ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 629/4334/25 Головуючий суддя І інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/596/26 Суддя доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.113 КК України
УХВАЛА

Іменем України

07 січня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 18.12.2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , -

встановила:

Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 18.12.2025 року клопотання прокурора Лозівської окружної прокуратури Харківської області задоволено та продовжено ОСОБА_6 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.113 КК України, дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк до шістдесяти днів, тобто до 15.02.2026 року включно в умовах Державної установи «Харківський слідчий ізолятор», без визначення розміру застави.

На вищевказану ухвалу обвинувачений подав апеляційну скаргу, яка містить прохання: скасувати ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 18.12.2025 року та постановити нову ухвалу, якою змінити запобіжний захід та застосувати до нього запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту із покладенням на нього процесуальних обов`язків, передбачених п.п.3,4,5,8 ч.5 ст.194 КПК України. Додатково просить проводити розгляд апеляційної скарги без його участі.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що дані сторони обвинувачення ґрунтуються виключно на припущеннях та імовірностях, жодних доказів на існування ризиків передбачених п.п.1,2,3,4,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, прокурором не надано та не доведено.

Вказує, що законодавством не передбачено застосування альтернативного запобіжного заходу за дану категорію правопорушення, тому просить застосувати до ОСОБА_6 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту із покладенням на нього процесуальних обов`язків.

Прокурор по справі, обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_7 про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином, в судове засідання не з`явилися.

До початку судового засідання прокурор ОСОБА_8 подав заяву, суть якої зводиться до того, що просить суд проводити розгляд апеляційної скарги обвинуваченого без його участі, вважає, що ризики, зазначені у клопотанні та ухвалі суду першої інстанції доведені, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

До початку судового засідання захисник ОСОБА_7 також подала заяву суть якої зводиться до того, що просить суд проводити розгляд апеляційної скарги обвинуваченого без її участі, зазначає, що повністю підтримує апеляційну скаргу свого підзахисного.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 зазначив, що просить колегію суддів розглянути апеляційну скаргу за його відсутності.

Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405, ч.2 ст. 422 КПК України та волевиявлення учасників справи, колегія суддів вважає за можливе проведення апеляційного перегляду ухвали суду за відсутності обвинуваченого, захисника та прокурора.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь - яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до положень ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що рішення суду є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, зокрема щодо існування ризиків передбачених п.п. 1,2,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Так, ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій. При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Враховуючи вищенаведені відомості у колегії суддів не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризиків, передбачених п.п. 1,2,3,4,5 ч.1 ст. 177 КПК України, якими слідчий або прокурор обґрунтовує в суді першої інстанції необхідність застосування такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, оскільки на момент розгляду апеляційної скарги вказані ризики, які існували на час обрання цього запобіжного заходу, не зменшилися, а їх доведеність об`єктивно вбачається з системного аналізу відомостей, що стосуються особи обвинуваченого та обставин кримінального провадження.

Відповідно до вимог ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, а відповідно до вимог п.4 ч.2 ст.183 КПК України тримання під вартою застосовується до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років

Щодо ризиків, передбачених п.1 ч.1 ст.177 КПК України, колегія суддів вважає, що, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.113 КК України, за яке передбачене покарання у виді позбавленням волі на строк від п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна тож не виключена можливість переховування обвинуваченого від органу досудового розслідування та суду з метою уникнення відповідальності за вчинене. Беручи до уваги той факт, що на даний час не всі межі державного кордону України знаходяться під контролем її влади, ОСОБА_6 матиме можливість незаконно перетнути державний кордон України, переслідуючи все ту ж мету уникнення кримінальної відповідальності. Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу щодо можливості усвідомлення тяжкості та невідворотності покарання за вчинення тяжкого злочину обвинуваченим, у разі доведення його винуватості, останній може залишити та змінити своє місце проживання, а також може планувати втечу з метою уникнення кримінальної відповідальності шляхом переховування від правоохоронних органів та суду.

Щодо ризиків, передбачених п.п. 2, 3, 4 та 5 ч.1 ст. 177 КПК України, колегія суддів зазначає, що з урахуванням характеру та особливої суспільної небезпеки кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 113 КК України, а також ролі обвинуваченого у кримінальному провадженні, наявними залишаються обґрунтовані підстави вважати, що, перебуваючи на волі, він може знищити, приховати або спотворити речі чи документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Крім того обвинувачений обізнаний про анкетні дані свідків, тому має можливість незаконно впливати на останніх з метою зміни їх показань або ухилення від кримінальної відповідальності. ОСОБА_6 може іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, у тому числі ухилятися від суду та слідства, а також вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити злочинну діяльність пов`язану із підривом національної безпеки держави. З огляду на вищевказане зазначені ризики є реальними, актуальними та такими, що не зменшилися з моменту обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Крім того, під час розгляду клопотання судом першої інстанції вивчалась можливість застосування відносно ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вищезазначених ризиків, за клопотанням сторони захисту, але, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст.177 та 178 КПК України, було зроблено вмотивований висновок про те, що на даному етапі розгляду справи не дозволяється застосувати до обвинуваченого інший запобіжний захід, ніж тримання під вартою. З таким висновком погоджується і апеляційний суд.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції вважає за доцільне відмовити обвинуваченому ОСОБА_6 у застосуванні запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту із покладенням на нього процесуальних обов`язків, передбачених п.п.3,4,5,8 ч.5 ст.194 КПК України. Такий запобіжний захід не здатний забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та не усуває наявні ризики, передбачені пунктами п.п. 1, 2, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України. Колегія суддів виходить із того, що з урахуванням тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення, його характеру та способу вчинення, даних про особу обвинуваченого, а також обставин кримінального провадження, перебування ОСОБА_6 за місцем проживання не унеможливлює його ухилення від суду, незаконного впливу на учасників кримінального провадження, знищення чи спотворення доказів, а також іншого перешкоджання кримінальному провадженню або продовження злочинної діяльності, у зв`язку з чим застосування більш м`якого запобіжного заходу не відповідатиме меті, визначеній статтею 177 КПК України, та не забезпечить досягнення цілей кримінального провадження.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо можливості застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді застави, оскільки відповідно до ч.5 ст.176 КПК України застава не застосовується до осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочинів проти основ національної безпеки України, зокрема передбачених ст.113 КК України. За таких обставин застосування застави у даному кримінальному провадженні є прямо забороненим законом та виключеним незалежно від доводів сторони захисту.

З урахуванням тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення, його спрямованості проти національної безпеки, а також наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, такі дані не спростовують обґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо необхідності застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно зі сформованою практикою Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного та обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім цього, у рішенні ЄСПЛ у справі «Феррарі-Браво проти Італії» №9627/81 від 14 березня 1984 року суд зазначив, що «питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, ставити не можна, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому має й тримання під вартою»; у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23 жовтня 1994 року «факти, які є причиною виникнення підозрі не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування вирок) чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процес) кримінального розслідування».

Щодо інших доводів апеляційної скарги, які є підставами для скасування ухвали суду, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в справах «Салов проти України» від 06 вересня 2005 року (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року (заява №4909/04; пункт 58), відповідно до якої: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Враховуючи викладене, на думку колегії суддів, в апеляційній скарзі не наведено беззаперечних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо необхідності застосування більш м`якого запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 .

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та відсутності підстав для зміни чи скасування рішення за доводами поданої апеляційної скарги.

З огляду на значимі для цього провадження обставини, на переконання колегії суддів, слідчий суддя постановив рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких постановив відповідне рішення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченогопід час апеляційного розгляду не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, ухвала суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її зміни чи скасування на цьому етапі судового розгляду, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, ст.ст. 176-206, ст.ст. 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 18.12.2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді :