОБА_8 - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Суддя Суддя Суддя