ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/6409/24
провадження № 1-кп/753/866/25
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" грудня 2025 р. Дарницький районний суд міста Києва у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР № 0000287 від 15.02.2024, за обвинуваченням

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки

м. Миколаєва, громадянки України, яка зареєстрована за

адресою:

АДРЕСА_1 , та яка проживає за

адресою: АДРЕСА_2 ,

раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

учасники судового провадження:

прокурори ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

потерпілий ОСОБА_9 ,

захисник ОСОБА_10 ,

обвинувачена ОСОБА_6 ,

встановив:

І. Формулювання обвинувачення, яке пред?явлене особі, та яке суд визнає недоведеним

ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що вона 14 лютого 2024 року, приблизно о 17 год. 20 хв., разом із собакою породи французький бульдог вийшла з під`їзду будинку за адресою: АДРЕСА_3 , де у цей же час та місці у дворі вказаного будинку знаходився ОСОБА_9 , разом із двома малолітніми доньками.

Надалі, ОСОБА_9 попросив ОСОБА_6 забрати собаку з вказаної території, в результаті чого між останніми виник словесний конфлікт на фоні раптово виниклих неприязних відносин. В ході зазначеного конфлікту, у ОСОБА_6 , виник протиправний умисел, спрямований на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 .

Реалізуючи свій протиправний умисел, направлений на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, розуміючи, що за її діями спостерігають малолітні особи, наблизилась до ОСОБА_9 та правою рукою, в якій тримала пластикову ручку від повідця чорного кольору, нанесла декілька ударів в область голови потерпілого.

Вказаними протиправними діями ОСОБА_6 спричинила ОСОБА_9 легкі тілесні ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров?я у вигляді черепно-мозкової травми: струсу головного мозку, забійної рани лобної ділянки ліворуч. Характер та морфологія виявленого тілесного ушкодження свідчать про те, що воно утворилось внаслідок однієї травматичної дії тупого(-их) предметів.

Таким чином, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров?я, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

ІІ. Позиції учасників судового провадження у судових дебатах

2.1 Прокурор ОСОБА_7 зазначив, що вина обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч 2 ст. 125 КК України, доведена дослідженими у судовому засіданні доказами. Він просив визнати ОСОБА_6 винуватою у пред`явленому обвинуваченні та призначити їй покарання у виді громадських робіт на строк 240 годин.

2.2 Потерпілий ОСОБА_9 підтримав обвинувачення та просив суд визнати ОСОБА_6 винуватою, а також задовольнити цивільний позов у повному обсязі.

2.3 Захисник обвинуваченої - адвокат ОСОБА_10 стверджував, що ініціатором конфлікту був сам потерпілий, а дії ОСОБА_6 мали характер самозахисту. У зв`язку з цим захисник просив виправдати її у зв`язку із відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення.

2.4 Обвинувачена ОСОБА_6 під час свого виступу у дебатах наполягала на тому, що діяла у межах необхідної оборони, захищаючи себе та свого собаку від агресивних дій потерпілого.

III. Показання допитаних осіб

3.1 Показання потерпілого ОСОБА_9 .

Потерпілий ОСОБА_9 під час свого допиту показав суду, що 14 лютого 2024 року, приблизно о 17 годині, він повертався автомобілем додому разом із дітьми. Коли запаркувався та вийшов забрати речі, діти також вийшли з автомобіля. У цей момент із його під`їзду вийшла ОСОБА_6 з собакою. Пояснив, що вона йшла попереду, а собака позаду, при цьому пес звернув увагу на нього та дітей і почав поводитись агресивно та гавкати. Через це діти злякалися, почали тікати та ховатись за автомобілем, прохаючи його захистити.

Потерпілий пояснив, що декілька разів звертався до ОСОБА_6 із проханням прибрати собаку, однак у відповідь чув лише вимогу до нього забрати дітей. Додав, що й інші люди робили їй зауваження, однак вона не реагувала. З метою захисту дітей він пішов у напрямку собаки, яка продовжувала гавкати та кидатися у його бік. У цей момент він виставив ногу, що, як йому здалося, не сподобалося ОСОБА_6 , після чого остання, використовуючи собачий поводок як кастет, почала наносити йому удари по голові та шиї, які були кількаразовими.

Він зазначив, що намагався захищатися, прикриваючи голову руками, проте під час нанесення одного з ударів ОСОБА_6 вдалося вдарити його, внаслідок чого почалася кровотеча. Вказав, що у нього почалось одразу запаморочення.

Він вважає, що ОСОБА_6 мала намір завдати йому тілесних ушкоджень.

Після цього обвинувачена втекла з місця події, а він викликав поліцію та швидку допомогу.

На запитання прокурора потерпілий зазначив, що під час нанесення ударів він вже не бачив собаку та не звертав на неї увагу, оскільки захищався. Заперечив під час поставленого питання, що він відштовхував собаку, пояснивши, що лише виставив ногу в момент, коли вона наближалась до його дітей. Пам`ятає, що обвинувачена переважно наносила удари правою рукою, а його діти в цей час кричали, плакали та просили про допомогу. Наголосив, що не мав наміру завдати шкоди тварині, а діяв виключно з метою захисту дітей.

На запитання захисника потерпілий вказав, що собаку може описати як бульдога середнього розміру. Чи був на тварині одяг, він не пам`ятає. До цього випадку подібних інцидентів із собаками в нього не було, як і неприязних відносин із ОСОБА_6 .

3.2 Показання малолітнього свідка ОСОБА_17 .

Свідок ОСОБА_17 повідомила суду, що пам?ятає, як разом із молодшою сестрою виходила з автомобіля та побачила собаку, яка почала у їх напрямку бігти й гавкати, що дуже налякало їх обох. Вона пояснила, що батько звернувся до жінки, яка була поруч із собакою ( ОСОБА_6 ), з проханням взяти тварину на повідок, однак та лише сміялася та не реагувала. Після цього між батьком і жінкою тривала розмова, під час якої вона почала наносити батькові удари ручкою від повідка. Внаслідок цього у батька пішла кров, що їх із сестрою ще більше налякало. Свідок зазначила, що її молодша сестра дуже перелякалася, і наразі вони разом із батьками щотижня відвідують психолога через події, свідками яких стали.

На запитання захисника свідок пояснила, що собака і бігала за ними, і гавкала. Пам?ятає, як жінка під час розмови просила батька забрати дітей.

На запитання обвинуваченої щодо того, у що вона була одягнена, чи мала при собі сумочку та яке взуття було на батькові, свідок відповіла, що цього не пригадує. Також вона не пам?ятає, що саме говорив їй батько у відповідь, але добре запам?ятала висловлювання обвинуваченої «заберіть своїх дітей».

На запитання законного представника вказала, що розмова між батьком і жінкою відбувалась на підвищених тонах, а вони із сестрою в цей час плакали.

Додала, що любить собак і мріє про домашнього улюбленця, однак коли собаки голосно лають, це її лякає.

На запитання головуючого судді свідок уточнила, що коли вони з сестрою вийшли з автомобіля, батько перебував з іншого боку машини. Вони із сестрою закрили двері та почали рухатися до тротуару. Також свідок жестами показала орієнтовний розмір собаки, яка тоді була поруч із жінкою. Далі вказала, що собака підбігла до них із сестрою та почала гавкати біля них. Вона не може відповісти, чи хотіла тварина їх вкусити, але запевнила, що собака не чіпляла їхній одяг. Коли вони покликали батька, він намагався відвести собаку від них, але як саме він це робив, свідок не пригадала. У цей момент жінка знаходилася на відстані, однак визначити точно, де саме вона не змогла. Батько просив забрати собаку, а жінка відповідала, щоб він прибрав дітей. Інших її висловлювань свідок не пам?ятає.

Додала, що розмова між батьком і власницею собаки тривала приблизно 5 хвилин. Протягом цього часу вони з сестрою стояли поряд із автомобілем, а собака знаходилася біля жінки та до них більше не підбігала. Коли батько розмовляв із жінкою, він робив кілька кроків у її напрямку. Також зазначила, що саме власниця собаки першою підняла руку в бік її батька. Чи бачив батько в той момент, що собака вже перебувала біля своєї власниці, їй невідомо.

3.3 Показання свідка сторони захисту ОСОБА_18 .

Свідок повідомила суду, що знає обвинувачену та її собаку понад рік і вони доволі часто спілкуються, оскільки разом вигулюють своїх тварин. Зазначила, що в неї собака тієї самої породи, що й у ОСОБА_6 . Пояснила, що французькі бульдоги є собаками невеликого розміру, досить спокійними та загалом не схильними до гавкання. Їй відомо, що собака обвинуваченої на ім`я Джесіка практично не реагує на людей. За весь час її спілкування з обвинуваченою, вона жодного разу не була свідком ситуації, щоб собака чіплялася до людей.

На запитання прокурора щодо твердження, що французькі бульдоги не гавкають, свідок зазначила, що вони можуть гавкати, але частіше видають інші звуки. У її присутності собака обвинуваченої ніколи не гавкала. Щодо ваги цієї породи пояснила, що у маленькому віці вони важать приблизно 8-9 кілограмів, а згодом можуть досягати 12-14 кілограмів.

3.4 Показання свідка сторони захисту ОСОБА_20 .

Свідок повідомила суду, що події відбувалися 14 лютого 2024 року, приблизно о 16 годині. Перебуваючи на верхньому поверсі будинку, вона стала свідком того, як чоловік ногою вдарив собаку в ділянку живота. Після цього обвинувачена ОСОБА_6 почала захищати собаку і між ними виникла сутичка.

На запитання прокурора свідок пояснила, що знайома з обвинуваченою з кінця 2023 року - початку 2024 року. Їхнє знайомство відбулося тоді, коли обвинувачена прийшла до кав`ярні, де вона працює. Наразі вони перебувають у товариських стосунках. Того дня вона була в гостях у свого знайомого ОСОБА_21 , який проживає на 8-му поверсі, однак номер квартири вона не пам`ятає.

Обставини, про які розповіла суду, вона особисто сприймала з балкону квартири. Їй видно було, як потерпілий припаркував свій автомобіль, а з нього почали виходити діти. Вона бачила, як собака підбігла до дітей, однак їхніх криків не чула. Коли потерпілий наніс удар собаці, обвинувачена перебувала на відстані приблизно двох витягнутих рук від нього.

Свідок зазначила, що з 8-го поверху не могла чітко розгледіти сам момент удару, однак бачила, як обвинувачена наблизилася до потерпілого після того, як він ударив собаку. У свою чергу після удару собака злякалася та відбігла в інший бік.

На запитання потерпілого свідок зазначила, що після удару собака навіть трохи відлетіла, як їй здалося. Не заперечила, що під час цих подій поряд могли бути інші люди, однак вона на них не звертала уваги, оскільки її увага була зосереджена на сутичці. Відомо їй і те, що після інциденту на місці події перебували поліція та швидка допомога, але скільки часу це тривало вона відповісти не змогла.

ОСОБА_6 просила її бути свідком ще у 2024 році, однак через особисті обставини вона не могла з`явитися до суду. Свідок повторила, що, перебуваючи на 8-му поверсі, не бачила, скільки ударів завдала ОСОБА_6 , а також не бачила, щоб потерпілий наносив удари у відповідь.

На уточнюючі запитання головуючого судді свідок пояснила, що дізналася про приїзд поліції від ОСОБА_6 наступного дня після події. Вона спостерігала за ситуацією від початку і до того моменту, коли ОСОБА_6 пішла з місця події. Знаходячись на 8-му поверсі, вона чула окремі голоси, але не могла розібрати зміст розмови. Інші людей, які могли бути свідками цих подій їй не відомі.

3.5 Показання обвинуваченої ОСОБА_6 .

Обвинувачена показала суду, що подія відбулась 14 лютого 2024 року. Того дня вона спустилася на прогулянку із собакою, яка тоді була ще зовсім маленьким цуценям. Зазначила, що щойно вони вийшли з під`їзду, потерпілий почав звертатися до неї з претензіями щодо вигулу собаки, що переросло у словесну перепалку. Після цього він почав наближатися до неї та наніс собаці удар ногою в живіт, що спричинило травмування тварини в ділянці нижньої кінцівки та живота.

Вказала, що перебувала у шоковому стані, а в руках у неї були пакет зі сміттям і повідок, тому вона почала наносити потерпілому удари повідком, оскільки він погрожував, що вб`є. Стверджувала, що діти бачили ці події та чули погрози.

Також додала, що до цього в неї ніколи не виникало конфліктів із сусідами за подібних обставин, а свої дії пояснила необхідністю захисту себе та собаки.

На запитання прокурора повідомила, що собака породи французький бульдог була без повідка, оскільки на момент події це було лише двомісячне цуценя.

Вона бачила, як собака побігла до автомобіля, біля якого були діти, однак, діти з нею бавилися та не лякалися. Заперечила, що собака гавкала, посилаючись на те, що бульдоги такої породи не вміють лаяти.

Пояснила, що словесний конфлікт виник за ініціативою потерпілого, який висловлювався на її адресу нецензурно у присутності своїх дітей. Його невдоволення було зумовлене тим, що вона перебувала на території біля будинку з собакою. Також заперечила, що першою наближалась до потерпілого, стверджуючи, що саме він рухався у її напрямку, а собака у цей час стояла між ними та не рухалася до потерпілого. Пояснила, що потерпілий розмахував руками в її бік та намагався вдарити її. Обвинувачена підтвердила, що завдала удар потерпілому пластмасовим повідком, наголосивши, що перебувала у панічному стані через травмування собаки. Додала, що удари наносила у верхню частину його голови. Вона також вважає, що потерпілий намагався завдати їй ударів у відповідь.

На запитання потерпілого зазначила, що їй відомо про наявність дитячого майданчика поряд із будинком. Повідомила, що сама не фіксувала своїх тілесних ушкоджень після події, проте зафіксувала травми собаки.

На запитання захисника пояснила, що французькі бульдоги за характером неагресивні та не схильні до гавкання. Також повторила, що раніше не мала конфліктів із мешканцями будинку та їхніми дітьми.

На уточнюючі запитання прокурора показала, що вже після того, як потерпілий вдарив собаку, то вона наблизилася до нього з метою захисту тварини.

На підсумовуючі запитання головуючого судді обвинувачена зазначила, що до цієї події вже бачила родину ОСОБА_22 у дворі, але без будь-якого спілкування. Вперше звернула увагу на потерпілого в день події, коли він у грубій формі запитав, що вона робить із собакою на його території. У відповідь вона пояснила, що вигулює собаку, після чого він почав рухатися в їхній бік, а собака стояла між ними. Діти потерпілого стояли поруч із автомобілем та мовчки спостерігали.

Вона також наполягала, що діти бавилися із собакою, але заперечила, що вони злякалися, стверджуючи, що собака їх навіть не торкалася. Також пояснила, що коли вона нанесла перший удар потерпілому, він продовжував рухатися до неї та намагався її зачепити, але наразі, під час допиту, не змогла точно уточнити ці деталі.

На завершення повторила, що діяла з метою запобігання протиправним діям потерпілого.

ІV. Документи, судова експертиза та речові докази, які були подані суду

4.1 Протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 14 лютого 2024 року, у якому потерпілий ОСОБА_9 вказав фактичні обставини події, надав свої анкетні дані, інформацію про місце події (арк.к.п. 128-129, т. 1).

4.2 Протокол огляду місця події від 14 лютого 2024 року, який проведений дізнавачем Дарницького УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_23 .

Предметом огляду була місцевість за адресою: АДРЕСА_3 , та зафіксовано паркувальну зону біля будинку та виявлено сліди крові. Під час огляду було вилучено змив речовини бурого кольору та пластиковий повідець з тканими шлейками (собача амуніція). До протоколу долучено фототаблицю із ілюстративними зображеннями (арк.к.п. 132-134, т. 1).

4.3 Витяг з ЄРДР за № 0000287 від 15.02.2024, яким підтверджується факт внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення за заявою потерпілого ОСОБА_24 , а саме про спричинення йому тілесних ушкоджень обвинуваченою ОСОБА_6 14 лютого 2024 року за адресою: АДРЕСА_3 (арк.к.п. 124, т. 1).

4.4 Постанова заступника керівника Дарницької окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_25 від 15 лютого 2024 року про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні № № 0000287 від 15.02.2024 (арк.к.п. 125, т. 1).

4.5 Постанова заступника ВД Дарницького УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_26 від 15 лютого 2024 року про призначення групи дізнавачів у кримінальному провадженні № № 0000287 від 15.02.2024 (арк.к.п. 126, т. 1).

4.6 Постанова дізнавача Дарницького УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_27 від 16 лютого 2024 року про визнання речовими доказами змив речовини бурого кольору, який поміщено та упаковано до паперового конверту коричневого кольору NPP-0125805, пластиковий повідець з тканинними шлейками (собача амуніція), який поміщено та упаковано до спеціального пакету Національної поліції України № WAR 1078994, які поміщено до камери схову Дарницького УП ГУНП у м. Києві (арк.к.п. 135-136, т. 1).

4.7 Протокол пре?явлення особи для впізнання 06 березня 2024 року, який проведений дізнавачем Дарницького УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_27 за участю понятих та потерпілого. Під час вказаної слідчої дії ОСОБА_9 впізнав особу під № 3 ( ОСОБА_6 ), яка 14 лютого 2024 року нанесла йому тілесні ушкодження. Потерпілий впізнав обвинувачену за загальними рисами обличчя, формами очей, брів, губ, носа (арк.к.п. 142-145, т. 1).

4.8 Протокол слідчого експерименту від 11 березня 2024 року, проведеного дізнавачем Дарницького УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_27 за участю потерпілого ОСОБА_28 . Слідчий експеримент проведено з метою перевірки та уточнення обставин конфлікту, що стався 14 лютого 2024 року між потерпілим та обвинуваченою.

Фіксація слідчого експерименту здійснювалася за допомогою цифрової відеокамери «Panasonic» із записом на флеш-карту, що була скопійована на оптичний носій обсягом 4,7 Гб. Під час судового розгляду було досліджено вказаний відеозапис слідчого експерименту, під час якого ОСОБА_9 спочатку пояснив обставини спричинення йому тілесних ушкоджень. Вказав місце події та на місці експерименту показав розташування під час конфлікту (арк.к.п. 146-149, т. 1).

4.9 Клопотання про дозвіл на тимчасовий дозвіл до речей і документів від 07 березня 2024 року, серед яких медичні документи (рентген-знімків, МРТ, СКТ, медичної карти хворого), що стосується потерпілого ОСОБА_9 , який з 15.02.2024 до 01.03.2024 перебував на стаціонарному лікуванні у КНП « ІНФОРМАЦІЯ_11 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (арк.к.п. 159-160, т. 1).

4.10 Ухвала слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 12 березня 2024 року про надання дозволу на тимчасовий доступ до медичних документів (рентген-знімків, МРТ, СКТ, медичної карти хворого) потерпілого ОСОБА_9 , який з 15.02.2024 до 01.03.2024 перебував на стаціонарному лікуванні у КНП « ІНФОРМАЦІЯ_11 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (арк.к.п. 161, т. 1).

4.11 Протокол тимчасового доступу до речей і документів від 14 березня 2024 року про отримання медичної картки стаціонарного хворого № 2196/196 на ім?я ОСОБА_9 на 26 арк (арк.к.п. 162-164, т. 1).

4.12 Протокол огляду документів від 14 березня 2024 року, відповідно до якого дізнавачем Дарницького УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_27 оглянуто медичну карта стаціонарного хворого № 2196/196 на ім?я ОСОБА_9 з КНП « КМКЛ № 12 », довідка № 1159 від 14.02.2024 на ім?я ОСОБА_9 з КНП « КМКЛ ШМД », диск з рентген знімками від 14.02.2024 на ім`я ОСОБА_9 з КНІ « КМКЛ ШМД », обстеження від 01.03.2024 на ім?я ОСОБА_9 з КНП « Центру первинної медико-санітарної допомоги » Печерського району м. Києва, обстеження від 05.03.2024 на ім?я ОСОБА_9 з КНП « Центру первинної медико-санітарної допомоги » Печерського району м. Києва, консультативний висновок спеціаліста від 08.03.2024 на ім?я ОСОБА_9 з КНП « Центру первинної медико-санітарної допомоги » Печерського району м. Києва (арк.к.п. 164-165 - 168-200, т. 1).

4.13 Постанова дізнавача Дарницького УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_27 від 14 березня 2024 року про визнання речовими доказами медичну карта стаціонарного хворого № 2196/196 на ім?я ОСОБА_9 на 26 арк.; довідку № 1159 від 14.02.2024 на ім?я ОСОБА_9 з КНП « КМКЛ ШМД », диск з рентген знімками від 14.02.2024 на ім`я ОСОБА_9 з КНІ « КМКЛ ШМД », обстеження від 01.03.2024 на ім?я ОСОБА_9 з КНП « Центру первинної медико-санітарної допомоги » Печерського району м. Києва; обстеження від 05.03.2024 на ім?я ОСОБА_9 з КНП « Центру первинної медико-санітарної допомоги » Печерського району м. Києва; консультативний висновок спеціаліста від 08.03.2024 на ім?я ОСОБА_9 з КНП « Центру первинної медико-санітарної допомоги » Печерського району м. Києва, які зберігаються у матеріалах кримінального провадження (арк.к.п. 166-167, т. 1).

4.14 Протокол огляду документів (відеозаписів) від 13.03.2024, складений дізнавачем Дарницького УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_27 . З протоколу вбачається, що дізнавачем проведено огляд оптичних дисків із відеозаписами, наданими головою ОСББ з камер спостереження будинку за адресою : АДРЕСА_3 . На дисках виявлено три відеофайли у форматі «MP4» із різних ракурсів (арк.к.п. 203-209, т. 1).

Примітка. У мотивувальній частині вироку наведені відеозаписи будуть відтворені та проаналізовані із розкриттям ключових фрагментів моментів розвитку подій.

4.15 Постанова дізнавача Дарницького УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_27 від 14 березня 2024 року про визнання речовими доказами DVD-R диск з назвою «Verbatim» 4.7 GB/120 min, на якому наявний відеозапис з камер відеоспостереження будинку за адресою: АДРЕСА_3 (арк.к.п. 210-211, т. 1).

4.16 Протокол огляду документів (відеозаписів) від 26.03.2024, складений дізнавачем Дарницького УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_27 . З протоколу вбачається, що дізнавачем проведено огляд флеш носія з назвою «T&G» 32 GB зі збереженим на нього відеозаписом, який було зроблено 14.02.2024 під час виїзду на виклик поліцейськими наряду реагування № 630 ( Управління поліції охорони в м. Києві ) за адресою: АДРЕСА_3 . Проведеним переглядом вмісту флеш носія інформації з назвою «T&G» 32 GB встановлено наявність двох папок, перша боді-камерою № 016171, друга з боді-камерою № 407297. Загальна кількість відео-файлів на флеш носії 35 (арк.к.п. 214-218, т. 1).

4.17 Постанова дізнавача Дарницького УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_27 від 26 березня 2024 року про визнання речовими доказами флеш носія з назвою «T&G» 32 GB зі збереженим на ньому відеозаписом, який було зроблено 14.02.2024 під час виїзду на виклик поліцейськими наряду реагування № 630 ( Управління поліції охорони в м. Києві ) за адресою: м. Київ, пр-т Миколи Бажана, 8-Б (арк.к.п. 219, т. 1).

4.18 Постанова дізнавача Дарницького УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_27 від 20 березня 2024 року про визнання речовими доказами висновок КТ дослідження головного мозку від 15.02.2024 на ім?я ОСОБА_9 з ІНФОРМАЦІЯ_7 ; диск з КТ дослідженням головного мозку від 15.02.2024 на ім?я ОСОБА_9 з ІНФОРМАЦІЯ_7 ; медичну карту амбулаторного хворого № 22 на ім?я ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , з ІНФОРМАЦІЯ_9 (ІНФОРМАЦІЯ_9) на 114 арк., заповнених аркушів 79, останнє звернення 15.02.2024 відображено на 78-79 сторінках (арк.к.п. 1-2, т. 2).

4.19 Судово-медична експертиза № 042-492-2024 була призначена на підставі постанови дізнавача Дарницького УП ГУНП у м. Києві.

Експертизу проводив лікар судово-медичної експертизи вищої кваліфікаційної категорії ОСОБА_29 . Початок експертизи датується 15 березня 2024 року, а її завершення 26 березня 2024 року.

У висновку експерт вказала, що медична документація свідчить, що при первинному зверненні за медичною допомогою у потерпілого було виявлено черепно-лицьову травму у вигляді струсу головного мозку, забійна рана лобної ділянки ліворуч.

Стосовно ступеня тяжкості тілесних ушкоджень експерт зазначив, що виявлені ушкодження відносяться до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров?я на строк понад 6, але не менш ніж 21 добу (за критерієм тривалості розладу здоров?я). Експертом встановлено, що морфологія виявленого ушкодження свідчать про те, що воно утворилось внаслідок однієї травматичної дії тупого(-их) предметів, характерні властивості якого в ушкодженні не відобразились, що за давністю може відповідати вказаному терміну, тобто 14.02.2024.

Враховуючи характер та локалізацію виявленого у ОСОБА_9 тілесного ушкодження, дані проведення слідчого експерименту за його участю від 11.03.2024, експерт заключила, що виявлене у нього тілесне ушкодження могло утворитись при умовах та у спосіб на які вказує потерпілий (арк.к.п. 3-12, т. 2).

V. Мотиви, із яких виходив суд при ухваленні виправдувального вироку

5.1 Оцінка письмових доказів щодо обставин вчинення кримінального правопорушення

Суд відзначає, що умовами допустимості доказів є: одержання фактичних даних із належного процесуального джерела, одержання фактичних даних належним суб`єктом; одержання фактичних даних у належному процесуальному порядку; належне оформлення джерела фактичних даних.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення відповідно до ст. 86 КПК України.

Так, досліджені судом письмові докази первинного реагування на повідомлення про кримінальне правопорушення, серед яких протокол прийняття заяви (див. п. 4.1), протокол огляду місця події (див. п. 4.2) є належним чином оформленими документами.

Ці документи підтверджують своєчасність звернення потерпілого ОСОБА_9 до правоохоронних органів, фіксують обставини події незабаром після вчинення та є такими, що відповідають вимогам ст.ст. 86, 99 КПК України щодо допустимості письмових доказів.

Вказані документи суд приймає як такі, що відображають початок досудового розслідування, конкретизують як особу потерпілого, так і надану ним первинну інформацію про подію.

Суд також бере до уваги протокол слідчого експерименту від 22 лютого 2024 року та відеозапис його проведення (див п. 4.8), який здійснений належним чином відповідно до вимог ст. 240 КПК України.

Під час слідчого експерименту потерпілий ОСОБА_9 зазначив місце події, розташування учасників на момент конфлікту, механізм нанесення ударів тощо.

З приводу висновку судово-медичної експертизи (див п.п. 4.13, 4.18) передусім суд зазначить, що під час судового розгляду сторона захисту не заперечувала факту нанесення потерпілому тілесних ушкоджень, а також наслідків, що настали в результаті цих дій, у тому числі їх впливу на стан його здоров`я.

Зауважень щодо характеру травм або заперечень проти наявності ушкоджень заявлено не було.

Так, суд бере до уваги досліджені письмові докази щодо стану здоров`я потерпілого ОСОБА_9 , які є належними і допустимими.

Частина документів була надана самим потерпілим у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом, інша частина витребувана за ухвалою слідчого судді шляхом тимчасового доступу до речей і документів.

Всі документи були належним чином оглянуті, оформлені відповідними протоколами і частина з яких долучена до матеріалів кримінального провадження як речові докази відповідно до вимог ст.ст. 99, 100 КПК України.

На підставі зібраної медичної документації та результатів слідчого експерименту було проведено судово-медичну експертизу № 042-492-2024 (див. п. 4.19). Експертиза була здійснена лікарем судово-медичної експертизи вищої кваліфікаційної категорії ОСОБА_29 , яка проаналізувавши всю доступну медичну інформацію, встановила, що ушкодження відносяться до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я на строк понад 6, але не менш ніж 21 добу (за критерієм тривалості розладу здоров`я)

Таким чином, судом під час дослідження письмових доказів встановлено, що внаслідок події потерпілому були спричинені легкі тілесні ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров?я.

Знову ж таки, вказане не заперечувалося стороною захисту.

Отже, дії обвинуваченої ОСОБА_6 підпадають під кваліфікацію дій за ч. 2 ст. 125 КК України.

Разом із тим, сторона захисту з початку судового розгляду послідовно наполягала на тому, що дії обвинуваченої ОСОБА_6 були вчинені з метою самозахисту як власної, так і її собаки, та підпадають під ознаки необхідної оборони.

5.2 Оцінка обставин щодо стану необхідної оборони

Переходячи до цього розділу вироку, суд зазначає, що у висунутому обвинуваченні не наведено опису передумов конфлікту, які передували заподіянню обвинуваченою тілесних ушкоджень потерпілому.

Водночас саме сторона обвинувачення надала суду відеозапис із місця події, який був безпосередньо досліджений у судовому засіданні та на якому відображені відповідні події.

Навіть більше, сам потерпілий під час свого допиту приділив левову частку своїх показань саме опису подій, які передували безпосередньому застосуванню до нього фізичної сили.

Одночасно із цим, сторона захисту звертала увагу суду на обставини, які сталися до нанесення ударів потерпілому, наполягаючи на необхідності їх оцінки судом.

Загалом же, суд констатує, що під час судового розгляду й всі свідки звертали увагу суду на обставини, що мали місце до нанесення тілесних ушкоджень, у тому числі на поведінку дітей, характеристику собаки та інші пов`язані з цим аспекти.

Тому, суд вважає за необхідне розпочати саме з аналізу подій, які розгорталися до безпосереднього заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому та надати їм оцінку з урахуванням дослідженого судом відеозапису, а також показань допитаних учасників.

З огляду на це суд, разом із показаннями допитаних у судовому засіданні осіб, надає покадрове (посекундне) зіставлення відеозаписів, зафіксованих у протоколі огляду від 13 березня 2024 року, задля встановлення хронології подій.

На оптичному носії, дослідженому у судовому засіданні у повному обсязі, створена папка та в якій містяться три файли, один із яких не охоплює подію, а два інші під назвами

IPкамера4_Reg_Register_4013_1029_29827806 (далі у вироку - відео з ближнього ракурсу) та

IPкамера12_Reg_Register_5552_3520_33332841 (далі у вироку - відео зверху), які відображають події від початку до кінця.

Як встановлено судом із досліджених відеозаписів, на фрагменті з датою та часом 14.02.2024, о 17:20:46, до будинку за адресою: АДРЕСА_3 , на автомобілі прибув потерпілий разом зі своїми двома доньками та припаркував транспортний засіб.

О 17:22:20 обидві доньки вийшли з автомобіля та попрямували у бік дверей під`їзду.

У цей же час із під`їзду виходить ОСОБА_6 разом із собакою, яка як видно з відеозапису, почала бігти у напрямку дітей та одразу зупинилась.

Після цього з відео, знятого зверху, вбачається, що діти оббігли автомобіль і підійшли до водійських дверей, біля яких перебував їхній батько. Водночас собака, яка наблизилася з іншого боку до правих задніх дверей автомобіля, повернулася до ОСОБА_6 , після чого вони разом почали рухатися у своєму напрямку.

Зазначене чітко простежується на фрагменті відеозапису з 17:22:27 до 17:22:33.

Однак у цей же період часу видно, що на відстані кількох метрів від автомобіля між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 відбувається певний словесний діалог, що зафіксований на відеозаписі.

Надалі з відеозапису зверху знову вбачається, що після короткої розмови, яка тривала кілька секунд, між ОСОБА_6 та потерпілим відбувся подальший обмін словами. На фрагменті відео з часовою позначкою 17:22:40 зафіксовано, що вони спілкуються, перебуваючи на відстані кількох метрів один від одного, при цьому собака знаходиться поруч із ОСОБА_6 .

Далі, на фрагменті цього ж відеозапису з часовою позначкою 17:22:44 видно, що потерпілий починає наближатися у напрямку ОСОБА_6 та собаки, які у цей момент стоять на місці та не рухаються.

На 17:22:47, коли потерпілий перебував приблизно за метр від собаки, остання почала рухатися йому назустріч.

На 17:22:48, у момент, коли потерпілий і собака зблизилися, зафіксовано, що потерпілий наніс собаці удар ногою.

Сторона обвинувачення і потерпілий та його малолітня донька стверджували про агресивну поведінку собаки, у тому числі про те, що собака гавкала, а діти злякалися, тоді як обвинувачена та свідки сторони захисту вказували на відсутність будь-якої агресії з боку собаки та наголошували на агресивній поведінці самого потерпілого.

Так, обвинувачена ОСОБА_6 (див. п. 3.5) стверджувала, що вийшла з під?їзду разом із собакою та побачила, як її собака почала гратися з дітьми потерпілого, після чого підбігла до неї. Згодом до неї в агресивній формі звернувся потерпілий, використовуючи нецензурну лайку та вимагаючи прибрати собаку. Надалі потерпілий почав рухатися у їх напрямку та вдарив собаку.

Свідок ОСОБА_20 (див. п. 3.4) надала пояснення, близькі за змістом до показань обвинуваченої, та зазначила, що не чула, щоб діти кричали, а також не чула, щоб собака на них гавкала. Водночас вона наполягала на тому, що мав місце саме удар по собаці, а не лише виставлена нога, як стверджував потерпілий.

Незважаючи на висловлені сумніви сторони обвинувачення з приводу показань свідка ОСОБА_20 , суд зауважує, що її допит проведено з дотриманням положень ст. 352 КПК України, а показання надані нею під присягою, ОСОБА_20 була попереджена про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань.

Свідок ОСОБА_18 (див. п. 3.3) у своїх показаннях загалом зазначила, що собаки породи французький бульдог, як правило, не гавкають, і додала, що від собаки обвинуваченої вона також не чула гавкоту.

Водночас потерпілий ОСОБА_9 (див. п. 3.1) надав протилежні показання, зазначивши, що коли ОСОБА_6 вийшла з під?їзду разом із собакою без намордника та повідка, остання наблизилася до його дітей, чим їх налякала. Після цього, як наполягав потерпілий, він звернувся до ОСОБА_6 з проханням прибрати собаку або взяти її на руки, однак у відповідь почув агресивну реакцію з її боку. Далі за версією потерпілого саме собака почала наближатися у бік нього та дітей, у зв`язку з чим він виставив ногу.

Малолітня свідок ОСОБА_17 (див. п. 3.2) надала суду показання, схожі за змістом до показань свого батька ОСОБА_9 , та зазначила, що коли до них підбігла собака, це налякало її та молодшу сестру, у зв`язку з чим батько звернувся до власниці тварини з проханням взяти собаку на руки, однак отримав відмову. При цьому свідок також вказала, що не може відповісти, чи намагалася тварина їх вкусити, проте запевнила, що собака не чіпляла їхній одяг.

Зіставляючи показання всіх допитаних у судовому засіданні осіб із дослідженим судом відеозаписом, суд дійшов висновку, що саме версія обвинуваченої ОСОБА_6 в цій частині узгоджується з обставинами, зафіксованими на відео, та не спростовується іншими дослідженими доказами.

Дійсно, обвинувачена ОСОБА_6 вийшла з під`їзду разом із собакою без повідка.

Норми вигулу домашніх тварин у місті Києві визначені рішенням Київської міської ради від 27.10.2007 № 1079/3912, яким затверджено «Правила утримання домашніх собак та котів у м. Києві» та «Положення про функціонування місць та зон для вигулу тварин у м. Києві».

Відповідно до розділу 5 пункту 5.5 зазначених Правил дозволяється виводити собак за межі квартири, території подвір`я, організацій, підприємств тощо лише на повідку з прикріпленим до нашийника особистим номерним знаком, а потенційно небезпечних собак та собак, визнаних небезпечними, обов`язково на короткому повідку (не більше 1,2 м) та в наморднику.

Таким чином, у цьому випадку обвинувачена формально порушила вимоги пункту 5.5 Правил утримання домашніх собак та котів у м. Києві, оскільки вигулювала кількамісячне цуценя без повідка.

Разом із тим, суд звертає увагу, що собака породи французький бульдог, яка належить обвинуваченій, не відноситься до небезпечних або потенційно небезпечних порід собак відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2021 року № 1164.

Суд не спростовує, що навіть за відсутності гавкання, ричання чи оскалу (відповідно до тлумачного словника, розуміється розкритий рот або паща, у яких видніються зуби), сама поява собаки, навіть цуценя, поруч із дітьми могла викликати у малолітніх дітей відчуття страху.

З урахуванням віку дітей, суд визнає можливість того, що зазначена ситуація могла сприйматись ними як небезпечна.

Поруч із цим, такий переляк, сам по собі за відсутності ознак агресивної поведінки собаки, не може вказувати на наявність реальної загрози для дітей та не підтверджує доводів потерпілого щодо агресивної поведінки тварини.

Також суд критично оцінює показання потерпілого ОСОБА_9 саме в тій частині, де він стверджував, що собака обвинуваченої почала наближатися до нього та його дітей, оскільки зазначені твердження спростовуються дослідженим судом відеозаписом, покадровий та посекундний аналіз якого наведено вище.

Знову ж таки з цього відеозапису вбачається, що ситуація, за якої обвинувачена вийшла з під`їзду разом із цуценям та теоретично могла викликати у дітей переляк на початковому етапі, була припинена, оскільки ОСОБА_6 разом із собакою вже відійшла на достатньо значну відстань від дітей потерпілого.

Водночас саме потерпілий у цій ситуації почав сам наближатися до обвинуваченої та її собаки.

Суд звертає увагу, що у момент, коли собака почала рухатися не в напрямку дітей, а саме у бік потерпілого, останній наніс їй удар.

При цьому суд встановив, що собаці був завданий саме удар ногою, а не мала місце ситуація, за якої собака начебто наштовхнулася на виставлену ногу, як це стверджував потерпілий.

Такий висновок суд робить не лише на підставі показань обвинуваченої та свідків сторони захисту, а й з урахуванням відеозаписів із двох різних ракурсів зверху та з ближнього ракурсу, на яких зафіксовано, що на фрагменті відео з часовою позначкою 17:22:48, у момент, коли конфлікт, з огляду на попередні події, фактично вже був вичерпаний, потерпілий наносить удар по собаці.

За таких обставин, коли судом встановлено, що ситуація, яка склалася до моменту нанесення удару собаці, не вимагала вчинення потерпілим подібних дій, суд переходить до оцінки подій, які безпосередньо розгорнулися після нанесення вказаного удару та фактично зумовили подальші дії обвинуваченої.

Із тих самих двох відеозаписів суд встановив, що на тому ж фрагменті часу 17:22:48, одразу після нанесення удару собаці, обвинувачена ОСОБА_6 різко зрушила з місця та підбігла до потерпілого, після чого завдала йому одного удару повідком по голові.

Після цього потерпілий знову почав рухатися у напрямку обвинуваченої з піднятими руками, намагаючись дістати до її обличчя, і вчиняв такі дії кілька разів поспіль.

На часовій позначці 17:23:05 видно, що потерпілий однією лівою рукою починає витирати кров та в цей же час припиняє подальший рух.

Після цього ОСОБА_6 оглянула собаку та пішла у своєму напрямку, тоді як потерпілий разом із дітьми залишився на місці події.

Обвинувачена ОСОБА_6 (див. п. 3.5) пояснила свої дії загалом шоковим станом, оскільки рушійною силою для неї стала агресивна дія потерпілого по відношенню до собаки, яка на момент події була цуценям.

Обвинувачена визнала факт нанесення удару та зазначила, що вчинила це з метою забезпечення власної безпеки, а у подальшому захищалася від самого потерпілого, який наближався до неї з піднятими руками.

Потерпілий ОСОБА_9 (див. п. 3.1), зі свого боку, стверджував, що після того, як він виставив ногу, обвинувачена, використовуючи собачий поводок як знаряддя удару у виді кастету, почала наносити йому кількаразові удари по голові та шиї. Він також пояснив, що намагався захищатися, прикриваючи голову руками, однак під час нанесення одного з ударів ОСОБА_6 вдалося вдарити його, внаслідок чого почалася кровотеча.

Його донька ОСОБА_30 (див. п. 3.2) підтвердила зазначені обставини, водночас вказавши суду, що вказане налякало її ще більше, ніж попередня ситуація, пов`язана з собакою.

З урахуванням викладеного, у тому числі послідовності дій учасників конфлікту, суд переходить до правової оцінки дій обвинуваченої ОСОБА_6 з точки зору наявності чи відсутності в її діях ознак необхідної оборони.

При цьому суд має з`ясувати чи були дії обвинуваченої реакцією на суспільно небезпечне посягання, чи відповідали вони характеру та інтенсивності такого посягання, а також чи не були перевищені межі необхідної оборони.

Згідно з ч. 3 ст. 27 Конституції України кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було перевищення меж необхідної оборони.

Питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події.

Визначальним при цьому є і суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Для вирішення питання щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, має здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Важливим також слід вважати встановлення, що саме було визначальним у поведінці особи - відвернення нападу та захист, що є правомірними діями, або бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), що є неправомірним (постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27 лютого 2024 року у справі № 674/1521/22).

Право на необхідну оборону виникає лише за певних умов, визначених законом.

Згідно з положеннями ст. 36 КК України ці умови полягають у такому:

1) оборона визнається необхідною лише у випадку, якщо дії, що становлять її зміст, вчинено з метою захисту охоронюваних законом: а) прав та інтересів особи, яка захищається; б) прав та інтересів іншої особи (фізичної чи юридичної); в) суспільних інтересів; г) інтересів держави;

2) оборона може здійснюватись лише від суспільно небезпечного посягання, тобто діяння, ознаки якого передбачені КК України;

3) за загальним правилом необхідна оборона має бути своєчасною - право на неї втрачається після того, як посягання було припинено або закінчено, і необхідність застосування засобів захисту відпала;

4) посягання має бути реальним, а не існувати лише в уяві того, хто захищається;

5) шкода при необхідній обороні може бути заподіяна тільки тому, хто посягає;

6) при необхідній обороні допускається заподіяння лише такої шкоди, яка є необхідною і достатньою у цій обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Такі критерії необхідної оборони зазначені у постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22 лютого 2024 року у справі № 331/3020/17.

Повертаючись до обставин цього кримінального провадження, вирішуючи питання щодо наявності у діях обвинуваченої ОСОБА_6 ознак необхідної оборони, суд буде виходити із положень статті 36 КК України та сформованої практики суду касаційної інстанції.

Суд зазначає, що у цьому кримінальному провадженні обвинувачена ОСОБА_6 послідовно стверджувала, що першопричиною її дій стали агресивні дії потерпілого стосовно її собаки, яка відповідно до медичних довідок ветеринарної клініки отримала тілесні ушкодження в ділянці нижньої кінцівки та живота.

Після цього, потерпілий продовжив рухатися у її напрямку з піднятими руками, що відповідно змусило її захищатися вже безпосередньо від нього.

Суд визнає, що первинною метою дій обвинуваченої був захист її домашньої тварини, себто її суспільних інтересів.

Основним Законом України передбачено, що суспільні (публічні) інтереси підлягають самостійному захисту, а також обов`язковому врахуванню при прийнятті найважливіших рішень на рівні держави або відповідної територіальної громади.

Суспільний інтерес є оціночним поняттям, що охоплює широке і водночас чітко не визначене коло законних та таких, що ґрунтуються на моральних засадах, інтересів, які складають певну сукупність приватних інтересів або важливі для значної кількості фізичних і юридичних осіб потреби.

Це поняття не піддається однозначній кваліфікації (визначенню), а тому наявність суспільних інтересів має бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку.

Вказане викладене у постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 02 грудня 2021 року у справі № 320/10736/20.

Суд при цьому враховує, що зі змісту статті 36 КК України посягання (діяння), яке не має ознак суспільної небезпечності та не є кримінальним правопорушенням відповідно до КК України, не може породжувати право на застосування необхідної оборони.

Разом із тим, у цьому кримінальному провадженні суд наголошує, що, як уже було встановлено, потерпілий за обставин, які цього об`єктивно не вимагали, наніс удар по собаці обвинуваченої, а після цього продовжив рухатися у її напрямку. Внаслідок зазначених дій, як встановлено судом, собака отримала тілесні ушкодження в ділянці нижньої кінцівки та живота.

Так, частиною 1 статті 299 КК України передбачено кримінальну відповідальність за жорстоке поводження з тваринами, що належать до хребетних, у тому числі з безпритульними тваринами, порушення правил транспортування тварин, якщо такі дії призвели до тілесних ушкоджень, каліцтва чи загибелі тварини, а також нацьковування тварин одна на одну, вчинене з хуліганських чи корисливих мотивів, пропаганду та публічні заклики до вчинення дій, що мають ознаки жорстокого поводження з тваринами, і поширення матеріалів із такими закликами.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено відповідальність за вчинення зазначених дій у присутності малолітнього чи неповнолітнього.

Відповідно до тезаурусу, наведеного у статті 1 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження», тілесне ушкодження тварини - це порушення анатомічної цілісності або фізіологічної функції органів і тканин тіла тварини, що виникає внаслідок дії одного чи декількох зовнішніх ушкоджуючих чинників.

Отже, в цьому випадку потерпілий, завдавши собаці удару, який призвів до тілесних ушкоджень, вчинив суспільно небезпечне посягання, яке за своїми об`єктивними ознаками підпадає під склад кримінального правопорушення.

Суд також враховує, що для значної кількості людей домашні тварини мають важливе особисте та соціальне значення, а також бере до уваги емоційний стан обвинуваченої після події, про що свідчить миттєвість її реакцій у відповідь на дії потерпілого, і про що вона також наполягала під час судового розгляду.

При цьому суд не погоджується з доводами прокурора про те, що з огляду на незвернення обвинуваченої до органів поліції з приводу дій потерпілого її поведінка не може бути кваліфікована як необхідна оборона.

Відповідно до сталої судової практики останніх десятиліть під суспільно небезпечним посяганням, від якого допускається захист, розумілося діяння, передбачене Особливою частиною кримінального закону, незалежно від того, чи була особа, яка його вчинила, притягнута до кримінальної відповідальності, чи звільнена від неї у зв`язку з неосудністю, недосягненням віку кримінальної відповідальності або з інших підстав.

Зазначений підхід є не сталим, але й зберігає свою актуальність станом і на сьогодні, позаяк за іншого тлумачення, запропонованого прокурором, будь-яка особа фактично була б позбавлена права на захист своїх прав та законних інтересів до моменту притягнення особи, яка посягає до відповідальності, що суперечило б самій природі інституту необхідної оборони.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що захищаючи свою собаку, обвинувачена діяла з метою захисту інтересів, які в конкретних умовах підлягали правовій охороні.

Далі суд зазначає, що, як встановлено з дослідженого відеозапису, на фрагменті з часовою позначкою 17:22:48 потерпілий наніс собаці удар ногою, внаслідок чого тварина відлетіла убік.

При цьому потерпілий у цю ж мить продовжив рух у напрямку собаки, це добре видно як він навіть розвернувся у її сторону.

Аналогічна поведінка потерпілого простежується і надалі, після того як обвинувачена нанесла перший удар у відповідь, потерпілий із піднятими руками почав рухатися вже у її напрямку.

За таких обставин, посягання на обвинувачену з боку потерпілого, із урахуванням щойно нанесеного удару по собаці, було реальним, а не уявним.

Після того як потерпілий припинив рух у її напрямку, обвинувачена оглянула собаку та залишила місце події.

При цьому суд звертає увагу, що обвинувачена саме пішла з місця події, а не втекла, як це зазначав потерпілий.

Суд також не вважає, що в обвинуваченої були підстави вважати, що потерпілий остаточно відмовився від продовження агресивних дій після першого удару по собаці.

Навпаки, його подальша поведінка, зафіксована на відеозаписі, свідчила про продовження посягання, але тепер вже спрямованого безпосередньо на неї.

Даючи оцінку необхідності завданої шкоди, суд бере до уваги, що після нанесення потерпілим удару по собаці обвинувачена ОСОБА_6 завдала йому один удар з метою припинення його протиправних дій тим, що було у руках, а саме повідком.

У подальшому, коли потерпілий, незважаючи на це, продовжив рухатися у напрямку обвинуваченої з піднятими руками, то вона завдала ще кілька ударів, захищаючись від його посягання.

Суд також встановив, що реакція обвинуваченої була миттєвою та безпосередньо зумовленою діями потерпілого.

Задаючи чітке питання чи були дії обвинуваченої ОСОБА_6 пов`язані з цим посяганням?

Ніщо у матеріалах вказаного кримінального провадження не вказує, що її дії були зумовлені якимись іншими причинами, що узгоджується із положеннями ст. 36 КК України.

До того ж, у цьому кримінальному провадженні шкода ОСОБА_6 була заподіяна виключно потерпілому, - особі, яка, за встановленими судом обставинами, здійснювала посягання, тобто потерпілому ОСОБА_9 .

Так, відповідно до висунутого обвинувачення потерпілому було завдано декілька ударів у ділянку голови, що також підтверджується дослідженими судом відеозаписами.

Водночас з матеріалів кримінального провадження вбачається, що згідно з висновком судово-медичного експерта струс головного мозку у потерпілого виник внаслідок однократної дії.

За таких обставин суд не має можливості однозначно встановити, який саме з ударів - первинний чи наступні спричинив потерпілому легкі тілесні ушкодження.

Зазначена обставина має важливе значення, оскільки як вбачається з відеозапису, потерпілий приклав руку до лоба та почав витирати кров лише після останнього удару та припинив рухатись у бік обвинуваченої, після чого остання також припинила будь-які активні дії.

Тому суд не виключає, що саме цей останній удар і міг спричинити встановлені експертизою тілесні ушкодження.

Разом із тим, суд звертає увагу, що характер дій обвинуваченої як раз вказує про їх співмірність, адже на кожен наступальний рух потерпілого вона відповідала ударами, спрямованими виключно на припинення посягання, а не на його загострення.

Знову ж таки, після припинення активних дій потерпілого обвинувачена одразу припинила застосування сили.

Отже, в цьому випадку зі сторони обвинуваченої захист здійснювався лише протягом реального часу існування загрози з боку потерпілого.

Суд також не може не врахувати суттєву різницю в антропометрії між потерпілим та обвинуваченою, а також раптовість і динамічність конфліктної ситуації. Тому, суд не вбачає, що обвинувачена могла об`єктивно усвідомлювати припинення посягання або відсутність подальшої загрози з боку потерпілого.

Виходячи з наведеного, за встановлених судом обставин підтверджується факт спричинення обвинуваченою ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, однак такі, всупереч версії сторони обвинувачення, були заподіяні обвинуваченою у стані необхідної оборони.

Суд не вбачає підстав для виключення стану необхідної оборони лише з огляду на використання обвинуваченою пластмасового собачого повідка.

У цій ситуації потерпілий без об`єктивних причин вчинив посягання спочатку на охоронювані законом права та суспільні інтереси обвинуваченої, а надалі безпосередньо на неї саму.

Як наслідок, обраний обвинуваченою такий спосіб захисту не виходив за межі необхідного для негайного припинення посягання.

Так, удари обвинуваченою наносилися потерпілому безпосередньо у той момент, коли він завдавав удару, та до моменту припинення потерпілим протиправних дій стосовно собаки й самої обвинуваченої. При цьому потерпілий намагався безуспішно зачепити обвинувачену руками, маючи при цьому фізичну перевагу над нею.

Суд при цьому встановив, що зазначені дії обвинуваченої були спрямовані на захист від протиправного посягання потерпілого із використанням пластмасового повідка, який не був заздалегідь підготовлений для цього, а опинився у її руці у зв`язку з вигулом собаки.

Про те, що дії обвинуваченої ОСОБА_6 із завдання ударів були спрямовані саме на припинення протиправного посягання потерпілого, а не на умисне спричинення йому тілесних ушкоджень, підтверджується тим, що обвинувачена відповідала одним ударом на кожен удар потерпілого, а застосування сили було припинене одразу після припинення агресивних дій з боку потерпілого.

Таким чином, суд дійшов висновку, що в діях обвинуваченої ОСОБА_6 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, оскільки її дії носили правомірний характер, спрямовані на захист від потерпілого, а не на напад на останнього з умислом спричинити йому ушкодження, отже вона діяла в обстановці необхідної оборони, передбаченої ст. 36 КК України.

Вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеної в постанові першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 570/1055/19, згідно з якою захист при необхідній обороні виявляється тільки в активних діях, які за зовнішніми ознаками можуть співпадати з ознаками тих діянь, які передбачені КК України (наприклад, заподіяння тілесних ушкоджень).

У цьому кримінальному провадженні, на переконання суду, є всі підстави констатувати, що обвинувачена ОСОБА_6 перебувала у стані необхідної оборони, оскільки її дії:

- вчинялися з метою захисту своєї собаки від суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого за обставин, які цього не вимагали, а в подальшому і власної безпеки від протиправної поведінки;

- були своєчасними та необхідними, оскільки потерпілий завдав удару собаці обвинуваченої та надалі одразу спрямовував свої активні агресивні дії на саму обвинувачену і при цьому не припиняв такої агресивної поведінки з власної ініціативи;

- були достатніми за своїм характером, оскільки припинення агресивної поведінки потерпілого шляхом заподіяння йому ударів пластмасовим повідком, який перебував у правій руці обвинуваченої у той момент, з урахуванням фізичної переваги потерпілого, вказують про те, що застосована обвинуваченою оборона відповідала суспільній небезпеці посягання та обстановці захисту.

У свою чергу суд не погоджується з твердженням сторони захисту щодо наявності у діях ОСОБА_6 перевищення меж необхідної оборони.

Адже відповідно до ч. 3 ст. 36 КК України перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у ст. 118 та 124 цього Кодексу.

Таким чином, перевищення меж необхідної оборони, пов`язане із заподіянням нападникові легких або середньої тяжкості тілесних ушкоджень, закон не розглядає як заподіяння тяжких наслідків, і таке перевищення не визнається кримінальним правопорушенням, що узгоджується із позицією першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 310/9058/17.

Позаяк у цьому кримінальному провадженні внаслідок дій обвинуваченої потерпілому були спричинені легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, у діях обвинуваченої ОСОБА_6 немає перевищення меж необхідної оборони.

Себто, дії обвинуваченої ОСОБА_6 у цьому кримінальному провадженні вказують про їх спрямованість на відвернення протиправних дій потерпілого, а спричинені потерпілому легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, заподіяні під час перебування обвинуваченої у стані необхідної оборони та не становлять складу кримінального правопорушення.

5.3 Загальний висновок суду

У завершальній частині вироку суд зазначає, що саме потерпілий ОСОБА_9 у цій ситуації виступив індикатором розвитку вказаного конфлікту.

Адже за обставин, коли собака обвинуваченої не спричинила будь-якої шкоди його дітям, потерпілий вступив у словесну перепалку з ОСОБА_6 .

При цьому з урахуванням показань як потерпілого, так і обвинуваченої, у суду не виникає сумнівів, що голосна розмова відбувалася із нецензурною лайкою з обох сторін, у тому числі у присутності малолітніх дітей потерпілого.

Надалі, у момент коли обвинувачена разом із собакою почала відходити від потерпілого та його дітей, останній самостійно почав рухатися у її напрямку, чим спровокував подальше загострення цієї ситуації.

Саме такі дії потерпілого, за встановленими судом обставинами, стали безпосередньою передумовою розвитку подій, що призвели до настання відповідних наслідків у виді тілесних ушкоджень як собаці, так і потерпілому.

А найголовніше, що з урахуванням показань малолітньої доньки потерпілого суд також може дійти висновку, що найбільший переляк діти все ж таки зазнали саме у зв`язку з подіями, спровокованими агресивною поведінкою самого потерпілого, а не внаслідок дій собаки, яка перебувала поряд із ними.

Тому, за таких обставин, з урахуванням всіх встановлених судом фактів, характеру та послідовності дій потерпілого та обвинуваченої, а також наданої правової оцінки доказам, суд дійшов висновку, що обвинувачена ОСОБА_6 діяла у межах необхідної оборони.

Законом України про кримінальному відповідальність необхідна оборона розглядається як одна з обставин, що виключає кримінальну протиправність вчиненого діяння.

Вчинення дій з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в цій обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання (необхідна оборона) є обставиною, що виключає кримінальну протиправність діяння, і її встановлення тягне за собою виправдання за п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК та ч. 1 ст. 373 КПК, тобто за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (постанова третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22 листопада 2023 року у справі № 461/2310/22).

Підсумовуючи викладене, суд, відповідно до загальних засад кримінального судочинства, зокрема верховенства права, законності, рівності перед законом та судом, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності сторін тощо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку, що у діях ОСОБА_6 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

VI. Ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку

6.1 Із урахуванням того, що у цьому кримінальному провадженні суд ухвалює виправдувальний вирок стосовно обвинуваченої ОСОБА_6 у зв`язку із відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення, як наслідок відповідно до вимог ч. 3 ст. 129 КПК України цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 слід залишити без розгляду.

6.2 Запобіжний захід у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_6 не обирався. У зв`язку із ухваленням виправдувального вироку, підстави для обрання щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу відсутні.

6.3 Процесуальні витрати у цьому кримінальному провадженні за проведені у провадженні експертизи органом досудового розслідування віднести на рахунок держави.

6.4 Долю речових доказів у провадженні слід вирішити відповідно до вимог ст.100 КПК України.

6.5 Документи, передані суду сторонами кримінального провадження, у тому числі додані до них носії інформації, залишити в матеріалах кримінального провадження протягом всього часу їх зберігання.

На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд обмежується проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення та керуючись статтями 100, 368-371, 373, 374 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та виправдати її у зв`язку із відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення.

Поновити ОСОБА_6 у правах, в яких вона була обмежена у рамках кримінального провадження № 0000287 від 15.02.2024.

Запобіжний захід у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_6 не обирався.

Процесуальні витрати за проведення судово-медичної експертизи від 26 березня 2024 року № 042-492-2024, у розмірі 6 013 грн, віднести на рахунок держави.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 залишити без розгляду.

Після набрання вироком законної сили речові докази у кримінальному провадженні, а саме:

- змив речовини бурого кольору, який поміщено та упаковано до паперового конверту коричневого кольору NPP-0125805, знищити;

- пластиковий повідець з тканинними шлейками (собача амуніція), який поміщено та упаковано до спеціального пакету Національної поліції України № WAR 1078994, повернути ОСОБА_6 ;

- копії медичної карти стаціонарного хворого № 2196/196 на ім?я ОСОБА_9 на 26 арк.; довідку № 1159 від 14.02.2024 на ім?я ОСОБА_9 з КНП « КМКЛ ШМД », диск з рентген знімками від 14.02.2024 на ім`я ОСОБА_9 з КНІ « КМКЛ ШМД », обстеження від 01.03.2024 на ім?я ОСОБА_9 з КНП « Центру первинної медико-санітарної допомоги » Печерського району м. Києва; обстеження від 05.03.2024 на ім?я ОСОБА_9 з КНП « Центру первинної медико-санітарної допомоги » Печерського району м. Києва; консультативний висновок спеціаліста від 08.03.2024 на ім?я ОСОБА_9 з КНП « Центру первинної медико-санітарної допомоги » Печерського району м. Києва, залишити у матеріалах кримінального провадження;

- DVD-R диск з назвою «Verbatim» 4.7 GB/120 min, на якому наявний відеозапис з камер відеоспостереження будинку за адресою: АДРЕСА_3 , залишити у матеріалах кримінального провадження;

- флеш носій з назвою «T&G» 32 GB зі збереженим на нього відеозаписом, який було зроблено 14.02.2024 під час виїзду на виклик поліцейськими наряду реагування № 630 ( Управління поліції охорони в м. Києві ) за адресою: АДРЕСА_3 , залишити у матеріалах кримінального провадження;

- висновок КТ дослідження головного мозку від 15.02.2024 на ім?я ОСОБА_9 з ІНФОРМАЦІЯ_7 ; диск з КТ дослідженням головного мозку від 15.02.2024 на ім?я ОСОБА_9 з ІНФОРМАЦІЯ_7 ; копії медичної карти амбулаторного хворого № 22 на ім?я ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , з ІНФОРМАЦІЯ_9 (ІНФОРМАЦІЯ_9) на 114 арк., заповнених аркушів 79, останнє звернення 15.02.2024 відображено на 78-79 сторінках, залишити у матеріалах кримінального провадження.

Документи, передані суду сторонами кримінального провадження, у тому числі додані до них носії інформації, залишити в матеріалах кримінального провадження протягом всього часу їх зберігання.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору.

Суддя ОСОБА_1