Кримінальне провадження №629/6506/25
Номер провадження 1-кп/629/371/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2025 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Лозова Харківської області кримінальне провадження №0000695 від 09.06.2025 року, яке надійшло з Лозівської місцевої прокуратури Харківської області 15.09.2025 року, відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Лозова, Харківської області, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, не працюючого, пенсіонера, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , не судимого,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 ч.1 КК України, -

встановив:

08.06.2025, приблизно о 10-30 год., ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем марки TOYOTA COROLLA 1.33L, реєстраційний номер НОМЕР_2 , чорного кольору, рухаючись по вул.Павлоградській в м.Лозова Харківської області від вулиці Соборної в м.Лозова Харківської області у напрямку супермаркету «АТБ-маркет», розташованого за адресою: Харківська область, м.Лозова, вул.Вердовського, 2/1, зі швидкістю приблизно 3-5 км/год., керуючи вказаним транспортним засобом і доїжджаючи до пішохідного переходу, який веде через вулицю Павлоградську в м.Лозова Харківської області, між ринком «Центральний» та торгівельним центром «Лозова», діючи з необережності, у формі кримінальної протиправної недбалості, не передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, у порушення вимог п.10.1 Правил дорожнього руху України, згідно з якими: «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху» та п. 18.1 Правил дорожнього руху України, згідно з якими: «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», перед початком руху, не впевнився, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не вжив заходів щодо зменшення швидкості чи зупинки, не дав дорогу пішоходу ОСОБА_5 , яка в той момент рухалася по пішохідному переходу зліва направо відносно напрямку руху автомобілю, внаслідок чого здійснив наїзд на останню.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_5 отримала середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому верхньої третини лівої плечової кістки.

Обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні винним себе визнав повністю у вчиненому щиро розкаявся та дав показання, що дійсно 08.06.2025 він їхав на автомобілі «Toyota Corolla» реєстраційний номер НОМЕР_3 по вул.Павлоградській, доїхавши до пішохідного переходу зупинився, подивився вправо, оскільки з тієї сторони завжди виїжджають маршрутні таксі, впевнившись, що ніхто з тієї сторони не їде та почекавши поки чоловік, який рухався по пішохідному переходу перейде дорогу, не помітивши потерпілу, почав рух та в результаті чого остання вдарилась об автомобіль та впала на дорогу, він вийшов з авто запропонував відвезти її до лікарні для надання допомоги, однак хтось з перехожих вже викликав швидку, також він на місці пропонував потерпілій оплатити лікування, але не встигли домовитись, оскільки її забрала швидка допомога до лікарні, також він з часом їздив в лікарню до лікарів та спілкувався з ними з приводу травми потерпілої, де йому повідомили, що потерпілій на місце перелому необхідно поставити пластину, що це буде коштувати приблизно 25000 гривень, він запропонував потерпілій оплатити операцію, однак остання відмовилась, мотивуючи тим, що вона вже проходить лікування, провину з себе не знімає оскільки був неуважний, цивільний позов визнає частково в сумі 50000 грн., 10000 гривень він потерпілій вже відшкодував. Був тверезий. Просив не позбавляти права керування оскільки він та його дружина є особами похилого віку, часто приходиться користуватися транспортним засобом для відвідування лікаря, поїздок за продуктами та інше. Після даної події він повідомив страхову компанію, яка обіцяла сплатити відшкодування потерпілій після рішення суду.

Потерпіла ОСОБА_5 в судовому засіданні підтвердила, що після ДТП її було госпіталізовано до Лозівської ЦРЛ, де їй надавали медичну допомогу, від встановлення пластин вона відмовилась, оскільки не мала на це коштів та в подальшому була вимушена лікуватись амбулаторно, зазначила, що ОСОБА_6 приїхав до неї через два дні після ДТП, цивільний позов залишила на розсуд суду, зазначила, що обвинуваченим їй було відшкодовано грошові кошти в сумі 10000 грн., до страхової компанії за відшкодуванням вона не зверталась, не заперечувала проти розгляду справи в порядку ч.3 ст.349 КПК України.

Враховуючи зізнавальні показання обвинуваченого ОСОБА_9 , а також те, що іншими учасниками судового провадження не оспорюються фактичні обставини справи, які вказані в обвинувальному акті, зазначені особи правильно розуміють зміст цих обставин, не наполягають на дослідженні інших доказів у справі, учасники судового провадження розуміють неможливість в подальшому оскаржити дані фактичні обставини в апеляційному порядку, у суду не має сумнівів в добровільності та істинності їх позицій, тому відповідно до ч.3 ст.349 КПК України дослідження доказів відносно фактичних обставин справи визнано судом недоцільним, суд обмежив їх дослідження допитом обвинуваченого, потерпілої щодо обґрунтування цивільного позову, дослідженням даних, які характеризують особу обвинуваченого, матеріалів, щодо цивільного позову, судових витрат по справі та місцезнаходження речових доказів.

Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_9 повністю доведена, його дії суд кваліфікує за ст.286 ч.1 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Підстав для зміни правової кваліфікації дій обвинуваченого або його виправдання, суд не вбачає.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_10 суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, що відповідно до ч.5 ст.12 КК України, він вчинив злочин, який відноситься до категорії нетяжких злочинів.

Згідно ст.370,373 ч.3 КПК України та п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим; обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і доказах, отриманих незаконним шляхом, і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

У відповідності до вимог ст.50 КК України при призначенні покарання обвинуваченому, суд вважає за необхідне призначити такий захід примусу, який би був відповідною мірою кари за вчинене, сприяв виправленню обвинуваченого та запобігав вчиненню нових злочинів.

Згідно ст.65 КК України суд призначає покарання в межах санкції статті Особливої частини КК України, відповідно до положень Загальної частини КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, віднесеного законодавством до тяжких злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Дослідженням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_9 встановлено, що він не судимий, одружений, має на утриманні дружину ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка має ряд захворювань, є пенсіонером за віком (71 рік), має пільги згідно з Законом України «Про донорство крові та її компонентів», за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, згідно висновку, викладеного в досудовій доповіді про обвинуваченого у кримінальному провадженні, обвинувачений вмотивований до зміни способу життя та має позитивні плани на майбутнє, ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як низький, ризик небезпеки для суспільства низький, виправлення особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливий та не становить небезпеки для суспільства.

У судових дебатах прокурор підтримуючи обвинувачення просив призначити ОСОБА_10 покарання за ст.286 ч.1 КК України у виді штрафу в розмірі 3000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Відповідно до ст.66 КК України обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, суд визнає щире каяття і активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, часткове добровільне відшкодування заподіяної шкоди, вчинення необережного злочину особою похилого віку.

Відповідно до ст.67 КК України обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

Щодо клопотання сторони захисту та обвинуваченого про застосування положення ст.69 КК України до додаткового обов`язкового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд виходить з наступного.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

У справі «Бакланов проти росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та в справі «Фрізен проти росії» (рішення від 24 березня 2005 року) ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було «свавільним». У справі «Ізмайлов проти росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи»».

Виходячи з роз`яснень п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за ст.286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Частина 1 статті 286 КК України передбачає покарання за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч НМДГ або виправних робіт на строк до двох років, або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Відповідно до ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403,405,407,408,429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

За вимогами ч.2 ст.69 КК України визначено, що на підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі НМДГ.

Також суд враховує, що додаткове покарання в даному випадку може становити особистий надмірний тягар для обвинуваченого і може не відповідати справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи, однак вказана норма закону не надає суду дискреційних повноважень щодо незастосування обов`язкового додаткового покарання у випадках призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі НМДГ і тому підстав для застосування до обвинуваченого ст.69 КК України, суд не вбачає.

Така позиція узгоджується з усталеною практикою ККС ВС, відображеною, зокрема, в постановах від 16.03.2023 року (справа №185/1030/22, провадження №51-3134 км 22), від 31.05.2023 року (справа №727/6826/23, провадження №51-1771 км 23) та від 26.09.2023 року (справа №751/5198/22, провадження №51-3251 км 23).

З урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, обставин, які пом`якшують та відсутністю обставин, що обтяжують покарання, даних про особу обвинуваченого і його відношення до вчиненого, обставин вчинення злочину, які зумовили настання дорожньо-транспортної пригоди, посткримінальну поведінку обвинуваченого, спрямовану на залагодження своєї провини, з врахуванням принципу справедливості та невідворотності покарання за вчинений злочин, висновку органу пробації викладеного в досудовій доповіді, з урахуванням неможливості призначення жодного з покарань передбачених в санкції статі до обвинуваченого окрім штрафу, суд приходить до висновку про те, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства та призначає покарання в межах санкції ст.286 ч.1 КК України, у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами на певний строк.

В матеріалах справи міститься цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 про стягнення з обвинуваченого на її користь моральної шкоди в розмірі 2000000 (двісті тисяч) грн. та витрат на правову допомогу в сумі 10000 (десять тисяч) грн.

Розглядаючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 , про стягнення моральної шкоди в розмірі 200000 (двісті тисяч) грн. на її користь, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно-небезпечним діянням може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно ч.1,5,7 ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння; цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно ч.2 ст.1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

При цьому обов`язок відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, у тому числі, коли йдеться про вчинення злочину, передбаченого ст.286 КК України, обумовлений не порушенням певного договірного зобов`язання, а фактом спричинення шкоди майну, здоров`ю та життю людини. У такому випадку права особи порушені саме фактом заподіяння такої шкоди, а тому особа вправі самостійно обирати способи її відшкодування. Це також узгоджується зі статтями 15,16 ЦК України.

Водночас у межах кримінального провадження за ст.286 КК України факт, обставини ДТП, особа, винна у її настанні, характер і розмір завданої шкоди встановлюються судом як обставини, що мають істотне значення для кримінальної справи і належать до предмета доказування. У цьому разі незвернення потерпілого безпосередньо до страховика жодним чином не перешкоджає з`ясуванню обставин, з якими законодавець пов`язує підстави для виплати відшкодування шкоди.

З огляду на це при вирішенні цивільного позову судом досліджуються обставини справи, докази, якими підтверджується розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення та інші обставини, які мають значення для вирішення позову.

Відповідно до ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпіла ОСОБА_5 подала цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_6 , в якому просила стягнути з останнього моральну шкоду, завдану злочином, тобто, потерпіла чітко висловила свою позицію щодо розміру цивільного позову та особи, з якої її слід стягувати.

В судовому засіданні як обвинувачений, так і захисник не порушували питання про притягнення в якості цивільного відповідача страхової компанії при долученні та дослідженні в якості доказу страхового полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. За таких обставин суд при вирішенні цивільного позову виходить із заявлених сторонами обсягу доказів, які підлягають дослідженню.

Відповідно до ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково, чи відмовляє у ньому.

Судовим розглядом встановлено, що вчиненим кримінальним правопорушенням обвинувачений ОСОБА_6 спричинивши тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_5 заподіяв моральну шкоду.

Пунктом 9 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) установлено, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди є одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів кожної особи.

Критерії, якими суд має керуватися під час визначення розміру моральної шкоди, закріплені в ч.3 ст.23 ЦК та п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 квітня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення в необхідному чи повному обсязі.

Суд, який розглядає справу, повинен з`ясувати всі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості.

Суд вважає позов потерпілої про стягнення моральної шкоди підлягає частковому задоволенню і в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 50000 грн., а з урахуванням, що обвинувачений добровільно відшкодував їй 10000 грн., що підтвердила потерпіла в судовому засіданні, то до стягнення суд вважає підлягає сума 40000 (сорок тисяч) грн., оскільки потерпіла дійсно внаслідок отримання тілесних ушкоджень перенесла фізичний біль, стрес та душевні страждання, внаслідок дорожньо-транспортної події був суттєво змінений звичний спосіб її життя .

Що стосується стягнення витрат на правову допомогу понесену потерпілою ОСОБА_5 , суд виходить з наступного.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений з адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг (складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо).

Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на таку допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні згідно зі ст.91 КПК України.

Така правова позиція викладена у постанові від 19 серпня 2024 року Касаційного кримінального суду Верховного Суду по справі №521/3869/22.

З урахуванням викладено, враховуючи, що потерпілою, в розумінні ст.91 КПК України, жодного документа на підтвердження розміру понесених процесуальних витрат на правову допомогу в сумі 10000 (десять тисяч) грн., що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні не надано, суд відмовляє у їх стягненні.

Відповідно до ст.124 КПК України, суд стягує з обвинуваченого на користь держави витрати на залучення експертів Національного наукового центру «Інституту судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса для проведення судових авто технічних експертиз (техстан) №8534 від 16.06.2025 в сумі 12722,40 грн., №10487/10623 від 22.07.2025 в сумі 12722,40 грн., а всього в загальній сумі 25444,80 грн.

Долю речових доказів суд вирішує відповідно до ст.100 КПК України: транспортний засіб TOYOTA COROLLA 1.33L, реєстраційний номер НОМЕР_2 , чорного кольору, який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_6 та знаходиться на зберіганні у останнього повернути ОСОБА_6 .

Керуючись ст.ст.100,124,349,370,373,374 КПК України, суд, -

ухвалив:

Визнати ОСОБА_6 винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ст.286 ч.1 КК України та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 3000 (трьох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 (п`ятдесят одна тисяча) грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_6 не обирати.

Стягнути з ОСОБА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь держави витрати за проведення судових експертиз в загальній сумі 25444,80 грн., перерахувавши їх на р/р UA0020573, отримувач ГУК Харків обл/МТГ Лозова/24060300, банк отримувача Казначейство України (ел.адм.подат.), код отримувача 37874947, код доходів 24060300, інші надходження.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , в рахунок відшкодування моральної шкоди 40000 (сорок тисяч) грн..

В іншій частині позову відмовити.

Речові докази: транспортний засіб TOYOTA COROLLA 1.33L, реєстраційний номер НОМЕР_2 , чорного кольору повернути ОСОБА_6 .

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити засудженому та прокурору.

Вирок може бути оскаржений, з підстав, передбачених статтею 394 КПК України до апеляційного суду Харківської області через Лозівський міськрайонний суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарженні вироку після постановлення ухвали апеляційним судом.

Суддя ОСОБА_12