Справа №577/4448/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/28/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне вбивство
УХВАЛА

Іменем України

24 вересня 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в м. Суми кримінальне провадження № 577/4448/19 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 21.09.2020, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Баку, Республіка Азербайджан, фактично мешкає АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

перекладача ОСОБА_11 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_12 просить скасувати вирок суду в частині визнання його винним за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК і закрити провадження в цій частині у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, оскільки докази судом досліджені не об`єктивно та неповно, внаслідок чого невірно кваліфіковані його дії, умислу на вбивство він не мав, тілесні ушкодження спричинив перебуваючи у стані сильного душевного хвилювання через конфлікт з братом, який першим наніс йому удари рукою, потерпілий жодних претензій до нього не має і просив не призначати йому суворе покарання. Докази в даному кримінальному провадженні отримані у незаконний спосіб, під час досудового розслідування він не був забезпечений перекладачем, а правова допомога була неефективною. Вартість майна не перевищує суму, з якої настає кримінальна відповідальність, тому у його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбачений ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК.

Вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 21.09.2020 ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК, і йому призначене покарання: за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК у виді одного року позбавлення волі; за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК у виді восьми років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначене остаточне покарання у виді восьми років позбавлення волі. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь фінансового управління Конотопської міської ради в рахунок відшкодування витрат на лікування потерплого ОСОБА_13 9464,40 грн, а на користь держави 429 грн процесуальних витрат.

Згідно вироку суду, 14.02.2019 близько 11:00 ОСОБА_9 , повторно, перебуваючи біля покинутого господарства по АДРЕСА_2 , належного ОСОБА_14 , помітив металеві елементи, використані у конструкції до вхідних воріт, встановлених для огорожі зазначеного домоволодіння, зняв з петель дві стулки воріт та викопав із землі два металеві стовпчики загальною вартістю 262,52 грн, виконавши усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але не зміг розпорядитись викраденим майном, так як був викритий поліцейськими.

31.07.2019 близько 23:30 ОСОБА_9 разом з братами ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_9 відпочивав у кафе «Дев`ятка» по вул. І. Франка, 35 в м. Конотопі, де вони спільно вживали спиртні напої. Перебуваючи у стані сп?яніння, між ОСОБА_16 та його братом ОСОБА_17 виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_18 вдарив долонею руки ОСОБА_19 в обличчя. Конфлікт не був вичерпаний і продовжився взаємними образами, в процесі чого потерпілий ОСОБА_18 завдав ОСОБА_20 два удари кулаком в область голови, після чого останній дістав розкладний ніж і умисно наніс ОСОБА_21 один удар в ділянку грудної клітини зліва, а потім один удар в скроневу ділянку голови зліва, в результаті чого ОСОБА_21 були спричинені середньої тяжкості та тяжкі тілесні ушкодження. Тобто, вчинивши усі дії, які ОСОБА_22 вважав необхідними для доведення умислу на позбавлення життя ОСОБА_23 , смерть останнього не настала, оскільки потерпілий у тяжкому стані був екстрено госпіталізований до реанімаційного відділення лікарня.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_8 , яка заперечила проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Розглянувши кримінальне провадження відносно ОСОБА_9 за пред`явленим йому обвинуваченням, суд першої інстанції визнав доведеним та кваліфікував дії останнього як закінчений замах на вбивство та закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинену повторно.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК відповідають матеріалам кримінального провадження, є вмотивованими та ґрунтуються на досліджених у суді першої інстанції доказах, а саме на:

- показаннях потерпілого ОСОБА_13 , який пояснив, що 31.07.2019 близько полуночі під час перебування в кафе «Дев`ятка», між ним та братом ОСОБА_9 стався конфлікт, який переріс спочатку у взаємні образи, а потім у штовханину під час чого він вдарив ОСОБА_9 долонею в обличчя. Причиною конфлікту стало негативне ставлення обвинуваченого до брата ОСОБА_24 , через що між останніми відбулась словесна перепалка, у яку він втрутився, заступаючись за брата ОСОБА_25 . Перепалка продовжувалась 5-6 хвилин як в приміщенні кафе, так і в коридорі закладу. Перебуваючи у приміщенні кафе до нього підбіг ОСОБА_22 з ножем у руці та наніс удар ножем в голову, а саме у ліву скроневу частину, від чого він почав падати, але його хтось підтримав і поклав на підлогу. Після цього ОСОБА_22 вибіг з кафе і втік. Коли саме ОСОБА_22 завдав йому удар ножем у лівий бік не пам`ятає, але відчув це поранення ще в приміщенні кафе. Після отриманої травми голови послідовність та конкретність подій того вечора чітко не пригадує і може щось плутати, але точно знає, що два ножових поранень завдав саме ОСОБА_22 , який також погрожував вбити його та ОСОБА_25 ;

- показаннях свідка ОСОБА_9 , згідно яких 31.07.2019 близько 23:00 він спільно з ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_26 та ОСОБА_27 сиділи за одним столом в кафе «Дев`ятка» і пили пиво. Між ОСОБА_28 та ОСОБА_25 відбувся словесний конфлікт, у якій він втрутився на стороні ОСОБА_28 , а Касимбала заступився за ОСОБА_25 . Під час цього конфлікту вони штовхали один одного, але не билися. Потім якийсь незнайомий чоловік вивів їх з ОСОБА_25 на вулицю. У цей час ОСОБА_28 і ОСОБА_29 залишалися в приміщенні кафе. Через деякий час з кафе вибіг ОСОБА_28 і, сказавши: «Що я наробив», втік. Повернувшись до приміщення кафе він побачив на підлозі Касимбалу з ножем в голові;

- показаннях свідка ОСОБА_24 , який пояснив, що у зазначений день та час спільно з ОСОБА_29 , ОСОБА_28 , ОСОБА_30 і ОСОБА_31 пили пиво в кафе «Дев`ятка». Між ним та ОСОБА_28 виник словесний конфлікт на грунті невдалого жарту, який він висловив у бік дівчини, внаслідок чого обвинувачений став його ображати. Касимбала заступився за нього, що призвело до взаємних образ вже ОСОБА_28 з ОСОБА_29 . В ході образ ОСОБА_29 вдарив ОСОБА_28 і вони впали. Коли обвинувачений підвівся, то отримав удар в обличчя і від нього. Після чого за ОСОБА_28 вступився ОСОБА_32 і у них виникла сварка. У цей час він перебував спиною до Касимбали та ОСОБА_28 . Повернувшись, він побачив Касимбалу з ножем в голові, який лежав на підлозі. Сіявуш сказав: «Що я наробив» і втік. Раніше цей ніж він бачив у ОСОБА_28 ;

- показаннях свідка ОСОБА_33 , який пояснив, що перебував в кафе «Дев`ятка» в компанії братів ОСОБА_34 , вони спільно пили пиво. Потім він вийшов на вулицю, а брати залишились в приміщенні. Через деякий час з кафе вибіг ОСОБА_22 і втік. Повернувшись до кафе, він побачив на підлозі ОСОБА_23 з ножем в голові;

- протоколі огляду місця події від 01.08.2019, в ході якого було обстежено місце вчинення злочину (приміщення кафе «Дев`ятка») та вилучено кепку-козирьок, коробку з-під гральних карт, гральні карти, марлевий бинт зі змивом речовини бурого кольору;

- протоколі огляду місця події від 01.08.2019 (Хірургічного відділення Конотопської ЦРЛ), в ході якого були вилучені ніж, що був використаний ОСОБА_9 для заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_13 та одяг потерпілого;

- протоколі проведення слідчого експерименту за участі обвинуваченого ОСОБА_9 , згідно якого останній вказав послідовність подій, які відбувалися 31.07.2019 та продемонстрував механізм нанесення ним ножового поранення в голову потерплому ОСОБА_13 , заперечуючи при цьому заподіяння ножового поранення у грудну клітину;

- висновку додаткової судово-медичної експертизи, проведеної за наслідками слідчого експерименту за участі обвинуваченого, згідно якого механізм спричинення тілесних ушкоджень продемонстрований ОСОБА_9 співпадає не в повному обсязі з тілесними ушкодженнями, виявленими у потерпілого ОСОБА_13 на час судово-медичного обстеження та під час госпіталізації у відділення, а саме в частині кількості нанесених тілесних пошкоджень, оскільки під час проведення слідчого експерименту не був продемонстрований механізм нанесення тілесного пошкодження в ділянку грудної клітини;

- протоколі проведення слідчого експерименту за участі потерпілого ОСОБА_13 , згідно якого останній продемонстрував механізм спричиненні йому тілесних ушкоджень обвинуваченим;

- висновку додаткової судово-медичної експертизи, проведеної за наслідками слідчого експерименту за участі потерпілого ОСОБА_13 , згідно якої механізм спричинення тілесних ушкоджень продемонстрований ним під час проведення слідчого експерименту не в повному обсязі співпадає з тілесними ушкодженнями виявленими у нього на час судово-медичного обстеження та під час госпіталізації у відділення. Не співпадає в кількості нанесених тілесних пошкоджень в ділянку грудної клітини зліва;

- протоколі проведення слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_24 , згідно якого останній вказав послідовність подій, які відбувалися 31.07.2019, і за яких обставин були заподіяні тілесні ушкодження ОСОБА_13 обвинуваченим;

- висновку судово-медичної експертизи № 386 від 10.09.2019 щодо виявлених у потерпілого ОСОБА_13 на час судово-медичного обстеження (15.08.2019) тілесних ушкоджень та часу їх спричинення;

- висновках судово-імунологічних експертиз № 774 від 03.09.2019 та № 775 від 29.08.2019, судово-цитологічному дослідженні ножа № 200 від 11.09.2019 та судової медико-криміналістичної експертизи фуфайки (футболки), належної ОСОБА_13 за № 223 від 15.09.2019;

- висновку судово-психіатричної експертизи № 410 від 16.09.2019, згідно якої ОСОБА_9 не перебував в стані фізіологічного афекту або в іншому емоційному стані, який суттєво впливав на його свідомість та діяльність.

Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили (ст. 94 КПК).

Наведені вище докази всупереч доводів обвинуваченого отримані в порядку, встановленому КПК, підтверджують існування обставин, які відповідно ст. 91 КПК підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подію кримінального правопорушення (час, місце, спосіб, наслідки вчинення кримінального правопорушення) та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, а відтак відповідно положень ст. 84-86 КПК є належними, допустимими, достовірними та у своїй сукупності доводять винуватість ОСОБА_9 у вчиненні закінченого замаху на вбивство (умисне протиправне заподіяння смерті іншій особі).

Що стосується доводів обвинуваченого про відсутність у нього умислу на вбивство і заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому у стані сильного душевного хвилювання, то колегія суддів вважає безпідставними і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та спростовуються наведеними вище доказами.

В суді першої інстанції ОСОБА_9 не заперечував факт конфлікту між ним та потерпілим ОСОБА_13 , а також використання під час цього конфлікту ножа та завдання ним удару потерпілому, хоча стверджував про відсутність наміру вбивати останнього і заперечував цілеспрямованість нанесення ушкоджень в життєво важливі органи.

Аналізуючи досліджені докази, що мають значення для встановлення змісту та спрямованості умислу обвинуваченого ОСОБА_9 при вчиненні кримінального правопорушення, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із сукупності всіх обставин вчинених дій та врахував спосіб, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, знаряддя злочину, поведінку винного та потерпілого, що передувала події, їхні стосунки, ставлення обвинуваченого до наслідків учиненого та дійшов правильного висновку про наявність у ОСОБА_13 умислу на вбивство свого брата ОСОБА_13 .

Завдаючи потерпілому два удари ножом, який носив з собою і який мав специфічні властивості, зокрема швидко приводився до стану застосування шляхом натискання кнопки, із довжиною леза достатньою для об`єктивного спричинення смерті, з прикладанням значної сили в область грудної клітини зліва, а потім одного удару в скроневу ділянку голови зліва, де знаходяться життєво важливі органи, обвинувачений ОСОБА_9 не міг не розуміти особливо небезпечний характер таких дій і їх наслідки у виді смерті потерпілого, що повністю узгоджується з доказами у справі, і свідчить про спрямованість умислу саме на вбивство потерпілого ОСОБА_13 .

Суб`єктивна сторона заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, відповідальність за яке передбачено ст. 123 КК, характеризується не лише умислом, а й таким емоційним станом винного, який значною мірою знижував його здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними. Необхідною умовою кваліфікації дій винного за зазначеною статтею є сильне душевне хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання чи тяжкої образи з боку потерпілого. Насильство може бути як фізичним (заподіяння тілесних ушкоджень або побоїв, незаконне позбавлення волі тощо), так і психічним (наприклад, погроза завдати фізичної, моральної чи майнової шкоди). До тяжкої образи слід відносити явно непристойну поведінку потерпілого, що особливо принижує гідність чи ганьбить честь винного або близьких йому осіб.

У випадках, коли тяжке тілесне ушкодження заподіяно після того, як стан сильного душевного хвилювання минув, дії винного потрібно кваліфікувати за статтями, що передбачають відповідальність за вчинення зазначених злочинів без пом`якшуючих обставин. Неправомірна поведінка потерпілого в такому разі може бути визнана обставиною, що зменшує суспільну небезпечність злочину і пом`якшує покарання винного.

Між тим, твердження обвинуваченого ОСОБА_9 про те, що в нього не було умислу вбивати свого брата є суперечливими та непереконливими, а суд першої інстанції, даючи правову оцінку діям обвинуваченого згідно з пред`явленим обвинуваченням, урахував усталені правові позиції в справах про злочини проти життя і здоров`я особи, з яких випливає, що замахом закон визнає діяння, безпосередньо спрямоване на вчинення злочину. Мета досягнення суспільно небезпечного результату конструктивний елемент попередньої злочинної діяльності, у тому числі замаху. Таким чином, наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо їх було включено в мету його діяння, і досягнення такої мети було б неможливе без зазначених наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, то вона не могла і вчинити замах на їх досягнення.

Відповідно ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 24 КК, замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом (коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання) дій (бездіяльності), безпосередньо спрямованих на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного.

Із показань самого обвинуваченого, потерплого ОСОБА_13 та свідків убачається, що ОСОБА_9 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, посварився з братом ОСОБА_13 і під час цієї сварки отримав від останнього декілька ударів в обличчя. Така неправомірна поведінка потерпілого викликала у обвинуваченого почуття обурення, раптово виниклої гострої особистої неприязні та стала поштовхом до насильства у виді спричинення ножових поранень з метою вбивства потерпілого.

Судом першої інстанції вірно ураховано, що під час конфлікту обвинувачений погрожував вбити потерпілого, завдав потерпілому два удари ножем в життєво важливі органи (місце розташування серця і скроневу частину голови), після чого покинув потерпілого і втік з місця вчинення злочину, будучи впевненим у смерті останнього, що підтверджується показаннями свідків та висловлюваннями останнього: «Брат не помирай», «Що я наробив».

Окрім цього, під час досудового розслідування проведена судово-психіатрична експертиза обвинуваченого ОСОБА_9 (висновок № 410 від 16.09.2019), в ході якої встановлено, що ОСОБА_9 в момент вчинення інкримінованого йому злочину в стані фізіологічного афекту або в іншому емоційному стані, який би суттєво впливав на його свідомість, не перебував; обвинувачений на обліку у лікарів психіатра та нарколога не знаходився.

Оскільки психіка людини є складним об`єктом для дослідження, а з`ясування емоційного стану має самостійне кримінально-правове значення для встановлення стану сильного душевного хвилювання, яке входить до суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ст. 123 КК, то для дослідження психічної діяльності особи під час вчинення нею кримінального правопорушення, яка взаємообумовлена її емоційно-психологічними особливостями, необхідні спеціальні знання, тому і призначається експертиза. Об`єктом дослідження судової психологічної експертизи є психічно здорові особи та матеріали кримінального провадження. До компетенції експерта при дослідженні емоційного стану особи належить встановлення індивідуально-психологічних особливостей (зокрема таких, які визначають схильність до кумуляції афекту): які психологічні особисті якості та провідні мотиваційні чинники поведінки має обвинувачений та у якому зв`язку вони перебувають з обставинами, що досліджуються у справі, чи могли ці особливості суттєво вплинути на його поведінку під час скоєння ним інкримінованих дій. Водночас, експерт встановлює міру здатності обвинуваченого розуміти характер скоєних дій, та їх наслідки; наявності або відсутності в обвинуваченого в момент скоєння протиправних дій емоційного стану, що суттєво вплинув на його свідомість і поведінку. А тому експерт вирішує питання у якому емоційному стані перебував обвинувачений на момент скоєння інкримінованого йому діяння; чи перебував він у стані вираженого емоційного збудження або вираженого емоційного напруження, що може розглядатися як психологічна підстава стану сильного душевного хвилювання; чи перебував обвинувачений на момент скоєння інкримінованих йому дій у стані фізіологічного чи іншого непатологічного афекту як психологічної підстави сильного душевного хвилювання. Психологічна експертиза має врахувати всі обставини справи, зокрема, прояви поведінки обвинувачуваного в момент вчинення інкримінованого діяння, кількість ушкоджень у жертви, наявність конфлікту з нею і, разом з тим, раптовість самого криміногенного діяння, посилання обвинувачуваного на зміну в усвідомленні ситуації, неповноту осмислення та сприйняття в момент вчинення злочину, висловлювання про неможливість у той час володіти собою, витіснення з пам`яті окремих епізодів вчиненого тощо. Така експертиза необхідна для недопущення помилкового пом`якшення покарання у випадках, коли стану афекту з погляду юридичної психології бути не може.

Статтею 123 КК передбачена відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, заподіяне у стані сильного душевного хвилювання.

Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується особливим емоційним станом суб`єкта його сильним душевним хвилюванням, а умисел на заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження виникає раптово і реалізується негайно.

Сильним душевним хвилюванням (фізіологічним афектом) є раптовий емоційний процес, викликаний поведінкою потерпілого, що протікає швидко та бурхливо, і певною мірою знижує здатність особи усвідомлювати свої дії та керувати ними. Тобто, психічне ставлення особи при вчиненні цього злочину характеризують дві особливості: умисел завжди є таким, що раптово виник, і афектованим; емоційний стан винної особи характеризується сильним душевним хвилюванням, що певною мірою знижує її здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними.

Таким чином, зміст досліджених судом фактичних обставин і доказів давав достатні підстави вважати, що в цій ситуації не було будь-якої раптовості виникнення стану сильного душевного хвилювання, а відтак показання обвинуваченого ОСОБА_9 щодо його небажання заподіяти смерть потерпілому судом першої інстанції обґрунтовано розцінені як неправдиві.

В ході апеляційного розгляду було установлено, що висновки експертизи є науково обґрунтованими, умотивованими і відповідають об`єктивній поведінці обвинуваченого в момент вчинення інкримінованого правопорушення та після нього.

Не може колегія суддів погодитись і з доводами апеляційної скарги про незабезпечення обвинуваченого перекладачем під час досудового розслідування, оскільки перекладач необхідний у кримінальному процесі, якщо особа не розуміє або не розмовляє мовою судочинства в обсязі, достатньому для розуміння перебігу судового процесу та участі у розв`язанні питання, яке для неї мало вирішальне значення, або особа за рівнем володіння мовою не здатна на ведення свого захисту та висувати на розгляд суду свою версію без допомоги перекладача. Розуміння зазначених обставин не стосується правового механізму здійснення захисту, оскільки перекладач надає мовно-комунікативну, а не правову допомогу, що є функцією захисника.

Відповідно ст. 29 КПК, кримінальне провадження здійснюється державною мовою. Сторона обвинувачення, слідчий суддя та суд складають процесуальні документи державною мовою. Особі повідомляється про підозру у вчиненні кримінального правопорушення державною мовою або будь-якою іншою, якою вона достатньо володіє для розуміння суті підозри у вчиненні кримінального правопорушення. Слідчий суддя, суд, прокурор, слідчий забезпечують учасникам кримінального провадження, які не володіють чи недостатньо володіють державною мовою, право давати показання, заявляти клопотання і подавати скарги, виступати в суді рідною мовою або іншою, якою вони володіють, користуючись у разі необхідності послугами перекладача в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Забезпечення права на захист підозрюваного, обвинуваченого, засудженого і виправданого у кримінальному провадженні одна з найважливіших гарантій захисту прав і свобод людини та громадянина, закріплених ст. 59, 63, 129 Конституції України та міжнародними актами, які є частиною національного законодавства щодо прав людини і основоположних свобод, а участь перекладача у кримінальному провадженні зумовлена конституційною засадою рівності перед законом і судом (ч. 1 ст. 24 Конституції України) та положеннями ч. 1 ст. 10 КПК, згідно з якою, серед іншого, не може бути привілеїв чи обмежень у процесуальних правах, передбачених цим Кодексом, за мовною ознакою.

Рівень розуміння і спілкування, за якого виникає право на безоплатну допомогу перекладача, залежить від фактичних обставин, з огляду на цей рівень визначається обсяг необхідної «допомоги». Загалом обвинувачений повинен бути у змозі самостійно або за допомогою перекладача розуміти, що відбувається під час розгляду справи, і брати участь у розгляді такою мірою, що забезпечувала би його право на справедливий суд.

Колегія суддів вважає, що питання про дотримання вимог ст. 29 КПК щодо залучення перекладача слід вирішувати у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи не призвело це до порушення рівності перед законом і судом (принципу «рівності можливостей») та несправедливості судового розгляду в цілому в розумінні положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно ч. 1 ст. 68 КПК, у разі необхідності у кримінальному провадженні перекладу пояснень, показань, або документів сторони кримінального провадження або слідчий суддя чи суд залучають відповідного перекладача.

Згідно практики Європейського суду з прав людини рішення в справі «Х. проти Австрії» від 29.12.1975, «Камасінскі проти Австрії» від 19.12.1989, «К. проти Франції» від 07.12.1983, з приводу забезпечення права на послуги перекладача забезпечувана допомога перекладача має надати можливість обвинуваченому ознайомитись з наявними проти нього доводами і здійснювати захист, зокрема, даючи йому змогу викласти свою версію подій.

Як убачається з протоколу затримання ОСОБА_9 останньому були роз`яснені права, передбачені ч. 3 ст. 42 КПК, серед іншого, права користуватися рідною мовою, отримувати копії процесуальних документів рідної мовою або іншою мовою, якою він володіє, а в разі необхідності користуватися послугами перекладача за рахунок держави. При цьому ОСОБА_9 , будучи ознайомленим з даним протоколом та в подальшому при проведенні слідчих дій в присутності свого захисника жодного разу не ставив питання про недостатнє розуміння перебігу досудового розслідування, складених за його наслідками процесуальних документів через нерозуміння мови і тільки під час підготовчого судового засідання 27.09.2019 ОСОБА_9 пояснив, що не розуміє українську, а вільно володіє лише російською, у зв`язку із чим ухвалою суду був залучений перекладач з української та російської мов, послугами якого він користувався весь час судового розгляду. При цьому і під час апеляційного розгляду обвинувачений був забезпечений перекладачем з української і азербайджанської мов.

Не знайшли свого підтвердження і твердження обвинуваченого про неефективність його захисту адвокатом ОСОБА_10 , оскільки право підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на захист полягає, зокрема, у наданні йому можливості надавати пояснення, збирати докази, користуватися правовою допомогою захисника, обраного ним або наданого безоплатно за рахунок держави (ст. 20 КПК) і ст. 54 КПК передбачена можливість заміни захисника на будь-якій стадії провадження, у тому числі, якщо підозрюваний (обвинувачений) вважає, що здійснюваний захист є неефективним, так як Конституцією України хоч і гарантовано право кожного на професійну правничу допомогу, але кожен є вільним у виборі захисника своїх прав (ст. 59).

Суд звертає увагу, що ефективність захисту не є тотожним досягненню за результатами судового розгляду бажаного для обвинуваченого результату, а полягає в наданні йому належних та достатніх можливостей з використанням власних процесуальних прав або кваліфікованої юридичної допомоги захищатися від обвинувачення в передбачений законом спосіб.

Захист ОСОБА_9 здійснювала адвокат ОСОБА_10 в межах надання безоплатної правової допомоги і протягом усієї стадії судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений на правничу допомогу не скаржився, бажання її замінити не висловлював, незважаючи, що мав таку можливість, що свідчить про те, що правова позиція адвоката у повній мірі відповідала його інтересам.

Вказаний захисник займала активну позицію під час здійснення своїх обов`язків, чітко висловлювала свої доводи, послідовно відстоювала версію обвинуваченого стосовно скоєного ним діяння та його фактичних обставин.

Будь-яких об`єктивних даних про неналежне виконання професійних обов`язків адвокатом, яке б могло призвести до істотного обмеження чи порушення прав ОСОБА_9 , матеріали справи не містять. Порушень права обвинуваченого на захист під час досудового розслідування та на стадії судового розгляду колегією суддів не встановлено.

Що стосується доводів апеляційної скарги про суворість призначеного покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, КК має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням; для здійснення цього завдання КК визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ст. 1 КК).

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 1-2 ст. 50 КК), а згідно ч. 1-2 ст. 65 КК суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права; це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На національному рівні КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При встановленні справедливості і співмірності призначеного покарання колегія суддів дотримується також й автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

При призначенні ОСОБА_9 покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК, суд першої інстанції дотримався вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК є особливо тяжким, дані про особу ОСОБА_9 , який за місцем мешкання характеризується посередньо. Суд також врахував наявність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме щире каяття, оскільки обвинувачений добровільно і повністю розповів обставини злочину і висловив жаль з приводу вчиненого, неправомірну поведінку потерпілого, який декілька разів вдарив обвинуваченого, обставини, які обтяжують покарання рецидив злочину, вчинення злочину у стані алкгольного сп`яніння та щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, внаслідок чого призначив ОСОБА_9 покарання у межах санкції цієї статті, врахувавши при цьому положення ч. 3 ст. 68 КК, що на переконання колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Визначене судом покарання не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Разом з тим, є слушними доводи обвинуваченого щодо наявності підстав для закриття кримінального провадження відносно нього за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК у зв`язку із втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність.

Так, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, КПК та інших законів України (ч. 1, 2 ст. 1 КПК), а завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК).

Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти, що пом`якшують або скасовують відповідальність, мають зворотну дію в часі.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 2 ст. 4 КК, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності. Водночас, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість (ч. 1 ст. 5 КК).

09.08.2024 набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18.07.2024 № 3886-IX, яким ст. 51 КУпАП викладено у новій редакцій та встановлено, що максимальний розмір викраденого майна для кваліфікації дій особи як дрібне викрадення чужого майна за ч. 2 ст. 51 КУпАП не може перевищувати двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно п. 5 підрозділу 1 розділу XX ПК, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року (розмір, якої дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Прожитковий мінімум для працездатної особи станом на 01.01.2019 становив 1 921 грн, тоді як вартість майна, яке намагався викрасти ОСОБА_9 14.02.2019 становила 262,52 грн, що станом на день розгляду кримінального провадження апеляційним судом може бути лише підставою адміністративної відповідальності.

Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого (ч. 1, 2 ст. 404 КПК), а апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених глави 31 розділу V КПК.

Положеннями п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК встановлено, що кримінальне провадження закривається, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, а суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження (ст. 417 КПК), тому колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду відносно ОСОБА_9 в частині визнання винуватості за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК, а кримінальне провадження в цій частині закрити, у зв`язку із чим апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про закриття кримінального провадження за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України задовольнити, а його апеляційну скаргу задовольнити частково.

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 21.09.2020 відносно ОСОБА_35 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України скасувати, а кримінальне провадження в цій частині закрити на підставі ст. 5 КК України, п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

ОСОБА_35 вважати засудженим за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України до призначеного судом першої інстанції покарання у виді восьми років позбавлення волі.

В іншій частині вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 21.09.2020 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою, в той самий строк з дня отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4