Справа № 127/807/21
Провадження №11-кп/801/19/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці апеляційну скаргу з доповненнями прокурора Вінницької окружної прокуратури ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_7 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 14.06.2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР № 0001576 від 28.08.2020 по обвинуваченню

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з вищою освітою, зареєстрованого як фізична особа - підприємець, неодруженого, громадянина України, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України

за участю сторін кримінального провадження

прокурора : ОСОБА_9

обвинуваченого: ОСОБА_8

захисника: ОСОБА_10

потерпілого: ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_8 27.08.2020 року приблизно о 19 год. 30 хв., перебуваючи в стані амфетамінового та опіатного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «Dасіа Lоgаn», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Магістратській у м. Вінниці, зі сторони вул. Лесі Українки, в напрямку провулку Цегельного, наближаючись до розмітки нерегульованого пішохідного переходу, не переконався, що перед передньою частиною невстановленого легкового автомобіля, який рухався в правій смузі попутного напрямку та зупинився перед розміткою нерегульованого пішохідного переходу, з справа-наліво проїзну частину перетинав пішохід ОСОБА_7 , внаслідок чого, з необережності, допустив наїзд на нього. Внаслідок чого ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження у вигляді: «сполучна травма тіла: закрита черепно-мозкова травма - перелом кісток склепіння і основи черепа (перелом лобної кістки - верхньої стінки лівої орбіти, передньої і задньої стінок лобної пазухи зліва, луски лобної кістки) зі зміщенням уламків; забій головного мозку середнього ступеню, забійна рана носа, лівобічна параорбітальна гематома; забій, міжм`язові гематоми ділянок гомілок та лівого ліктьового суглобу», які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 1296 від 09.12.2020 року належать до тяжких тілесних ушкоджень, оскільки являлись небезпечними для життя в момент заподіяння.

Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи № 823 від 16.11.2020 року, в ситуації, яка склалася, в діях водія автомобіля «Dасіа Lоgаn», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_8 вбачається невідповідність вимогам п. 18.4 Правил дорожнього руху, яка з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо- транспортної пригоди.

За вищевикладених обставин водій ОСОБА_8 порушив вимоги п. п. 2.9 а, 18.4 Правил дорожнього руху, де зазначено: п. 2.9 - «Водієві забороняється: а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції»; п. 18.4 - «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».

Порушення зазначених вимог Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_8 знаходяться у причинному зв`язку з наслідками дорожньо- транспортної пригоди.

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 14.06.2021 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 Кримінального кодексу України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

Згідно п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 Кримінального кодексу України покладено на ОСОБА_8 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 до обвинуваченого ОСОБА_8 про відшкодування шкоди, завданої злочином задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп. у відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати, а саме, документально підтверджені витрати на залучення експерта в розмірі 1 144 грн. (одна тисяча сто сорок чотири) грн. 15 коп.

Арешт, накладений ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01.09.2020 року на автомобіль марки «Dасіа Lоgаn», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 скасовано.

Вирішено долю речових доказів.

Прокурор подав апеляційну скаргу з доповненнями, просив вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 14.06.2021 року щодо ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України скасувати в частині правової кваліфікації вчиненого ОСОБА_8 діяння, призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Постановити новий вирок, яким визнати винуватим ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (в редакції Кримінального кодексу від 16.11.2008) та призначити йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 (три) роки.

В решті вирок залишити без змін.

Вимоги апеляційної скарги з доповненнями прокурора мотивовано тим, що вирок суду щодо призначення ОСОБА_8 основного покарання у вигляді позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України суперечить загальним засадам призначення кримінального покарання, наведеним у ст. ст. 50, 65 КК України та у роз`ясненнях постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», а тому є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та відповідно до ст. 413 КПК України є підставою для скасування судового рішення.

Вказане призвело до невідповідності призначеного ОСОБА_8 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, оскільки обвинувачений вчинив тяжкий злочин у стані наркотичного сп`яніння, що свідчить про підвищений ступінь небезпеки ОСОБА_8 та вчиненого ним діяння.

Станом на момент складання та проголошення вироку інкриміноване ОСОБА_8 діяння порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження передбачене ч. 2 ст. 286-1 КК України, а не ч. 2 ст. 286 КК України.

Таким чином, судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, так як за наявності змін до Кримінального кодексу України, які по-різному регулюють одні й ті ж суспільні відносини, суд не вказав у якій редакції він застосував статтю Кримінального кодексу України.

Потерпілий ОСОБА_7 подав заяву про відмову від апеляційної скарги на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 14.06.2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР № 0001576 від 28.08.2020 по обвинуваченню

ОСОБА_8 за ч.2 ст. 286 КК України .

На адресу Вінницького апеляційного суду від потерпілого ОСОБА_7 надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, просив врахувати те, що ОСОБА_8 відшкодував йому моральну шкоду та продовжує допомагати фінансовою допомогою, що вказує на його щире каяття.

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_9 , який підтримав апеляційну скаргу з доповненнями прокурора просив задоволити, захисника ОСОБА_10 , яка просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги з доповненнями прокурора, обвинуваченого ОСОБА_8 , який підтримав думку свого захисника, обговоривши доводи апеляційної скарги прокурора з доповненнями прокурора, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга прокурора з доповненнями підлягає задоволенню, на підставі відмови потерпілого від апеляційної скарги, апеляційне провадження за апеляційною скаргою потерпілого підлягає закриттю, виходячи з наступних підстав

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини, кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч.2 ст. 286 КК України в апеляційній скарзі прокурора з доповненнями не оспорюється.

Однак, наявні підстави для скасування вироку.

Перевіряючи рішення суду, суд апеляційної інстанції вважає доводи апеляційної скарги прокурора з доповненнями обгрунтованими щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Під час перевірки матеріалів даного кримінального провадження колегією суддів встановлено те, що, призначаючи покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України віднесено до тяжких злочинів, з необережною формою вини, особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який раніше не судимий, працює ФОП, позитивно характеризується за місцем проживання, відношення обвинуваченого до своїх дій, часткове відшкодування шкоди, обставини, які відповідно ст.66 КК України пом`якшують покарання щире каяття, обставини, які відповідно ст. 67 КК України обтяжують покарання вчинення злочину в стані наркотичного спяніння та дійшов висновку щодо застосування ст. 75 КК України.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції враховуючи доводи прокурора щодо невідповідності призначеного ОСОБА_8 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, оскільки обвинувачений вчинив тяжкий злочин у стані наркотичного сп`яніння, що свідчить про підвищений ступінь небезпеки ОСОБА_8 та вчиненого ним діяння, вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано ст. 75 КК України.

Згідно ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як випливає зі змісту ст. 75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності у суду обґрунтованих підстав дійти висновку, що з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без його ізоляції від суспільства.

Цих вимог закону суд першої інстанції не дотримався.

Звільнивши ОСОБА_8 на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки не в повній мірі врахував обставини кримінального провадження, наслідки, а саме те, що обвинувачений порушив два пункти ПДР, а саме при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу не вжив заходів щодо гальмування та продовжив рух, що відбулося у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів, не врахував, що потерпілому було спричинено шкоду здоровю, який не лише отримав тяжкі тілесні ушкодження, а й втратив 25 % працездатності, внаслідок чого потерпілий був позбавлений можливості заробляти кошти для проживання та утримання своєї сімї, не дав оцінку вимогам потерпілого щодо покарання, не навів переконливих мотивів, з яких дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_8 без відбування покарання.

Згідно ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду 23.12.2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», п 20: При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Згідно ч.1 ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд при призначені покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

За змістом ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім

На думку суду апеляційної інстанції внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, суд призначив покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення, особі обвинуваченого через мякість, що є підставою для скасування вироку суду відповідно до ст. 409 КПК України.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції фактично, при призначенні покарання обвинуваченому не врахував та не вмотивував, яким чином обставини, що пом`якшують покарання, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та свідчать про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 без реального відбування покарання.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_8 із застосуванням положень ст. ст. 75 та 76 КК України не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 надав довідку квартального комітету «Центральний» від 03.11.2025 року, згідно якої має постійне місце проживання, довідку до акту огляду МСЕК серії 12 ААА № 598216, згідно якої ОСОБА_11 має другу групу інвалідності, довідку до акту огляду МСЕК серії 12 ААГ № 807532, згідно якої ОСОБА_12 має першу групу інвалідності « Б» та потребує сторонньої допомоги, акт про встановлення факту здійснення особою постійного догляду від 05.11.2025 року, згідно якого ОСОБА_8 здійснює постійний догляд за ОСОБА_12 , військовий квиток серії НОМЕР_2 04.08.2022 року, згідно якого обвинувачений був призваний на військову службу відповідно до Указу Президента України від 17.05.2022 року №342/2022 про «Продовження строку загальної мобілізації», витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 08.03.2024 року, згідно якого ОСОБА_8 звільнено з військової служби в запас у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю, що підтверджується висновком медико-соціальної експертної комісії від 08.03.2024 року, копій квитанції «Приват Банк» та «ПУМБ Банк», з яких вбачається, що обвинувачений відшкодував шкоду потерпілому.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд апеляційної інстанції враховує тяжкість кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, обставини вчинення кримінального правопорушення, яке вчинено у стані наркотичного сп`яніння на нерегульованому пішохідному переході, наслідки , те, що обвинувачений відшкодував шкоду потерпілому у 2025 році, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, згідно довідки квартального комітету «Центральний» від 03.11.2025 року постійно проживає за адресою АДРЕСА_1 та веде сумісне господарство з батьком ОСОБА_12 , те, що згідно довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААА № 598216 ОСОБА_11 має другу групу інвалідності, згідно довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ № 807532 ОСОБА_12 має першу групу інвалідності « Б» та потребує сторонньої допомоги, згідно акту про встановлення факту здійснення особою постійного догляду від 05.11.2025 року ОСОБА_8 здійснює постійний догляд за ОСОБА_12 , згідно військового квитка серії НОМЕР_2 04.08.2022 року був призваний на військову службу згідно Указу Президента України від 17.05.2022 року №342/2022 про «Продовження строку загальної мобілізації», згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 08.03.2024 року ОСОБА_8 звільнено з військової служби в запас у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю, що підтверджується висновком медико-соціальної експертної комісії від 08.03.2024 року, відшкодування шкоди потерпілому, думку потерпілого, який просив вирок суду залишити без змін, обставини, які відповідно ст.66 КК України пом`якшують покарання щире каяття, відшкодування шкоди, обставину, яка відповідно ст. 67 КК України обтяжує покарання вчинення злочину в стані наркотичного спяніння.

На думку суду апеляційної інстанції підстави для застосування ст. 75 КК України відсутні, а позитивні дані про особу обвинуваченого, думка потерпілого, пом`якшуючі обставини, а саме шире каяття, відшкодування шкоди потерпілому є підставою для призначення покарання у виді трьох років позбавлення, що є найнижчою мінімальною мірою покарання, визначеною санкцією ч.2 ст. 286 КК України.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Також, колегія суддів наголошує, що думка потерпілого ОСОБА_7 при визначенні виду і міри покарання у даному випадку не має вирішального значення з огляду на суспільну небезпеку інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_8 діяння у сфері безпеки руху, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду згідно постанови від 12 квітня 2023 року у справі №606/1059/22, оскільки об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України є безпека дорожнього руху, життя і здоров`я громадян.

Також судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, оскільки суд не вказав у вироку суду в якій редакції він застосував статтю Кримінального кодексу України.

Оскільки, на момент складання та проголошення вироку відносно ОСОБА_8 діяння порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження передбачене ч. 2 ст. 286-1 КК України, а не ч. 2 ст. 286 КК України, суд зобов`язаний був вказати, що дії ОСОБА_8 охоплюються складом кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України в редакції Кримінального кодексу від 16.11.2008 року.

Потерпілим ОСОБА_7 подано заяву про відмову від апеляційної скарги на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 14.06.2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР № 0001576 від 28.08.2020 по обвинуваченню

ОСОБА_8 за ч.2 ст. 286 КК України.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 403 КПК України, врахувавши думку учасників кримінального провадження, вважає, що наявні підстави для прийняття відмови від апеляційної скарги та закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою потерпілого.

Відповідно до вимог ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитись проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст.ст.403, 404, 405, 407, 409, 413 414,420,615 КПК України, суд апеляційної інстанції , -

У х в а л и в :

Прийняти відмову потерпілого від апеляційної скарги.

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою потерпілого закрити.

Апеляційну скаргу прокурора з доповненнями задоволити .

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 14.06.2021 року щодо ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України скасувати в частині правової кваліфікації вчиненого ОСОБА_8 діяння призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Ухвалити новий вирок.

Призначити ОСОБА_8 ч. 2 ст. 286 КК України (в редакції Кримінального кодексу від 16.11.2008 року) покарання у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4