ЄУН справи: 336/3185/23
Номер провадження: 1-кп/336/308/2025
ВИРОК

іменем України

07 жовтня 2025 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000122 від 23.02.2023, за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луганськ, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України,

за участі:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника - адвоката ОСОБА_5 ,

встановив:

01.12.2021 солдат ОСОБА_3 , уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України осіб рядового складу, на строк - 3 роки.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 06.01.2023 №5 ОСОБА_3 з 06.01.2023 зараховано до списків особового складу частини, на всі види забезпечення та став вважатися таким, що справи та посади прийняв та приступив до виконання службових обов`язків за посадою та знаходиться в районі ведення бойових дій на території України.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 07.01.2023 №6 ОСОБА_3 призначено на посаду номера обслуги 2 мотопіхотного відділення 3 мотопіхотного взводу 3 мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону.

Згідно з указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України, який в подальшому неодноразово було продовжено, востаннє з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб (тобто до 20 травня 2023 року).

Згідно з вимогами ст. 1 Закону У країни «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом солдат ОСОБА_3 , згідно з вимогами ст, ст. 9, 11, 16, 28, 30, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованими та виявляти повагу до командирів (начальників), беззастережно, неухильно точно та у встановлений строк виконувати їх накази, знати та виконувати свої обов`язки, додержуватися вимог військових статутів, поводитися з гідністю й честю, не допускати самим і стримувати інших від негідних вчинків.

Відповідно до вимог ст. ст. 28, 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих, наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення та віддавати накази, забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України. Командир (начальник) має право віддавати підлеглому накази, а підлеглий зобов`язаний їх виконати сумлінно, точно та у встановлений строк. У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

Статтями 29, 31 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил також передбачено, що за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців. Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Статтею 32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил також передбачено, що за своїми військовими званнями начальниками є: військовослужбовці сержантського і старшинського складу - для військовослужбовців рядового складу однієї з ними військової частини; військовослужбовці молодшого офіцерського складу - для військовослужбовців молодшого сержантського і старшинського складу однієї з ними військової частини та військовослужбовців рядового складу.

В свою чергу, солдат ОСОБА_3 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.

20.02.2023 приблизно о 10-00 год. солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, та проходячи службу на посаді номера обслуги 2 мотопіхотного відділення 3 мотопіхотного взводу З мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 , перебуваючи у тимчасовому пункті дислокації військової частини НОМЕР_1 поблизу АДРЕСА_3 , отримав від командира 3 мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_6 наказ щодо необхідності висування військовослужбовців на визначені бойові рубежі на території колишнього АДРЕСА_3 . Вказаний наказ було доведено до солдата ОСОБА_3 у тому числі у присутності інших військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 .

Реалізуючи свій злочинний умисел солдат ОСОБА_3 , діючи в умовах воєнного стану, в порушення вимог ст, 65 Конституції України ст.ст. 9, 11, 16, 28, 29, 30, 31, 32, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, в той же час та в тому ж місці, відкрито, у присутності командира 3 мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_6 , який відповідно до вимог ст. ст. 29, 30, 31, 32 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України є для нього начальником за службовим становищем та військовим званням, та інших військовослужбовців, безпідставно відмовився виконувати його наказ, щодо висування військовослужбовців на визначені бойові рубежі на території колишнього Оріхівського району, Запорізької області, хоча об`єктивно міг та зобов`язаний був виконати цей наказ.

Умисні дії обвинуваченого ОСОБА_3 , суд кваліфікує за ч. 4 ст. 402 КК України - непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, вчинена в умовах воєнного стану.

Потерпілі від кримінального правопорушення відсутні.

Кримінальним правопорушенням шкоду майнового характеру не завдано, під час досудового розслідування цивільні позови не заявлялись.

Підстави для пред`явлення позову прокурором відповідно до ст. 128 КПК України відсутні.

Витрати на залучення експертів у кримінальному провадженні відсутні.

05 вересня 2025 року між прокурором Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_4 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у даному кримінальному провадженні, та обвинуваченим ОСОБА_3 , за участі захисника адвоката ОСОБА_5 , в порядку, передбаченому ст.ст. 468, 469, 470 та 472 КПК України, укладена угода про визнання винуватості. Згідно з даною угодою прокурор та обвинувачений дійшли згоди щодо формулювання підозри, обвинувачення, всіх істотних для даного кримінального провадження обставин та правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 4 ст. 402 КК України, обвинувачений у повному обсязі сформульованої підозри беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні даного кримінального правопорушення. ОСОБА_3 в ході досудового розслідування добровільно повідомив правоохоронні органи про обставини вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України. Сторонами узгоджено, що з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочину, беззастережного визнання винуватості, участі у відсічі збройної агресії російської федерації на території України, а також те, що ОСОБА_3 раніше не судимий, на службі характеризується позитивно, сторони вважають за можливе при затвердженні угоди ОСОБА_3 призначити покарання за ч. 4 ст. 402 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

Відповідно до статті 58 КК України, покарання у виді службового обмеження застосовується до засуджених військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової служби, на строк від шести місяців до двох років у випадках, передбачених цим Кодексом, а також у випадках, коли суд, враховуючи обставини справи та особу засудженого, вважатиме за можливе замість обмеження волі чи позбавлення волі на строк не більше двох років призначити службове обмеження на той самий строк.

Враховуючи, що ОСОБА_3 є військовослужбовцем, і до нього може бути застосовано службове обмеження для військовослужбовців, передбачене статтею 58 КК України, з урахуванням особистості обвинуваченого, конкретних обставин кримінального провадження, наявності пом`якшуючих та відсутності обтяжуючих покарання обставин, сторони дійшли висновку про можливість призначення ОСОБА_3 покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців замість позбавлення волі.

Сторони дійшли остаточної згоди на призначення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , остаточного покарання за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 402 КК України, із застосуванням ст.ст. 58, 69 КК України, замість позбавлення волі строком на 2 роки, призначити покарання військовослужбовцю ОСОБА_3 у виді 2 (двох) років службового обмеження для військовослужбовців з відрахуванням в дохід держави 20 (двадцять) відсотків із суми грошового забезпечення обвинуваченого.

В угоді передбачені наслідки її укладення, затвердження та невиконання, які роз`яснені обвинуваченому.

Прокурор просив затвердити угоду про визнання винуватості та просив призначити ОСОБА_3 узгоджену міру покарання.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав у повному обсязі, розкаявся у вчиненому та пояснив, що під час укладення угоди діяв добровільно, розуміє свої права та наслідки укладення угоди про визнання винуватості, просив суд затвердити угоду про визнання винуватості судом, дав згоду на застосування узгодженого виду покарання, розуміє, що умисне невиконання угоди є підставою для притягнення його до кримінальної відповідальності за ст.389-1 КК України.

Захисник ОСОБА_5 підтримала позицію свого підзахисного та просила призначити обвинуваченому узгоджену міру покарання, зазначила, що будь-якого тиску на обвинуваченого вчинено не було, всі дії є добровільними, укладення угоди відбувалося в її присутності.

Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 468 КПК України, у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Відповідно ч. 2 ст. 469 КПК України, угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів (крім кримінальних проваджень щодо корупційних кримінальних правопорушень та кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією).

Відповідно до абз. 5 ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

Відповідно до ст. 472 КПК України в угоді про визнання винуватості зазначаються її сторони, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, беззастережне визнання підозрюваним чи обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, обов`язки підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою (якщо відповідні домовленості мали місце), умови часткового звільнення підозрюваного, обвинуваченого від цивільної відповідальності у вигляді відшкодування державі збитків внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, узгоджене покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, умови застосування спеціальної конфіскації, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди.

В угоді зазначається дата її укладення та вона скріплюється підписами сторін.

Згідно з частиною 3 ст. 474 КПК України якщо угоди досягнуто під час судового провадження, суд невідкладно зупиняє проведення процесуальних дій і переходить до розгляду угоди.

ОСОБА_3 обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 4 ст. 402 КК України та яке згідно зі ст. 12 КК України належать до категорії тяжких злочинів.

Кримінальним правопорушенням шкоду майнового характеру не завдано.

Встановлено, що сторони кримінального провадження уклали угоду про визнання винуватості, зміст якої відповідає вимогам ст. 472 КПК України. При укладенні угоди про визнання винуватості прокурором враховані обставини, визначені ст. 470 КПК України.

Судом встановлено, що умови даної угоди відповідають вимогам КПК України та КК України.

При цьому, судом з`ясовано, що ОСОБА_3 цілком розуміє роз`яснені йому права, визначені ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_3 відповідно до ст. 66 КК України: є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_3 відповідно до ст. 67 КК України: не встановлено.

Вивченням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_3 встановлено, що він проходить військову службу, характеризується виключно позитивно, має місце постійного проживання та реєстрації, раніше не судимий.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» від 11 грудня 2015 року № 13, сторони угоди (незалежно від її виду) зобов`язані, крім іншого, узгоджувати міру покарання.

Домовленості сторін угоди при узгодженні покарання не мають виходити за межі загальних та спеціальних засад призначення покарання, встановлених законом України про кримінальну відповідальність. Зокрема, сторони мають узгоджувати покарання, враховуючи: - положення пунктів 1 - 2 ч. 1 ст. 65 КК, тобто 1) у межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 КК, та 2) відповідно до положень Загальної частини КК. Зокрема, у випадку, коли в санкції статті (санкції частини статті), що передбачає відповідальність за вчинений злочин, не встановлено мінімальної межі покарання, сторони мають виходити із положень розділу X Загальної частини КК; - ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (п. 3 ч. 1 ст. 65 КК). За наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного сторони угоди з огляду на положення статей 65, 75 КК мають право, використовуючи положення ст. 69 КК, узгоджувати: а) основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, або б) інше основне покарання, більш м`який його вид, не зазначений у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК за цей злочин; в) не визначати додаткове покарання, передбачене у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК як обов`язкове, за винятком випадків, встановлених ч. 2 ст. 69 КК.

Врахування зазначених вимог кримінального закону має бути відображено у змісті угоди, а узгоджена міра покарання повинна мати конкретний вираз.

Враховуючи наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а саме: щире каяття, яке полягає у тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалась, а також те, що ОСОБА_3 приймає участь у відсічі збройної агресії російської федерації, вчинення кримінального правопорушення вперше, активного сприяння у розкритті злочину, відсутності обтяжуючих обставин, даних про особу обвинуваченого, який є військовослужбовцем, позитивно характеризується за місцем проходження служби, раніше не судимий, сторони узгодили покарання із застосуванням статті ст.ст. 58, 69 КК України, замість позбавлення волі строком на 2 роки, призначити покарання військовослужбовцю ОСОБА_3 у виді 2 (двох) років службового обмеження для військовослужбовців з відрахуванням в дохід держави 20 (двадцять) відсотків із суми грошового забезпечення обвинуваченого, суд дійшов висновку, що узгоджений сторонами із застосуванням ст.ст. 58, 69 КК України, більш м`який вид основного покарання, не зазначений в санкції ч. 4 ст. 402 КК України, відповідає обставинам справи та не суперечить вимогам закону.

Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Виходячи із положень ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Суд, переконавшись, що укладення угоди є добровільним, умови угоди не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, не суперечать вимогам закону та інтересам суспільства, правова кваліфікація кримінального правопорушення є вірною, узгоджена міра покарання відповідає характеру і тяжкості обвинувачення, суд вважає можливим затвердити угоду про визнання винуватості, визнати ОСОБА_3 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, та призначити йому узгоджене сторонами покарання із застосуванням ст.ст. 58, 69 КК України, замість позбавлення волі строком на 2 роки, призначити покарання військовослужбовцю ОСОБА_3 у вигляді 2 (двох) років службового обмеження для військовослужбовців з відрахуванням в дохід держави 20 (двадцять) відсотків із суми грошового забезпечення обвинуваченого.

На думку суду, таке покарання повністю відповідатиме вимогам ст. ст. 50, 65 КК України та у даному випадку буде досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Враховуючи викладене, оскільки умови вказаної угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим відповідають вимогам КПК та КК України, суд, врахувавши заслухані доводи сторін кримінального провадження, дійшов висновку про наявність всіх правових підстав для затвердження цієї угоди.

Судові витрати відсутні. Цивільний позов не заявлено.

Під час досудового розслідування, на підставі ухвали слідчого судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 лютого 2023 року, застосовано до ОСОБА_3 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Ухвалами Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 квітня 2023 року, 14 червня 2023 року, 26 липня 2023 року, 20 вересня 2023 року продовжено ОСОБА_3 запобіжний захід у виді тримання під вартою. Ухвалою від 20 вересня 2023 року також визначено альтернативний запобіжний захід у вигляді застави.

25 вересня 2023 року ОСОБА_3 був звільнений з-під варти із державної установи «Запорізький слідчий ізолятор» після внесення застави в сумі 214720,00 грн., що підтверджується листом начальника СІЗО від 26 вересня 2023 року за № 2/10-6999.

Попереднє ув`язнення обвинуваченого зараховується за правилами ст. 72 КК України.

Прокурор вказав, що до обвинуваченого застосовано запобіжний захід у вигляді застави, після внесення застави під час розгляду справи в суді обвинувачений покладені на нього обов`язки не порушував.

Метою запобіжного заходу є забезпечення належної процесуальної поведінки та виконання процесуальних обов`язків обвинуваченим, обов`язки передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України не продовжувались, а тому при ухваленні вироку просив вирішити питання про повернення застави.

Строк дії ухвали та виконання зобов`язань сплив, до теперішнього часу відносно ОСОБА_3 не обиралися та не продовжувалися нові обов`язки та запобіжні заходи.

Відповідно до ст. 182 КПК України, з моменту обрання запобіжного заходу у вигляді застави щодо особи, яка не тримається під вартою, в тому числі до фактичного внесення коштів на відповідний рахунок, а також з моменту звільнення підозрюваного, обвинуваченого з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної слідчим суддею, судом в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, підозрюваний, обвинувачений, заставодавець зобов`язані виконувати покладені на них обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.

Відповідно до ч. 11 ст. 182 КПК України застава, що не була звернена в дохід держави, повертається підозрюваному, обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу. При цьому застава, внесена підозрюваним, обвинуваченим, може бути повністю або частково звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень. Застава, внесена заставодавцем, може бути звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень тільки за його згодою.

Порядком внесення коштів на спеціальний рахунок у разі застосування застави як запобіжного заходу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2012 р. № 15 (у редакції Постанови КМУ від 18.01.2012 р. № 27, зі змінами і доповненнями) передбачений порядок їх повернення, зокрема: кошти, внесені як застава, підлягають поверненню повністю або частково у випадках, передбачених Кримінально процесуальним кодексом України.

Відповідно до п. 8 Порядку застава повертається особі або заставодавцю у безготівковій формі на зазначений ними банківський рахунок, а у разі відсутності такого рахунка - готівкою через банки або підприємства поштового зв`язку.

Для повернення коштів, внесених як застава, особа чи заставодавець подає до територіального управління ДСА або апеляційного суду, Вищого антикорупційного суду, Верховного Суду, якому відкрито депозитний рахунок, на який було внесено заставу, такі документи: заява особи чи заставодавця, в якій обов`язково зазначаються реквізити банківського рахунка, на який зараховуватимуться кошти, що підлягають поверненню, а у разі відсутності банківського рахунка - відомості про банк чи підприємство поштового зв`язку; засвідчена судом копія ухвали слідчого судді, суду, вироку суду, в якому міститься рішення про повернення застави; копія платіжної інструкції, що підтверджує факт внесення коштів як застави.

Територіальне управління ДСА або апеляційний суд, Вищий антикорупційний суд, Верховний Суд, який обрав запобіжний захід у вигляді застави, розглядає зазначені документи та протягом п`яти робочих днів з дня їх надходження за умови зарахування коштів на депозитний рахунок готує та подає до органу Казначейства платіжну інструкцію про повернення коштів.

Повернення коштів, внесених як застава, здійснюється протягом п`яти робочих днів з дня надходження платіжних інструкцій територіального управління ДСА або апеляційного суду, Вищого антикорупційного суду, Верховного Суду, який обрав запобіжний захід у вигляді застави, до органу Казначейства.

Враховуючи, що підстав для звернення застави в дохід держави, внесеної за обвинуваченого ОСОБА_3 судом не встановлено, запобіжний захід у вигляді застави останнім не порушувався, обов`язки покладені на ОСОБА_3 не продовжувались, після внесення застави під час розгляду справи в суді обвинувачений обов`язки не порушував, суд вважає, що запобіжний захід у вигляді застави підлягає скасуванню, а внесений розмір застави підлягає поверненню заставодавцю, після набрання вироком законної сили.

Витрати на залучення експертів відсутні.

Керуючись ч.2 ст.373, ст.ст.374, 474, 475 КПК України, суд, -

ухвалив:

Затвердити угоду про визнання винуватості, що укладена 05 вересня 2025 року між прокурором Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_7 та обвинуваченим ОСОБА_3 , за участі захисника адвоката ОСОБА_5 , у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000122 від 23.02.2023, за обвинуваченням ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 402 КК України.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України та призначити йому узгоджене сторонами, угоди про визнання винуватості від 05 вересня 2025 року, покарання із застосуванням ст.ст. 58, 69 КК України, замість позбавлення волі строком на 2 роки, призначити покарання військовослужбовцю ОСОБА_3 у виді 2 (двох) років службового обмеження для військовослужбовців з відрахуванням в дохід держави 20 (двадцять) відсотків із суми грошового забезпечення обвинуваченого.

На підставі пункту в) ч. 1 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_3 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 14 години 45 хвилин 24 лютого 2023 року до 25 вересня 2023 року, з розрахунку три дні службового обмеження для військовослужбовців одному дню позбавлення волі.

Запобіжний захід застосований до ОСОБА_3 у вигляді застави скасувати та повернути заставу особам, які її вносили.

Заставу, визначену ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2023 року, у розмірі 214720,00 грн., внесену 25 вересня 2023 року заставодавцем за обвинуваченого ОСОБА_3 на спеціальний рахунок ТУ ДСА в Запорізькій області (квитанція від 22 вересня 2023 року, заставодавець ОСОБА_8 ) - повернути заставодавцю, відповідно до ст. 182 КПК України, після набрання вироком суду законної сили.

Вирок може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з моменту його проголошення з підстав передбачених ч.4 ст.394 КПК України.

Вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений:

1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 КПК України, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди;

2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 КПК України угода не може бути укладена.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

У разі невиконання угоди про визнання винуватості прокурор має право звернутися до суду, який затвердив таку угоду, з клопотанням про скасування вироку протягом встановленого законом строку давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення відповідного кримінального правопорушення.

Умисне невиконання угоди є підставою для притягнення особи до відповідальності, встановленої законом.

Копію вироку суду після його проголошення негайно вручити обвинуваченому, прокурору та захиснику.

Суддя: ОСОБА_1