КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6

представників: ОСОБА_7 , ОСОБА_8

розглянув у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 29 вересня 2025 року щодо арешту майна у кримінальному провадженні №0001150 від 12 вересня 2025 року,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 29 вересня 2025 року клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_6 про арешт майна - задоволено.

Накладено арешт на майно, а саме:

- автомобіль марки «BMW X6M» держномер НОМЕР_1 2023 року випуску, номер кузова: НОМЕР_2 , що зареєстрований на праві власності за ОСОБА_9 ;

- квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстрована на праві власності за ОСОБА_9 .

Не погоджуючись з указаною ухвалою ОСОБА_9 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати та відмовити у задоволенні клопотання про арешт майна.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що ухвала суду про арешт майна ґрунтується на припущеннях органу досудового розслідування про можливе злочинне походження коштів, на які було придбано арештоване майно у вигляді квартири та машини.

Зазначає, що суд ухвалив рішення за наявності доказів, що не відповідають стандарту «достатніх підстав (доказів)», який встановлений пунктом 3 частини першої статті 276 КПК України, оскільки не містять достатніх відомостей, які б підтверджували вчинення шахрайства ОСОБА_10 , та свідчать про необґрунтованість підозри.

Вказує, що у матеріалах справи, як і в змісті підозри, відсутні будь-які фактичні дані, які вказують де саме, коли саме, яким чином і за допомогою якої саме техніки ОСОБА_10 розмістив інформацію про продаж техніки на інтернет-сайтах.

Зауважує, що у справі відсутні дані щодо подальшого руху коштів після надходження їх на акаунт ОСОБА_11 та не встановлено кінцевого отримувача коштів, також не допитано і саму ОСОБА_11 щодо обставин створення та користування нею або третіми особами аккаунтом; у додатках до клопотання надані копії протоколів свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та допитів потерпілих, які не є доказами у розумінні частини четвертої статті 95 КПК України, оскільки суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання.

У письмових поясненнях представник ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 зазначає, що оскільки станом на час звернення слідчого до суду з клопотанням та ухвалення судом відповідного рішення про арешт, ОСОБА_10 про підозру за статтею 209 КК України не повідомлено, що, у свою чергу, виключає можливість визнання цього майна речовим доказом у межах цієї кваліфікації, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для накладення арешту.

Наголошує, що покладені в основу судового рішення додані в додатках до клопотання докази свідчать про відсутність достатніх даних, які підтверджують наявність ключових елементів складу злочину, вчиненого саме ОСОБА_10 , передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, такого як шахрайство.

Уважає, що у слідства немає законних підстав уважати, що кошти, за які придбано ОСОБА_10 зазначене арештоване майно, були отримані внаслідок злочинної діяльності та носить формальний характер визначення номінальним власником ОСОБА_9 , судове рішення в цій частині нічим не обґрунтоване та побудоване на припущеннях.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в інтересах власника майна ОСОБА_9 , які вимоги апеляційної скарги підтримали та просили задовольнити з наведених у скарзі підстав, думку прокурора ОСОБА_6 , який проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається з наданих суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, слідчим відділом СУ ГУ НП в м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001150 від 12 вересня 2025 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 190 (в редакції Закону №2617-VIII від 22.11.2018), частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 209 КК України.

Досудовим розслідуванням установлено, що не раніше 14 вересня 2021 року (більш точно часу в ході досудового розслідування невстановлена), знаходячись на території Вінницької області (більш точно адреса в ході досудового розслідування невстановлена), у ОСОБА_10 виник злочинний умисел, направлений на заволодіння грошовими коштами громадян шляхом обману (шахрайство), із використанням електронно обчислювальної техніки, під приводом продажу побутової техніки, інших товарів, на створених ним інтернет сайтах «techport.net.ua» та «tehnotop.net.ua» з неіснуючими товарами.

У подальшому, з метою реалізації злочинного умислу, спрямованого на шахрайське заволодіння грошовими коштами громадян, з використанням електронно обчислювальної техніки, ОСОБА_10 за допомогою особистої комп`ютерної техніки розмістив інформацію на інтернет-сайтах «techport.net.ua» та «tehnotop.net.ua» про наявну у продажі побутову техніку, інших товарів, не маючи при цьому у розпорядженні вказаного майна та не маючи реального наміру виконання умов оголошень.

Також з`ясовано, що у своїй протиправній діяльності група осіб створила декілька сайтів («tehnotop.net.ua», «techport.net.ua», «elastic.com.ua» та інші) з продажу неіснуючої побутової техніки. Під час відвідування даних сайтів потенційні покупці (жертви) здійснювали оплату за обраний товар шляхом перерахування грошових коштів з власних платіжних карток на реквізити платіжних карток, які зазначались шахраями на вказаних сайтах. У свою чергу, реквізити банківських платіжних карток на сайті вказувались тих осіб, які зареєстровані на криптобіржах та які на момент замовлення жертвою товару виставляли на криптобіржах інформацію про намір продажу криптовалюти USDT (тобо бажаючих провести обмінну операцію з купівлі-продажу криптовалюти). Таким чином, використовуючи Р2Р (з картки на картку) транзакції та подальші операції з купівлі криптовалюти, група шахраїв отримувала на свої підконтрольні облікові записи криптобірж викрадені кошти громадян України у вигляді криптовалюти USDT.

На даний час установлено, що загальну сума збитків потерпілим від злочинної діяльності ОСОБА_10 сягає більше 15 мільйонів гривень.

У ході досудового розслідування встановлено, що за період протиправної діяльності (з 2021 по 2024 роки) ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , здійснював легалізацію доходів отриманих злочинним шляхом (шахрайство), придбаючи рухоме та нерухоме майно, а саме:

1. Однокімнатна квартира, за адресою: АДРЕСА_1 (яку оформив на свого батька - ОСОБА_9 );

2. Однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 (яку оформив на свою співмешканку - ОСОБА_14 );

3. Автомобіль марки «BMW X6M» 2023 року випуску, номер кузова: НОМЕР_2 (яку оформив на свого батька - ОСОБА_9 ).

Так, відповідно до інформації, отриманої в ході тимчасового доступу до речей і документів, що знаходяться у володінні Державної податкової служби України, встановлено відсутність офіційних доходів у ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , які б надали змогу придбати зазначене майно у законний спосіб.

На даний час органом досудового розслідування встановлено, що зазначене майно було фактично куплене ОСОБА_10 за грошові кошти, отримані злочинним шляхом (шахрайством) та з метою приховання своєї злочинної діяльності, оформлено на близьких осіб.

Окрім цього, встановлено, що відповідно до інформаційної бази Національної поліції України наявні факти притягнення ОСОБА_10 до адміністративної відповідальності під час керування ним транспортним засобом BMW X6M», 2023 року випуску, номер кузова: НОМЕР_2 , та відсутність фактів притягнення батька до адміністративної відповідальності під час керування вказаним транспортним засобом, що свідчить про фіктивність реєстрації його на батька та фактичне користування ним ОСОБА_10 .

До того ж, квартира за адресою: АДРЕСА_2 , була придбана за 115 000 доларів США, що відповідає сумі зняття грошових коштів з власного гаманця ОСОБА_10 у день купівлі квартири.

Постановою слідчого СУ ГУ НП в м. Києві ОСОБА_15 від 16 вересня 2025 року вищевказане майно визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

19 вересня 2025 року ОСОБА_10 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 190 (в редакції Закону №2617-VIII від 22.11.2018), частиною четвертою статті 190 КК України.

26 вересня 2025 року до Голосіївського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001150 від 12 вересня 2025 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 190 (в редакції Закону №2617-VIII від 22.11.2018), частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 209 КК України.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 29 вересня 2025 року клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_6 про арешт майна - задоволено.

Накладено арешт на майно, а саме:

- автомобіль марки «BMW X6M» держномер НОМЕР_1 2023 року випуску, номер кузова: НОМЕР_2 , що зареєстрований на праві власності за ОСОБА_9 ;

- квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстрована на праві власності за ОСОБА_9 .

З таким висновком слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно статей 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно частини другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до частини п`ятої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно частини третьої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

За змістом частини десятої статті 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Як установлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на автомобіль марки «BMW X6M» держномер НОМЕР_1 2023 року випуску, номер кузова: НОМЕР_2 , що зареєстрований на праві власності за ОСОБА_9 ; квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстрована на праві власності за ОСОБА_9 , з тих підстав, що вказане майно набуте за грошові кошти, отримані злочинним шляхом (шахрайством), а отже відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Дослідивши матеріали поданого клопотання про накладення арешту на майно колегія вважає, що прокурором у клопотанні наведено вагомі доводи, які свідчать, що вказане у клопотанні майно має відношення до кримінального провадження та може бути використано як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, та для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні вказаного майна до встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке слідчий просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів уважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вищезазначене майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту може призвести до його пошкодження, псування, знищення чи відчуження.

Таким чином, колегія суддів уважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на вищезазначене майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого частиною першою статті 170 КПК України.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Отже, посилання апелянта на те, що суд ухвалив рішення за наявності доказів, що не відповідають стандарту «достатніх підстав (доказів)», який встановлений пунктом 3 частини першої статті 276 КПК України, оскільки не містять достатніх відомостей, які б підтверджували вчинення шахрайства ОСОБА_10 , та свідчать про необґрунтованість підозри; у матеріалах справи, як і в змісті підозри, відсутні будь-які фактичні дані, які вказують де саме, коли саме, яким чином і за допомогою якої саме техніки ОСОБА_10 розмістив інформацію про продаж техніки на інтернет-сайтах; у справі відсутні дані щодо подальшого руху коштів після надходження їх на акаунт ОСОБА_11 та не встановлено кінцевого отримувача коштів, також не допитано і саму ОСОБА_11 щодо обставин створення та користування нею або третіми особами аккаунтом; у додатках до клопотання надані копії протоколів свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та допитів потерпілих, які не є доказами у розумінні частини четвертої статті 95 КПК України, оскільки суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання; оскільки станом на час звернення слідчого до суду з клопотанням та ухвалення судом відповідного рішення про арешт, ОСОБА_10 про підозру за статтею 209 КК України не повідомлено, що, у свою чергу, виключає можливість визнання цього майна речовим доказом у межах цієї кваліфікації, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для накладення арешту; покладені в основу судового рішення додані в додатках до клопотання докази свідчать про відсутність достатніх даних, які підтверджують наявність ключових елементів складу злочину, вчиненого саме ОСОБА_10 , передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, такого як шахрайство; у слідства немає законних підстав уважати, що кошти, за які придбано ОСОБА_10 зазначене арештоване майно, були отримані внаслідок злочинної діяльності та носить формальний характер визначення номінальним власником ОСОБА_9 , судове рішення в цій частині нічим не обґрунтоване та побудоване на припущеннях, є передчасними та такими, що не спростовують висновків слідчого судді про наявність у даному кримінальному провадженні визначених законом підстав для накладення арешту на вказане майно, клопотання прокурора та ухвала слідчого судді містять вказівки на правові підставі, зазначені у статтях 171, 173 КПК України, для накладення арешту на вказане майно, а саме з метою забезпечення зберігання речових доказів.

Доводи апелянта про те, що ухвала суду про арешт майна ґрунтується на припущеннях органу досудового розслідування про можливе злочинне походження коштів, на які було придбано арештоване майно у вигляді квартири та машини, є безпідставними, оскільки встановлені слідчим фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні містять сукупність підстав та розумних підозр уважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що вказане майно набуте за грошові кошти, отримані злочинним шляхом (шахрайством), а отже відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, що згідно частини третьої статті 173 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

При цьому, автомобіль марки «BMW X6M» держномер НОМЕР_1 2023 року випуску, номер кузова: НОМЕР_2 , що зареєстрований на праві власності за ОСОБА_9 ; квартира за адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстрована на праві власності за ОСОБА_9 , визнано речовими доказами у кримінальному провадженні, про що була винесена відповідна постанова.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень статей 170, 172-173 КПК України.

Ухвала слідчого судді відповідає вимогам частини п`ятої статті 173, статті 372 КПК України та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів уважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 29 вересня 2025 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4