Житомирський апеляційний суд
Справа №296/5202/22 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3
Номер провадження №11-кп/4805/360/26
Категорія ст.183 КПК України Доповідач ОСОБА_4
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2026 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_4 ,

суддів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

за участю: секретаря ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_9 ,

прокурора ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі судове провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 21 січня 2026 року, якою задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Житомирська установа виконання покарань (№8)» на строк 60 днів, тобто до 21 березня 2026 року включно, без права внесення застави,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 21 січня 2026 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання або домашній арешт із забороною залишати житло у нічний період доби. Задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Житомирська установа виконання покарань (№8)» на строк 60 днів, тобто до 21 березня 2026 року включно, без права внесення застави.

Рішення судді першої інстанції обґрунтовано тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, ризики, передбачені ст.177 КПК України є обґрунтованими та продовжують існувати, суд дійшов висновку про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, та вважав за необхідне продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою змінити йому запобіжний захід на більш м`який у вигляді особистого зобов`язання чи запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний період доби. Вважає, що при продовженні тримання під вартою суд керувався лише тяжкістю покарання, яке може йому загрожувати. Вважає пред`явлене йому обвинувачення сфальсифікованим та неправомірним, а кваліфікацію невірною та взаємовиключною. Зазначає, що його дії були зумовлені необережним поводженням зі зброєю, умислу на вбивство не було. Наголошує, що посилання прокурора на наявність неприязних стосунків, ревнощів, помсти, що вплинуло на подію не доведені матеріалами справи. Зазначає про відсутність в матеріалах кримінального провадження повідомлення про підозру та протоколу затримання. На думку обвинуваченого, ризики, передбачені ст.177 КПК України, які зазначені в клопотанні, є необґрунтованими та не підтверджені жодними доказами. Зазначає, що судом не враховано, що він має постійне місце проживання, має батьків, малолітнього сина та близьких родичів. Вказує, що перебуває під вартою понад три роки і дев`ять місяців.

Заслухавши доповідача, пояснення обвинуваченого та захисника на підтримку апеляційної скарги, заперечення прокурора щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши ухвалу суду в межах доводів апеляційної скарги та ст.404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч.2 ст.331 КПК України вирішення питань судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 Кодексу. Зокрема, у ст. 199 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом має бути перевірено, чи наявні обставини, які свідчать про те, що заявлений при обранні такого запобіжного заходу ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується зокрема тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди.

ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.15, п.1 ч.2 ст.115, ч.2 ст.15, ч.1 ст.115, ч.1 ст.115, ч.1 ст.162, ч.2 ст.146 КК України, заподіяних із застосуванням насильства, зокрема, в умисному протиправному заподіянні смерті іншій особі, а також у замаху на умисне вбивство двох осіб з мотивів особистої неприязні, ревнощів та помсти, які відносяться до особливо тяжкого злочину міра покарання за які, у разі визнання його винуватим, передбачає позбавлення волі на строк до 15 років або довічне позбавлення волі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи апелянта щодо відсутності підстав для продовження тримання під вартою, належно з`ясував обставини, які мають значення для вирішення питання продовження строку дії запобіжного заходу ОСОБА_8 , та відхилив такі доводи обвинуваченого.

Враховуючи, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом з урахуванням особи обвинуваченого та тяжкості можливого покарання, яке загрожує у разі доведеності вини та визнання його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за рішенням суду, з урахуванням положень закону суд прийшов до вірного висновку про наявність у справі реальних ознак суспільного інтересу.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про недоведеність наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також, що прокурор не довів наявність всіх обставин, передбачених ст.194 КПК, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно досліджено обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшилися й виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Крім того, колегія судді враховує обставини, які інкримінуються ОСОБА_8 , а зокрема те, що він будучи працівником правоохоронного органу, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, із застосуванням табельної зброї, використовуючи умови воєнного стану на початку збройної агресії та повномасштабного вторгнення, з мотивів особистої неприязні та ревнощів вчинив вбивство та замах на вбивство трьох осіб, в тому числі замах на вбивство одного із колишнього подружжя. Такі дії відбувались в присутності малолітнього сина, який також на колінах благав батька не вбивати маму та інших осіб.

При таких обставинах справи, наявність у обвинуваченого малолітнього сина, а також статусу учасника бойових дій не може бути стримуючим або позитивно характеризуючим фактором для застосування більш м`якого запобіжного заходу. Навпаки, пред`явлення обвинувачення у вчиненні таких злочинів у присутності малолітнього сина, який проживав із потерпілою матір`ю, щодо якої, можливо, здійснювався замах на вбивство обвинуваченим, який має досвід використання вогнепальної зброї в різних умовах, та є учасником бойових дій, є показником високого ступеня ворожості та створює у майбутньому додаткові негативні ризики для суспільства у продовженні вчинення ним злочинних дій та доведення задуманого результату до кінця.

Крім того, конкретні факти пред`явленого обвинувачення у здійснені вбивства особи, замаху на вбивство інших осію та кількість пострілів з табельної зброї не можуть свідчити про випадковість або необережність дій обвинуваченого.

Також колегія суддів враховує думку потерпілої ОСОБА_11 , яка в минулих судових засіданнях неодноразово попереджувала, що зміна запобіжного заходу ОСОБА_12 може у подальшому призвести до трагічних наслідків щодо неї та її родини.

Колегія суддів також звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний чи обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вони мають реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваних чи обвинувачених кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного чи обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку суд має зробити висновки прогнозованості характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

При вирішенні питання про законність оскарженого рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що кримінальне провадження перебуває на стадії активного судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Зокрема, на стадії судового провадження, такий стандарт доказування як «обґрунтована підозра» втрачає свою актуальність і при оцінці доказів повинен бути застосований критерій доведеності «поза розумним сумнівом», який випливає із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

За таких обставин, доводи обвинуваченого про відсутність доказів доведеності його вини, невірну та взаємовиключну кваліфікацію його дій, можуть бути перевірені лише судом про розгляді кримінального провадження по суті пред`явленого обвинувачення за результатом дослідження усіх доказів.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду про необхідність продовження запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованого останньому кримінального правопорушення, яке відноситься до особливо тяжких злочинів із найсуворішої мірою покарання (довічне ув`зянення), а тому вважає, що при таких обставинах інший вид запобіжного заходу обвинуваченому, з великою вірогідністю, не зможе запобігти існуючим ризикам, та унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, що в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК.

В апеляційній скарзі не наведено переконливих доводів, які б вказували на належну процесуальну поведінку обвинуваченого в разі обрання йому запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Твердження обвинуваченого, що він перебуває під вартою 3 роки 9 місяців не спростовує висновків суду, оскільки тривалий розгляд кримінального провадження викликаний об`єктивними чинниками, які неспростовані обвинуваченим, складністю провадження, дослідженням доказів, розв`язанням клопотань захисту, приймаючи рішення про відкладення розгляду справи суд визначав судові засідання в найкоротші терміни, враховуючі, що кримінальне провадження щодо осіб, які тримаються під вартою має бути здійснено невідкладно та розглянуто першочергово.

Таким чином, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом враховані обставини інкримінованих ОСОБА_8 кримінальних правопорушень та їх наслідків, та наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Також, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що ризики недоведені та судом не встановлено обставин, які б свідчили, що більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_8 , колегія суддів вважає необґрунтованими з вищенаведених підстав, оскільки саме запобіжний захід у виді тримання під вартою сприяє запобіганню ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Доводи апелянта про те, що судом не враховано дані про особу обвинуваченого, а саме те, що обвинувачений має постійне місце проживання, батьків, малолітнього сина, колегія суддів вважає такими, що не є вирішальними при розв`язанні питання про продовження запобіжного заходу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, а тому підстав для її скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 376 ч.2, 404, 407, 422 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 21 січня 2026 року залишити без задоволення.

Ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 21 січня 2026 року, якою задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Житомирська установа виконання покарань (№8)» на строк 60 днів, тобто до 21 березня 2026 року включно, без права внесення застави без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: