Кропивницький апеляційний суд
Провадження № 11-кп/4809/83/26 Головуючий у І інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст.126 КК УкраїниДоповідач в суді ІІ інстанції: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2026 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю:

секретаря: ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої: ОСОБА_7

представника потерпілої: адвоката ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кропивницькому, кримінальне провадження № 0000560 за апеляційними скаргами прокурора Кропивницької окружної прокуратури ОСОБА_11 та спільної апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_7 і її представника адвоката ОСОБА_12 на вирок Фортечного районного суду м. Кропивницького від 17 жовтня 2025 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка села Березівка Маловисківського району, Кіровоградської області, українка, громадянка України, з повною вищою освітою, заміжня, утриманців та пільг не має, працює начальником ЖЕО №1, зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судима,

визнана невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 126 КК України та виправдана у зв`язку з недоведеністю вчинення вказаного кримінального правопорушення.

Цивільний позов ОСОБА_7 про стягнення з ОСОБА_10 моральної шкоди в сумі 25000 грн. та 16000 грн. витрат на правову допомогу адвоката залишено без задоволення.

Цим же вироком вирішено долю речових доказів.

В С Т А Н О В И Л А:

Органом досудового слідства ОСОБА_10 обвинувачувалась у вчиненні інших насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень, тобто кримінальному правопорушенні передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, вчинених за таких обставин.

05.07.2024 близько 14.00 години, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувала з місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 . В цей час за вище вказаною адресою прибула ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щоб виконати ухвалу Кіровського районного суду Кіровограда № 2-з/404/8/24 від 06.03.2024 та забрати свою малолітню доньї ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . З цього приводу між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин, виникла сварка, в ході якої у ОСОБА_10 виник умисел і спричинення фізичного болю потерпілій ОСОБА_7 шляхом вчинення інших насильницьких дій.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи суспільну небезпечність свого діяння, передбачаючи та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді фізичного болю, ОСОБА_10 , із зусиллям обома руками штовхнула ОСОБА_7 в область грудної клітини, після чого з силою хапала заруки потерпілу, далі лівою рукою схопила останню за волосся та зробила різкий рух рукою донизу.

Вироком Фортечного районного суду м. Кропивницького від 17 жовтня 2025 року

ОСОБА_10 визнана невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 126 КК України та виправдана у зв`язку з недоведеністю вчинення вказаного кримінального правопорушення.

Зазначене судове рішення мотивовано тим, що під час перегляду відеозаписів з місця події долучених до матеріалів кримінального провадження, на яких відображено безпосередньо конфлікт від 05.07.2024 року вбачається, як ОСОБА_10 ( власник квартири) потягнулась до вхідних дверей, щоб зачинити їх, одночасно ОСОБА_7 нанесла ОСОБА_10 удар по руці. ОСОБА_7 в цей момент перша почала активні дії в сторону ОСОБА_10 , внаслідок чого остання оцінила їх як суспільного небезпечне посягання в її сторону, а тому відштовхнула ОСОБА_7 за межі квартири.

З переглянутих відеозаписів встановлено, що саме потерпіла спровокувала бійку, та перша нанесла ОСОБА_10 удар, то цілком доводиться позиція сторони захисту про те, що обвинувачена ОСОБА_10 була вимушена захищати себе, та своє помешкання, проте не мала жодного наміру та умислу на спричинення ОСОБА_7 ударів, побоїв або інших насильницьких дій, які б завдали фізичного болю і не спричини тілесних ушкоджень.

Враховуючи показання допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які підтверджують, що саме ОСОБА_7 нанесла перший удар ОСОБА_10 , свідків державних виконавців, які не підтверджують, що саме ОСОБА_10 перша нанесла удар ОСОБА_7 , позиції самої обвинуваченої ОСОБА_10 переглянутого відеозапису - дії ОСОБА_10 були спрямовані на самозахист, оскільки з огляду на відеозапис з місця події, ОСОБА_10 потягнулась до вхідних дверей, щоб зачинити двері до квартири, одночасно ОСОБА_7 нанесла ОСОБА_10 удар по руці.

ОСОБА_7 в цей момент перша почала активні дії в сторону ОСОБА_10 , внаслідок чого остання оцінила їх як суспільного небезпечне посягання в її сторону, а тому відштовхнула ОСОБА_7 за меж квартини чим завдала шкоду потерпілій, яка не є тяжкою.

В даному випадку відсутній як склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України оскільки ОСОБА_10 не мала умислу спричинити потерплій ОСОБА_7 тілесні ушкодження, фізичний біль тощо.

В апеляційній скарзі прокурор Кропивницької окружної прокуратури ОСОБА_11 просить скасувати вирок суд першої інстанції у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винною за ч. 1 ст. 126 КК України та призначити покарання у вигляді 200 годин громадських робіт.

Задовольнити цивільний позов потерпілої 3 ОСОБА_7 та стягнути ОСОБА_10 моральну шкоду в сумі 25000 гривень та витрати на правничу допомогу в розмірі 16000 гривень.

На підставі ч. 3 ст. 404 КПК України під час розгляду справи судом апеляційної інстанції повторно дослідити усі письмові матеріали кримінального провадження, допитати ОСОБА_7 ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_10 .

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що при вирішенні питання допустимості як доказу показань свідка ОСОБА_17 , оскільки остання будучи представником ОСОБА_7 отримала повний доступ до матеріалів кримінального провадження. При цьому, суд хибно витлумачив приписи п. 1 ч. 2 ст. 65 КПК України вдаючись до надмірного формалізму, що є неприпустимим у кримінальному судочинстві, оскільки згідно ст. 9 Закону України «Про адвокатуру» на адвоката розповсюджуються адвокатська таємниця та в судовому засіданні ОСОБА_17 не повідомляла про наявність між ними дружніх відносин, а свідчила про обставини, які безпосередньо сприймала.

Показання свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , які також були допитані в ході судового розгляду, однак в рішенні відсутні, тобто судом не надано їм належної оцінки, як вимагає ст. 94 КПК України.

Також, суд залишив поза увагою те, що до критеріїв визначення необхідної оборони, серед іншого, належать - наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність. Ще одним елементом є наявність у того, хто захищається, потреби в негайному відверненні чи припиненні наявного суспільно-небезпечного посягання, шляхом заподіяння тому хто посягає шкоди, необхідної і достатньої

Для негайного припинення чи відвернення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.. Тобто, у особи існує право на захист право охоронюваних інтересів лише протягом чсасу, коли вона перебуває у стані необхідної оборони. У разі, якщо такий стан то право на необхідну оборону припиняється.

У разі коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах. (Постанова ККС ВС від 23 січня 2025 року, справа № 157/1158/22, провадження № 51-4480).

Більше того, ОСОБА_10 інкримінується заподіяння фізичного болю ОСОБА_7 , яке згідно обставин відбулося за межами квартири після конфлікту, що вказує на помсту обвинуваченої а не захист.

В спільній апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_7 і її представник адвокат ОСОБА_12 просять скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, та призначити їй покарання у виді громадських робіт строком 200 годин.

Задовольнити заявлений потерпілою цивільний позов та стягнути з ОСОБА_10 на користь потерпілої завдану кримінальним правопорушенням моральну шкоду в розмірі 25 000 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 16 000 грн.

В порядку ч. 4 ст. 396 КПК України приєднати до матеріалів кримінального провадження та дослідити в судовому засіданні копію договору купівлі-продажу від 19.03.2018.

В порядку ч. 3 ст. 404 КПК України повторно дослідити докази у справі, зокрема:

1) Дослідити протокол огляду предмету від 30.07.2024 року та додатку до нього, а саме оптичний диск з відеозаписом «video509326872»;

2) Допитати свідка ОСОБА_17 ; обвинувачену ОСОБА_10 .

Свої вимоги обґрунтовують тим, що показання свідка ОСОБА_17 є допустимими доказами, оскільки вона була допитана щодо обставин, безпосереднім очевидцем яких була і такі показання мають враховувати судами згідно правових висновків Верховного Суду.

При цьому, показання ОСОБА_17 , надані нею під час слідства та судового розгляду, узгоджуються між собою та не суперечать один одному, а також підтверджуються іншими матеріалами провадження.

Визнаючи показання свідка ОСОБА_17 недопустимими, суд не послався на жодну норму КПК, яка передбачає можливість визнання доказу недопустимим, оскільки таких підстав, як зазначив Суд в оскаржуваному вироку, для визнання доказу недопустимим, не передбачено.

Судом з незрозумілих причин було викривлено та спотворено зміст показань свідка ОСОБА_17 , оскільки в ході її допиту не йшлося, а ні про стискання передпліччя та поштовхи ОСОБА_10 . ОСОБА_7 , ані про наявність дружніх стосунків між потерпілою та ОСОБА_17 , а ні про захист інтересів потерпілої в іншому кримінальному провадженні, де ОСОБА_10 нібито є потерпілою.

Суд першої інстанції не надав оцінку тим обставинам, що показання ОСОБА_17 співпадають з дослідженими в ході судового розгляду відеозаписами подій.

Більше того, ОСОБА_17 , як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду, допитувалась не про обставини, які стали відомі їй у зв`язку виконанням функцій представника потерпілої, а у зв`язку з тим, що остання була очевидцем подій, які трапились того дня за участі ОСОБА_22 та за участі обвинуваченої.

Тому, висновки Суду про недопустимість доказу показань свідка ОСОБА_17 в судовому засіданні, є хибними, що свідчить про порушення вимог кримінального процесуального закону (зокрема, ст.ст. 65, 86 КПК України).

Судом першої інстанції порушено також засади змагальності сторін, оскільки до уваги беруться лише показання свідків сторони захисту, двоє з яких є родичами обвинуваченої та очевидно заінтересованими особами, а саме

- показання ОСОБА_14 , який є сином обвинуваченої, проживає у домоволодінні, біля якого мали місце події 05 липня 2024 року та зацікавлений у виправданні ОСОБА_10 по даному кримінальному провадженню з метою позитивного результату по іншій цивільній справі, яка стосується визначення місця проживання спільної малолітньої дитини;

- показання ОСОБА_16 , який є представником ОСОБА_14 у згаданій вище цивільній справі № 404/6710/23, та виходячи з логіки суду першої інстанції також мав би мати неабиякий інтерес у отриманні, як позитивного вироку щодо ОСОБА_10 , так і позитивного рішення на користь свого клієнта у цивільній справі;

- показання ОСОБА_15 , яка є донькою обвинуваченої, а відтак зацікавлена у виправданні своєї матері.

Жодних невідповідностей між утвореними тілесними ушкодженнями, які підтверджуються, зокрема, висновком судово-медичного експерта, відеозаписами, протоколом проведення слідчого експерименту від 15.07.2024, та висунутим обвинуваченням немає, а тому висновки Суду першої інстанції в цій частині є суперечливими та такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Більш того ОСОБА_10 ніколи не була власником квартири за адресою АДРЕСА_2 . Вказану квартиру придбала потерпіла зі своїм колишнім чоловіком ОСОБА_14 під час перебування у шлюбі (договір купівлі-продажу від 19.03.2018). Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження наявності, як права власності, так і права користування у ОСОБА_10 квартирою по АДРЕСА_3 .

Заслухавши доповідь судді, вислухавши думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив ухвалити обвинувальний вирок, думку потерпілої

ОСОБА_7 та її представника адвоката ОСОБА_12 , які також просили ухвалити обвинувальний вирок, обвинувачену ОСОБА_10 та її захисника ОСОБА_9 ,які заперечували проти задоволення апеляційних скарг, провівши судове слідство в обсязі допиту обвинуваченого, свідків та дослідження матеріалів кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що вони підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є вирок, постановлений за умови правильного застосування у ньому матеріального закону та дотримання при проваджені справи кримінально-процесуального закону. Вимога законності вироку означає, що вирок за своєю формою відповідає закону, та за своїм змістом ґрунтується на матеріалах кримінального провадження, попереднє розслідування і судовий розгляд якого проведені у точній відповідності з вимогами кримінально-процесуального закону. При постановленні вироку суд повинен дати оцінку всім доказам по справі з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності.

Відповідно до положень п.4 ч.1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно п.1, п.2 ч.1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, або застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Допитавши під час апеляційного розгляду обвинувачену, потерпілу, свідка ОСОБА_17 , дослідивши письмові матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції помилкового визнав не доведеною вину ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України та виправдати у зв`язку з недоведеністю вчинення вказаного кримінального правопорушення.

Так, допитана в судовому засіданні апеляційної інстанції обвинувачена

ОСОБА_10 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення інкримінованого їй не визнала, просила залишити вирок суду без змін, оскільки інкримінованого їй кримінального правопорушення не вчиняла і до вчинення цього злочину непричетна.

Повідомила, що навесні 2018 року вона придбала квартиру у АДРЕСА_2 , яку оформила на сина ОСОБА_14 . В даній квартирі постійно проживала з моменту придбання.

Син та його колишня дружина - потерпіла ОСОБА_7 проживали на зйомній квартирі, а потім у будинку, який придбала теж вона за власні кошти.

Оскільки потерпіла ОСОБА_7 зрадила сина, вони розлучилися і у 2023 року вона з іншим чоловіком поїхала проживати до міста Києва. З цього часу її сина та малолітня дитина ОСОБА_13 проживають разом з нею. Мати онуки - потерпіла ОСОБА_7 ніякої допомоги та участі у вихованні дитини не приймає, у зв`язку з чим за рішенням суду з неї стягуються аліменти на утримання дитини.

На даний час між сином та потерпілою ОСОБА_7 розглядаються три цивільних справи про визначення місця проживання дитини, про розподіл спільного майна подружжя, про позбавлення батьківських прав потерпілої.

У зв`язку з цим між потерпілої сина та нею виникли неприязні стосунки, оскільки потерпіла використовує малолітню дитину для маніпуляцій та сварок і просить, щоб вони відшкодували їй 1 200 000 грн., після чого вона залишить у спокої їх та дозволить дитині проживати з ними.

05.07.2024 року за місцем свого проживання АДРЕСА_2 державними виконавцями виконувалась ухвала Кіровського районного суду Кіровограда по цивільній справі 404/6710/23 про забезпечення позову у справі визначення місця проживання дитини, згідно якої дитина терміном на 10 днів передавалась потерпілій для надання можливості спілкування. Згодом вказана ухвала була скасована апеляційним судом, як незаконна.

Державні виконавці: ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 ), потерпіла ОСОБА_7 (стягувач) з метою забезпечення виконання вищевказаної ухвали перийшли до її квартири. В той момент в квартирі були присутні її чоловік, її син ОСОБА_14 , її донька ОСОБА_15 , цивільний представник сина у цивільній справі ОСОБА_16 та ОСОБА_23 , та малолітня онука ОСОБА_13 .. Згідно ухвали суду дитина повинна бути була передана матері ОСОБА_7 в квартирі за місцем проживання, іншим особам доступу до квартири без згоди власника не дозволялося.

Пізніше прийшли адвокат ОСОБА_17 , проте, остання до квартири не заходила.

Під час спілкування з потерпілою ОСОБА_7 , дитина ОСОБА_13 , в присутності державних виконавців відмовилась іти до матері, незважаючи на те, що потерпіла неодноразово просила дитину йти до неї, про що державні виконавці складали акт. Внаслідок того, що дитина відмовилась іти до матері ОСОБА_7 вибігла з квартири

Біля порогу квартири потерпілу чекала її адвокат ОСОБА_17 та вимагала повернутись до квартири, щоб повторно провести виконавчі дії. ОСОБА_7 стала в дверному проймі, між квартирою та під`їздом, тим самим спиною тримала двері до квартири.

Вона підійшла до вхідних дверей квартири, так як вважала, що виконавчі дії завершено, та бажала зачинити вхідні двері до своєї квартири для чого потягнула правою рукою до дверної ручки. В цей час потерпіла ОСОБА_7 щось сказала образливе та нанесла їй удар по руці, на що вона відштовхнула ОСОБА_7 від себе.

В подальшому потерпіла нанесла їй удар в праву частину грудної клітини. Вона знову відштовхнула потерпілу від себе з метою оборони, захищаючись, оскільки реально вважала, що остання продовжить активні противоправні дії та і надалі буде наносити їй тілесні ушкодження. При цьому потерпіла штовхалась дряпала її руками та пошкодила обличчя під оком.

Під час того, як вона намагалась зачинити двері до квартири між нею та ОСОБА_7 і ОСОБА_17 відбулась словесна перепалка, про те, вона не вчиняла першою будь-яких активних дій спрямованих на нанесення ударів ОСОБА_7 .

Потерпіла ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційної інстанції повідомила, що прибула за адресою проживання ОСОБА_10 , АДРЕСА_2 , разом з державними виконавцями з метою виконання ухвали Кіровського районного суду м. Кіровограда. Також, підтвердила, що між нею та обвинуваченою виникла словесна перепалка, а в подальшому знаходячись в дверному пройомі ОСОБА_10 перша нанесла їй удар, що стало приводом для їх бійки.

Зокрема, ОСОБА_10 вдарила по руці, потім з поштовхом вдарила обома руками в груди від чого ОСОБА_7 вдарилася головою об металеві дверцята лічильників на сходах та почала смикати за волосся, стискати передпліччя, тягати її за волосся та вирвала пучок волосся. Від чого у неї утворилися подряпини та ссадна на руках та передпліччі.

Безпосередньо вона удари ОСОБА_10 зовсім не наносила, оскільки її руки були заблоковані руками обвинуваченої.

В суді першої інстанції потерпіла не заперечувала того факту, що в подальшому також наносила удари ОСОБА_10 про те, ці дії були спрямовані на захист.

Під час допиту потерпіла ОСОБА_7 підтримала заявлений позов, пояснила що перенесла значний фізичний біль та значні моральні страждання від образ та приниження, адже лише хотіла поспілкуватися з малолітньою донькою.

Доповнила, що будь-яких коштів від колишнього чоловіка та обвинуваченої ОСОБА_10 вона не вимагала та не вимагала купити їй квартиру. Зараз вона прживає в чужій квартирі в м. Києві. Син обвинуваченої пропонував їй у нотаріуса укласти угоди щодо доньки за умови відмови від майнових претензій та за умови що вона буде надавати йому та батькам дитину для спілкування.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні апеляційної інстанції повідомила, що вона є представником ОСОБА_24 по цивільній справі № 404/6710/23, в ході якої представляла клієнтку у цивільній справі про розлучення на даний час представляє потерпілу в цивільних справах щодо визначення місця проживання дитини, поділу майна потерпілої з її колишнім чоловіком ОСОБА_14 та окремо цивільно-правовий спір щодо поділу майна з обвинуваченою ОСОБА_10

05.07.2024 близько 14.00 год. вона разом зі своєю клієнткою прибули до домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , для виконання ухвали суду про забезпечення позову згідно з якою ОСОБА_7 в цей час повинна забирати спільну дитину з ОСОБА_25 для подальшого 10-ти денного проживання дитини з мамою.

Вона як адвокат ОСОБА_7 . Безпосередньо в квартиру не зайшла оскільки піднімалася по сходах позаду і в квартирі зачинили двері.

Їй почала телефонувати з квартири ОСОБА_7 та просила роз`яснити порядок проведення виконавчих дій, оскільки виконавчі дії не були завершені.

Потім з квартири вийшла ОСОБА_7 , яка стояла лівою частиною до дверей (двері квартири відчинялися назовні), за нею вийшла ОСОБА_10 , яка стояла на порозі, вона (свідок) стояла правою частиною до дверей і таким чином вони утворили трикутник.

Інші присутні особи не могли бачити, як розвиваються події, оскільки частина виконавців стояла на площадці сходової клітини, інші присіли на дивані за спиною ОСОБА_10 та на відстані більш 3 метрів за спиною обвинуваченої складали виконавчі документи, також за спиною обвинуваченої стояли її донька та син ОСОБА_14 .

В цей час, між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин сталася словесна перепалка, в ході якої, ОСОБА_10 вдарила ОСОБА_7 по руці, потім з поштовхом вдарила обома руками в груди від чого ОСОБА_7 вдарилася об металеві дверцята лічильників на сходах та почала смикати за волосся, стискати передпліччя, тягати за волосся ОСОБА_7 .

Почалася штовханина. Потім вийшов ОСОБА_14 відтягнув ОСОБА_10 в квартиру та відштовхнув поліщук на сходи.

Чи наносила після початку та під час конфлікту ОСОБА_7 удари ОСОБА_10 вона в суєті не бачила.

Дійсно, вже після штовханини та після конфлікту вона знімала події та обстановку, але чи долучався відеозапис до справи вона не пам`ятає.

Вказала, що вона була представником потерпілої ОСОБА_7 у вказаному кримінальному провадженні під час досудового розслідування та брала участь, як захисник в одному підготовчому засіданні де вирішувалося питання про призначення справи до розгляду. Після цього інтереси потерпілої почав представляти адвокат ОСОБА_8 .

Свідок ОСОБА_14 (колишній чоловік ОСОБА_7 ) в судовому засіданні першої інстанції повідомив, що, 05.07.2024 близько 14:00 його колишня дружина, та працівниками ДВС прибули за адресою: АДРЕСА_2 , для виконання ухвали, згідно якої їх спільна дитина кожну першу п`ятницю місяця повинна проживати з мамою протягом 10 днів.

В ході виконавчих дій дитина відмовилася їхати з ОСОБА_7 про що виконавці склали відповідний акт. Згодом за вище вказаною адресою прибула адвокат колишньої дружини ОСОБА_17 , яка зі слів свідка почала провокувати конфлікт та вимагати проведення повторних виконавчих дій.

Відносно проведення повторних виконавчих дій його мати - ОСОБА_10 , була категорично проти, так як такі дії могла негативно відобразитись на психо-емоційному стані малолітньої дитини, на фоні чого між останньою та ОСОБА_7 відбувся словесний конфлікт, в ході якого колишня дружина - ОСОБА_7 , перша штовхнула ОСОБА_10 рукою, внаслідок чого між ними почалася штовханина

В ході штовханини жінки перемістилися за межі квартири, на площадку біля неї, де штовхали одна одну, хапали та стискали передпліччя одна одної, ініціатором конфлікту була ОСОБА_7 , а ОСОБА_10 лише рефлекторно захищалась від фізичного тиску ОСОБА_7 .

Він разом з працівником ДВС, втрутились в конфлікт, та розборонили бійку. В подальшому обидві сторони конфлікту викликали працівників поліції та написали заяви за фактом нанесення тілесних ушкоджень.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні першої інстанції повідомив, що є цивільним представником у цивільній справі 404/6710/23, та 05.07.2024 близько 14.00 год. був присутній за адресою: АДРЕСА_2 з метою виконання свої повноважень представника та забезпечення законності виконання ухвали суду Кіровського районного суду м. Кіровограда став очевидцем конфлікту, а в подальшому і бійки між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 .

Так, свідок ОСОБА_16 надав аналогічні показання, що і свідок ОСОБА_14 , та зазначив що між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 виник словесний конфлікт в ході якого потерпіла ОСОБА_7 перша нанесла удар обвинуваченій ОСОБА_10 , у відповідь на що ОСОБА_10 відштовхнула останню.

В подальшому бійка продовжилась в під`їзді, за межами квартири, протягом короткого проміжку часу, що супроводжувалось взаємним обміном ударів, поштовхів, хапань за різні частин тіла. Оцінюючи конфліктну ситуацію розцінює дії ОСОБА_10 як самозахист від фізичного втручання зі сторони ОСОБА_26 .

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні першої інстанції повідомила, що вона є донькою обвинуваченої ОСОБА_10 та також була присутня 05.07.2024 близько 14.00 за адресою: АДРЕСА_2 надала аналогічні покази, що і свідок ОСОБА_14 та ОСОБА_16 , підтвердила ті обставини на які посилається обвинувачена ОСОБА_10 , а саме підтвердила, що в ході словесної перепалки саме потерпіла ОСОБА_7 перша нанесла удар обвинуваченій ОСОБА_10 , на що остання відреагувала, як захист та була вимушена відштовхнула від себе потерпілу ОСОБА_7 , що в подальшому переросло у бійку, яка тривала не довго.

Свідок ОСОБА_18 в суді першої інстанції повідомив, разом з іншими державними виконавцями, які виконували судове рішення про забезпечення позову у справі визначення місця проживання дитини повідомив, що вони зокрема: свідки ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , державні виконавці, які були присутні 05.07.2024 близько 14:00 за адресою: АДРЕСА_2 з метою забезпечення виконання Ухвали Кіровського районного суду м. Кіровограда по цивільній справі 404/6710/23. Всі свідки (державні виконавці, які були присутні на місці події) повідомили, що бачили словесну перепалку, про те, конфлікт розвивався на стільки швидко, що останні не мало об`єктивної можливості та не бачила хто саме з жінок перший наніс удар, оговтались вже коли жінки вчинили штовханину між собою у під`їзді біля квартири.

Крім того, вина обвинуваченої ОСОБА_10 підтверджується і письмовими доказами, дослідженими в суді апеляційної інстанції, а саме:

Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 06 липня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000560, з якого вбачається, що 05.07.2024 року до ЄРДР внесено відомості про кримінальне правопорушення з правовою кваліфікацією - ч. 1 ст. 126 КК України, за фабулою правопорушення: ОСОБА_10 противоправними діями спричинила потерпілій ОСОБА_7 фізичного болю і не спричинила тілесних ушкоджень.

Рапортом УПП в Кіровоградській області про надходження повідомлення ОСОБА_7 із служби 102 про те, що 05.07.2024 року о 14 год.00 хв. за адресою АДРЕСА_2 її побила колишня свекруха ОСОБА_10 .

Протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 05.07.2024 року згідно якої ОСОБА_7 повідомила, що 05.07.2024 року о 14 год.00 хв. за адресою АДРЕСА_2 її виштовхнула з квартири ОСОБА_10 і нанесла тілесні ушкодження у вигляді фізичного болю.

Довідкою №5113 виданою ОСОБА_7 , яка зверталась 05.07.2024 року для надання медичної допомоги в травмопункті, в ході огляду виявлено забійні садна обох верхніх кінцівок підшкірна гематома правої ліктьової ямки та правої лопатки лівого плеча.

Протоколом проведення слідчого експерименту з фото таблицями до нього від 15.07.2024 року проведеного за участі ОСОБА_7 яка розповіла та показала обставини спричинення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_10 .

Протоколом огляду предмету від 25.07.2024 року згідно якого ОСОБА_10 передала слідчому диск з відеозаписом з камер відеоспостереження за адресою: АДРЕСА_2 , на якому зафіксовані події що мали місце 05.07.2024 року за адресою АДРЕСА_2 між

ОСОБА_10 та ОСОБА_7 . На відеозаписі «0-02-05-відео» зафіксовано, як ОСОБА_10 спілкується з ОСОБА_17 . В ході спілкування ОСОБА_10 штовхає ОСОБА_7 , потім ще раз штовхає ОСОБА_7 . Від поштовху ОСОБА_7 робить крок назад, та згодом йде у сторону ОСОБА_10 та намагається її вдарити. При цьому особа стримує ОСОБА_7 . В цей час ОСОБА_10 штовхаючи ОСОБА_7 виходиться на площадку та в подальшому між ними відбуваються сутички. Також на відеозаписі «0-02-05-відео» на 0.27 секунді зафіксовано, як ОСОБА_10 тягне за волоси ОСОБА_7 намагаючись їх видерти.

Протоколом огляду предмету від 30.07.2024 року згідно якого ОСОБА_7 передала слідчому диск з відеозаписом з камер мобільного телефону відеозапис за адресою АДРЕСА_2 , на якому зафіксовані події що мали місце 05.07.2024 року за адресою АДРЕСА_2 між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 . З переглянутого відео вбачається, як ОСОБА_10 спілкується з ОСОБА_17 . В ході спілкування ОСОБА_10 штовхає ОСОБА_7 ОСОБА_17 робити зауваження ОСОБА_10 . На відеозаписі не зафіксовано, що сказала ОСОБА_7 ОСОБА_10 після цього. Однак після слів ОСОБА_7 , ОСОБА_10 ще раз штовхає ОСОБА_7 з більшою силою. Після цього ОСОБА_7 намагалось вдарити ОСОБА_10 ОСОБА_27 на відеозаписі не зафіксовано. Згодом ОСОБА_10 штовхаючи ОСОБА_7 виходиться на площадку та в подальшому між ними відбуваються сутички. Також на відеозаписі зафіксовано погроза ОСОБА_10 ОСОБА_7 .

Висновком експерта № 564 від 31.07.2024 року згідно якої відповідно до наданої медичної документації у ОСОБА_7 мались тілесні ушкодження у вигляді: саден обох верхніх кінцівок, підшкірна гематома правої ліктьової ямки, правої лопатки та лівого плеча, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Наявність тілесних ушкоджень не співпадають з місцями фізичного болю спричинених ОСОБА_10 відповідно до висунутого обвинувачення, а саме штовханина обома руками ОСОБА_7 в область грудної клітки, хапання за руки та волосся ОСОБА_7 .

Таким чином, суд першої інстанції безпосередньо дослідивши зібрані під час досудового розслідування докази сторони обвинувачення та сторони захисту у їх сукупності дійшов висновку про недоведеність вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, проте не врахував, що діяння було вчинено обвинуваченою в умовах перевищення меж необхідної оборони.

Даючи кримінально-правову оцінку діям обвинуваченого ОСОБА_10 колегія суддів виходить з наступного:

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Частиною 5 ст. 55 Конституції України передбачено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого статтею 118 КК, є мотив діяння захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання. При цьому, стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

На переконання колегії суддів, в даному випадку ОСОБА_10 на ґрунті конфлікту між ОСОБА_7 , яка вже після проведення виконавчих дій нанесла удар по руці та намагалася завести у домоволодіння свого представника адвоката ОСОБА_17 , чим створила загрозу для здоров`я та власності обвинуваченої тобто суспільно-небезпечне посягання в її сторону.

За таких підстав обвинувачена вимушена була захищати себе та своє помешкання, а тому відштовхнула за межі квартири. Після цього, ОСОБА_7 знову штовхнула ОСОБА_10 в груди, що вбачається з відеозаписів переглянутих в судовому засіданні апеляційного суду, оскільки видно зворотно-наступальний рух голови ОСОБА_7 . Після чого, ОСОБА_10 остаточно виштовхала ОСОБА_7 на сходову площадку за межі квартири, і з цих пір остання вже значної загрози для життя та власності ОСОБА_10 не представляла.

Проте, ОСОБА_10 діючи з перевищенням меж необхідної оборони не врахувала, що її дії явно не відповідають небезпечності посягання від ОСОБА_7 та обстановці захисту, оскільки вони вже були за межами квартири на сходовій площадці. з силою хапала заруки потерпілу, далі лівою рукою схопила останню за волосся та зробила різкий рух рукою донизу, чим завдала фізичного болю проте не спричинила тілесних ушкодження. При цьому, сама ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження, а саме подряпини обличчя, що підтверджується відеозаписом та долученими фотографіями та не спростовувалося учасниками процесу.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме: прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання.

Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у випадку необхідної оборони, а й при перевищенні її меж.

При цьому, перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо.

Проте, існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

У тому випадку, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Визначення конкретного моменту, з якого особа перестала перебувати в стані необхідної оборони з огляду на закінчення злочинного посягання, має відносний характер і залежить від конкретних обставин справи, оцінка яких має включати аналіз об`єктивних і суб`єктивних аспектів поведінки як нападника, так і того, хто обороняється. При цьому, важливо з`ясувати, чи могла особа, яка обороняється, з огляду на об`єктивну обстановку та поведінку нападника усвідомлювати, що посягання припинилося, тобто чи було для такої особи за даних об`єктивних обставин очевидним, що у застосуванні заходів захисту відпала необхідність. Якщо ж у ситуації, яка склалася, особа не мала можливості усвідомити факт припинення злочинного посягання, слід вважати, що вона діяла в стані необхідної оборони. Проте, коли явно не відповідають обстановці і діям нападника може йти мова про перевищення меж необхідної оборони. Крім того, посягання вважається наявним і тоді, коли воно зупинене, однак може відновитися у будь-який момент.

При розгляді справ даної категорії необхідно також з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

При цьому згідно з ч. 3 ст. 36 КК перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту; перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 КК.

Щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, необхідно враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини.

Вирішуючи питання про зміст умислу ОСОБА_10 колегія суддів виходить з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, враховуючи засоби і знаряддя останнього, причини припинення злочинних дій, стосунки потерпілого і підсудного та їх поведінку, яка передувала злочину.

При визначенні ступеню вини ОСОБА_10 колегія суддів виходить з того, що ініціатором конфлікту була ОСОБА_7 , яка перешкоджала зачинити двері квартири та після завершення виконавчих дій намагалася завести у квартиру свого представника адвоката ОСОБА_17 , яка не була учасником виконавчих дій та на порозі квартири нанесла удар по руці, а згодом штовхнула обвинувачену в груди стоячи на порозі квартири де проживала обвинувачена, яка є законним володільцем майна. З метою захистити своє здоров`я та недоторканість житла від протиправної поведінки ОСОБА_10 вимушена була відштовхнути ОСОБА_7 за межі квартири. Але не враховуючи, що суспільно-небезпечність нападу, який фактично було припинено перевищила межі необхідної оборониз силою хапала заруки потерпілу, далі лівою рукою схопила за волосся, чим завдала фізичного болю проте не спричинила тілесних ушкодження.

При цьому, самій ОСОБА_10 теж були нанесені тілесні ушкодження ОСОБА_7 .

На вимоги ОСОБА_10 до ОСОБА_7 та її представникапокинути квартиру у зв`язку з завершенням виконавчих дій ОСОБА_7 не реагувала та вчинила протиправні дії, при цьому обвинувачена будучи фізично слабшим від нападника внаслідок різниці у віці та не маючи іншої можливості захистити своє здоров`я та житло, обвинувачена мав право застосувати насильство щодо ОСОБА_7 , у тому числі і шляхом виштовхування за межі квартири, хоч і перевищила межі необхідної оборони в подальшому.

За таких обставин колегія суддів вважає, що обвинувачена ОСОБА_10 перебував в умовах необхідної оборони,мав право на необхідну оборону та вправі був захищати своє здоров`я та житло, проте явно перевищила її межі..

Зокрема, чинне кримінальне законодавство передбачає спеціальні види необхідної оборони.

Відповідно до ч. 5 ст. 36 КК України не є перевищенням меж необхідної оборони і не має наслідком кримінальної відповідальності застосування зброї або будь-яких інших засобів чи предметів для захисту від нападу озброєної особи або нападу групи осіб, а також для відвернення протиправного насильницького вторгнення в житло або інше приміщення, незалежно від тяжкості шкоди, заподіяної тому, хто посягає.

Тобто, кримінальний закон передбачає три винятки із загального правила про те, що при необхідній обороні особа, яка захищається, повинна додержуватися визначеної межі, завдаючи шкоду тому, хто посягає.

У разі таких посягань:

1. напад озброєної особи,

2. напад групи осіб,

3. протиправне насильницьке вторгнення в житло або інше приміщення.

За умови наявності одного з цих трьох випадків (або навіть декілька, що мало місце по вказаному кримінальному провадженню) - шкода, що заподіюється особі, яка посягає, у таких випадках не обмежена ніякими критеріями (навіть заподіяння смерті).

Отже, апеляційний суд дійшов до висновку, що дії ОСОБА_10 по захисту свого здоров`я та житла в обстановці, що відбувалась в її квартирі, хоч і не були співмірні насильству, яке здійснювалось щодо неї, вчиненні в умовах, які не відповідали обстановці та суспільно небезпеки злочину, проте не є злочином.

У зв`язку з цим оскаржуваний вирок підлягає зміні, а провадження необхідно закрити у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення.

Суд першої інстанції зазначив, що діяння було вчинене в умовах необхідної оборони, проте колегія суддів частково погоджується з доводами прокурора і представника потерпілої про те, що стан необхідної оборони перестав існувати після того, як обвинувачена виштовхала ОСОБА_7 за межі квартири вона могла не продовжувати відштовхувати потерпілу і повернутися до квартири. А отже, колегія суддів вважає, що вона діяла в умовах перевищення меж необхідної оборони.

Діяння вчинене в умовах перевищення меж необхідної оборони є кваліфікованим видом злочинів про нанесення тілесних ушкоджень та за яке передбачена відповідальність лише у разі умисного вбивства при перевищенні меж необхідної оборони ст.. 118 КК України та у разі заподіяння тяжких тілесних ушкоджень при перевищенні меж необхідної оборони ст. 124 КК України.

Враховуючи, що у даному випадку насильницькі дії щодо потерпілої ОСОБА_7 які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкодженьпотерпілій вчинені при перевищенні меж необхідної оборони, - колегія суддів вважає, що ОСОБА_10 слід визнати невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України та на підставі ст. 284 ч.1 п. 2 КПК України закрити кримінальне провадження, у зв`язку з відсутністю в її діянні складу кримінального правопорушення.

Так, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, що в діях ОСОБА_10 наявний стан необхідної оборони, адже після того, як ОСОБА_10 виштовхнула ОСОБА_7 за межі квартири вона могла зачинити двері.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Відповідно до абз. 2, 3 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону», стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Водночас вирішення питання, чи перебував обвинувачений у стані необхідної оборони, залежить від сукупності обставин, установлених під час розгляду справи. Зокрема, на підставі всієї сукупності обставин має бути встановлено, чи зазнала особа посягання та чи були її дії зумовлені захистом від такого посягання. Особа, що завдала шкоду, не може посилатися на стан необхідної оборони, якщо саме насильство було спровоковано нею ж самою, тобто було передбачуваним наслідком її власної поведінки. Окремим випадком такого спровокованого насильства є бійка, під час якої учасники застосовують один до одного насильство певного ступеня. Таке спровоковане насильство не можна вважати «посяганням» у тому значенні, яке цьому терміну надається статтею 36 КК.

Це не виключає можливості, що особа, яка спровокувала насильство, опиниться в ситуації необхідної оборони, якщо ступінь спровокованого насильства очевидно перевищить той, який особа могла передбачити, наприклад, якщо в ситуації обопільної бійки один з учасників застосує або виявить намір застосувати значно вищий ступінь насильства, зброю або до його насильницьких дій приєднаються інші особи. У таких випадках насильство може перетворитися в «посягання», що дає право на необхідну оборону.

Вказана позиція висловлена в Постанові ВС ККС від 12.05.2020 року у справі № 748/1226/18.

Як вбачається з переглянутих в судовому засіданні відеозаписів ОСОБА_7 перебуваючи в обмеженому полі захвату зображення об`єктива відеокамери - двічі здійснювала зворотно-поступальні рухи , що підтверджує твердження ОСОБА_10 про те, що потерпіла нанесла удар по руці, а потім штовхнула обвинувачену в груди стоячи на порозі квартири де проживала обвинувачена, яка є законним володільцем майна.

Вказане підтверджується ухвалою слідчого судді Фортечного районного суду м. Кропивницького від 18.11.2025 року постановою дізнавача від 24.11.2025 року по кримінальному провадженні № 0000729 від 11.09.2024 року за ч. 1 ст. 125 КК України щодо ОСОБА_7 , яка нанесла ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забою м`яких тканин голови, що також підтверджується довідкою Комунального некомерційного підприємства «Кіровоградська обласна лікарня Кіровоградської обласної ради» від 06.07.2024 року.

З переглянутого колегією суддів відеозапису подій, вбачається, що після конфлікту демонструє зазначає державним виконавцям, що вдарила її та подряпала їй обличчя під оком. З наданою обвинуваченою фотознімку вбачається наявність великого синця в області грудей.

Отже, колегія суддів критично оцінює показання потерпілої ОСОБА_7 про те, що вона перша не наносила удари, взагалі не наносила удари обвинуваченій, оскільки це повністю спростовується відеозаписом переглянутим в суді апеляційної інстанції. За таких підстав, колегія розцінює ці показання, як помста за ненадання їй дитини та намагання дискредитувати обвинуваченому, щоб забрати дитину та визначити їй місце проживання разом ОСОБА_7 .

Також, колегія суддів не приймає до уваги показання свідка ОСОБА_17 , оскільки вони повністю спростовуються переглянутими відеозаписами. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що на переглянутому відеозаписі чітко видно, як ще до початку конфлікту свідок ОСОБА_17 тримає в руках телефон та здійснює запис події, у тому числі початок та продовження конфлікту ОСОБА_7 та ОСОБА_10 .. Проте цей відеозапис не був наданий ні в ході досудового розслідування ні в суді першої та апеляційної інстанції, що вказує на не щирість показань вказаного свідка. До того ж, свідок ОСОБА_17 є представником потерпілої у декількох цивільних справах та прямо заінтересована у позитивному вирішенні спору на користь ОСОБА_7 .

При цьому, необхідно зазначити про те, що ОСОБА_10 мала можливість після того, як виштовхнула потерпілу за межі квартири пояснити, що має бажання закрити двері квартири не штовхати ОСОБА_7 , проте продовжила штовхати та вхопила за волосся, чим фактично перевищила межі необхідної оборони.

Необхідно також зазначити про те, що в даній ситуації ОСОБА_10 не продовжуючи застосування сили, після того як виштовхала ОСОБА_7 з межі квартири мала можливість вирішити конфліктну ситуацію, проте продовжувала штовхати та потягнула останню до квартири , а отже перевищила межі необхідної оборони.

В свою чергу, оцінюючи дії ОСОБА_7 , які виразились у тому, що остання в ході розмови з ОСОБА_10 , вхопила за руку та штовхнула ОСОБА_10 намагаючись перешкодити закрити двері та запустити в квартиру ОСОБА_17 , відсутність будь-яких намагань ОСОБА_7 , вирішити конфліктну ситуацію мирним, а також те, що на відеозаписі зафіксовано, що після нанесення ударів потерпілою ОСОБА_10 , остання виштовхує ОСОБА_7 на сходову клітину де вчиняються обопільні насильницькі дії - колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_10 вчинила насильницькі дії, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень ОСОБА_7 в умовах перевищення меж необхідної оборони, оскільки дії потерпілої носили провокативний характер по відношенню до ОСОБА_10 , а дії ОСОБА_10 булипередбачуваним наслідком поведінки ОСОБА_7 .

При цьому, колегія суддів враховує, хто був ініціатором бійки, оскільки на відеозаписах зафіксовано те, що перед обоюдною бійкою ОСОБА_7 двічі штовхнула ОСОБА_10 .

Окремо необхідно зазначити про розбіжність в показання свідків, а саме те, що свідок ОСОБА_14 (колишній чоловік ОСОБА_7 ) вказує на те, що ОСОБА_7 перша штовхнула ОСОБА_10 , а свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_15 вказують на те, що ОСОБА_7 перша вдарила ОСОБА_10 . При цьому, показання свідків не можуть бути чітко враховані, оскільки вони перебували за спиною ОСОБА_15 , що значно перекривало оглядовість та впливає на об`єктивну оцінку подій.

Зокрема всі державні виконавці, які були в квартирі під час спору обвинуваченої та потерпілої в суді першої інстанції повідомили про те, конфлікт розвивався на стільки швидко, що останні не мало об`єктивної можливості та не бачила хто саме з жінок перший наніс удар, оговтались вже коли жінки вчинили штовханину між собою у під`їзді біля квартири.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що в ході апеляційного розгляду встановлено, що в діях обвинуваченої ОСОБА_10 відсутній склад кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.126 КК України, оскільки діяння було вчинено обвинуваченою в умовах перевищення меж необхідної оборони.

В той же час, суд першої інстанції визначаючи ОСОБА_10 невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 126 КК України провадження закрив у зв`язку з недоведеністю вчинення вказаного кримінального правопорушення, проте послався виключно на ст. 36 КК України, а саме на наявний стан необхідної оборони, у зв`язку з цим апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити частково змінивши підстави закриття кримінального провадження та встановивши, що діяння ОСОБА_15 вчинене в умовах перевищення меж необхідної оборони, а тому в даному випадку відсутній склад кримінального правопорушення, передбачений ч. 1 ст. 126 КК України.

В той же час, колегія суддів не приймає до уваги показання потерпілої ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_17 , та вважає їх такими, що не доводять вини обвинуваченої у інкримінованому йому злочині, оскільки дана громадянка є зацікавленою особою, зокрема в тому, щоб притягнути ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності. При цьому, колегія суддів враховує довготривалі неприязні стосунки між колишньою невісткою та дружиною ОСОБА_7 та колишньою свекрухою ОСОБА_15 та її сином ОСОБА_14 (колишнім чоловіком потерпілої). Вказане пов`язано з наявністю трьох и цивільних справи про визначення місця проживання дитини, про розподіл спільного майна подружжя, про позбавлення батьківських прав потерпілої.

Тобто відбулася чергова конфліктна ситуація між ними пов`язана з виконанням судового рішення ухвали Кіровського районного суду Кіровограда по цивільній справі 404/6710/23 про забезпечення позову у справі визначення місця проживання дитини, згідно якої дитина терміном на 10 днів передавалась потерпілій для надання можливості спілкування.

Після даної конфліктної ситуації обвинувачена ОСОБА_10 також зверталася до правоохоронних органів з приводу нанесення їй тілесних ушкоджень, в ході перевірки звернень, обвинуваченої здійснюється досудове розслідування щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 125 КК України за фактом нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_15 . Також, ОСОБА_10 неодноразово звертався до органів прокуратури та слідчого судді з приводу бездіяльності правоохоронних органів.

З долучених до справи матеріалів вбачається що, ОСОБА_14 син обвинуваченої неодноразово звертався до колишньої дружини (потерпілої ОСОБА_7 ), в яких просив врахувати його претензії, цивілізовано розглянути цивільні спори та спільно дійти згоди, щодо дотримання добропорядних сімейних відносин по всім спірним питанням.

Разом з тим, колегія критично оцінює показання потерпілих ОСОБА_7 та її адвоката у інших цивільних справах ОСОБА_17 , про те, що ніяких ударів, поштовхів тілесних ушкоджень ОСОБА_7 ОСОБА_10 не наносили. Вказані показання спростовуються переглянутими відеозаписами, показаннями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_15 та самої обвинуваченої ОСОБА_10 , які були послідовними в цій частині протягом всього досудового слідства та судового розгляду, про те, що першими бійку розпочала саме потерпіла ОСОБА_7 ), яка нанесла їй удар по руці, на що вона відштовхнула ОСОБА_7 від себе, подальшому потерпіла нанесла їй удар в праву частину грудної клітини. Вказане підтверджується довідкою Комунального некомерційного підприємства «Кіровоградська обласна лікарня Кіровоградської обласної ради» від 06.07.2024 року, згідно якої у ОСОБА_10 виявлені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забою м`яких тканин голови. За даних обставин, у ОСОБА_10 , також мались легкі тілесні ушкодження.

При цьому, висновок експерта № 564 від 31.07.2024 року згідно якої відповідно до наданої медичної документації у ОСОБА_7 мались тілесні ушкодження у вигляді: саден обох верхніх кінцівок, підшкірна гематома правої ліктьової ямки, правої лопатки та лівого плеча, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень колегія суддів не враховує. Оскільки тілесні ушкодження, які встановлені у ОСОБА_7 не співпадають з місцями фізичного болю спричинених ОСОБА_10 (відповідно до висунутого обвинувачення, а саме штовханина обома руками ОСОБА_7 в область грудної клітки, хапання за руки та волосся ОСОБА_7 ) - а тому суд апеляційної інстанції вважає, що даний висновок не може слугувати беззаперечними доказом вини ОСОБА_10 .

Крім того, згідно ч. 3 ст. 26, ст. 404 ч. 4 КПК України, суд апеляційної інстанції не має права розглядати обвинувачення, що не було висунуте в суді першої інстанції. Тобто, законодавець визначив, що розгляд справи в суді апеляційної інстанції проводиться тільки відносно обвинуваченого і тільки в межах пред`явленого йому обвинувачення, яке сформульоване в обвинувальному акті і за межі якого суд не може вийти.

Згідно вимог чинного законодавства, а саме ст. 278 ч.1 та ст. 291 ч.1 КПК України, складати письмове повідомлення про підозру і вручати його, а також складати обвинувальний акт по закінченню досудового слідства мають право лише слідчий або прокурор. До того ж, лише прокурор під час судового розгляду, згідно ст. 337 ч.2 КПК України, може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, чи відмовитися від підтримання державного обвинувачення. Проте, сторона захисту, відповідно до положень § 3 КПК України, таким правом не наділені.

За таких обставин, суд першої інстанції не вправі розглядати та досліджувати вимоги апеляційних скарг про нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , оскільки згідно обвинувального акту ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні насильницьких дій, які завдали фізичного болю та не спричинили тілесних ушкоджень

Відповідно до ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

В п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя зазначено «При розгляді кримінальних справ має суворо додержуватись закріплений у ч. 1 ст.62 Конституції принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана, кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку. При цьому неприпустимо покладати на обвинуваченого (підсудного) доведення своєї невинуватості. Згідно з ч.3 зазначеної статті усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь останньої.

Згідно ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є обов`язковою до застосування на території України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення; кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим.

У п. 146 справи «Барбера, Мессегуэ и Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1998 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Статтею 91 КПК України, визначено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню обставини, зокрема подія кримінального правопорушення та винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно з ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Відповідно до вимог КПК України на сторону обвинувачення покладено обов`язок доведення винуватості особи у вчиненні злочину.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

За умовами п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно із ст. 417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 КПК України, скасовує обвинувальний вирок і закриває кримінальне провадження.

Згідно ч. 3 ст. 129 КПК України у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.

Проте, суд першої інстанції в мотивувальні частині - залишив позов без розгляду, а в резолютивні частині вказав цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 залишив без задоволення.

Крім того, суд першої інстанції не правильно зазначив в анкетних даних обвинуваченої по батькові « ОСОБА_28 », замість правильного « ОСОБА_29 », чим допустив технічну описку у судовому рішенні, а тому обвинувачена по батькові підлягає правильному зазначенню «Миколаївна».

Враховуючи викладене, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, спільну апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 і її представника адвоката ОСОБА_12 - задоволенню не підлягає, а вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині вирішення цивільного позову. викладення мотивів та підстав виправдування і закриття, а кримінальне провадження стосовно ОСОБА_10 - підлягає закриттю відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Керуючись ст. 284 ч. 1 п. 2, ст. 373 п. 3 ч. 1, ст.ст. 376, 405, 407-409, 411, 417, 419 КПК України колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Кропивницької окружної прокуратури ОСОБА_11 та спільну апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 і її представника адвоката ОСОБА_12 задовольнити частково,

Виправдувальний вирок Фортечного районного суду м. Кропивницького від 17 жовтня 2025 року стосовно ОСОБА_10 змінити в частині підстав виправдування та закриття кримінального провадження, а також в частині вирішення цивільного позову.

ОСОБА_10 визнати невинуватою та на підстав п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдати у зв`язку відсутністю в її діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, а кримінальне провадження стосовно ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 126 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України закрити.

Цивільний позов ОСОБА_7 про стягнення з ОСОБА_10 моральної шкоди в сумі 25000 грн. залишити без розгляду.

В решті вирок Фортечного районного суду м. Кропивницького від 17 жовтня 2025 року стосовно ОСОБА_10 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення т а може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3