ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року

м. Хмельницький

Справа № 686/31439/25

Провадження № 11-кп/820/174/26

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду в складі:

судді - доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Хмельницькому, в режимі відеоконференцзв`язку, апеляційну скаргу захисника обвинуваченої за ч. 3 ст. 109, ч. 2 ст. 111, ч. 1 ст. 14, ч. 1 ст. 263-1, ч. 3 ст. 436-2 КК України ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07.01.2026, в межах кримінального провадження №0000111 від 13.06.2025 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою продовжено обвинуваченій ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави до 07 березня 2026, включно.

Суд мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні ряду тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень, які за своїм характером становлять виняткову суспільну небезпеку та за які передбачено покарання, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк до 15 років або довічне позбавлення волі з конфіскацією майна, а тому лише запобіжний захід у виді тримання під вартою зможе забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваної.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 , подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою обрати обвинуваченій ОСОБА_6 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме у виді цілодобового домашнього арешту за адресою АДРЕСА_1 . Уважає, що вказане рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим. Переконує, що під час постановлення ухвали допущено неповноту судового розгляду та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, а висновки суду, викладені в ухвалі, не відповідають дійсності та є передчасними. Стверджує, що зазначені стороною обвинувачення ризики, не є доведеними. Звертає увагу на те, що ОСОБА_6 мала та має постійне місце проживання, працювала охоронником в приватній фірмі, раніше не судима, що свідчить про відсутність умислу переховування нею від суду. Уважає необґрунтованою, невмотивованою і не доведеною судом ту обставину, що застосування більш м?якого запобіжного заходу, не забезпечить попередження ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і належну процесуальну поведінку ОСОБА_6 , оскільки вважає, що в ході судового розгляду прокурором не надано доказів, які б підтвердили можливість вчинення обвинуваченою дій, спрямованих на ухилення від можливого покарання, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, або вчинення іншого кримінального правопорушення. На думку апелянта, судом безпідставно було відхилено зазначені стороною захисту аргументи про те, що ОСОБА_6 не мала і не має будь-яких намірів перешкоджати кримінальному провадженню, ухилятися від суду, впливати на свідків, вчиняти інші кримінальні правопорушення, а також щодо відсутності будь-яких ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, що давало можливість суду для застосування до ОСОБА_6 більш м?якого запобіжного заходу, не пов?язаного із триманням під вартою, а саме у виді цілодобового домашнього арешту.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_7 , на підтримку апеляційної скарги, з посиланням на зазначені у ній доводи, прокурора, який заперечив проти її задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За змістом ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання, суд своєю ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання під вартою обвинуваченого, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Виходячи з вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За змістом ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, в порядку ст. 199 КПК України, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має розцінюватися, в кожному кримінальному провадженні, з урахуванням конкретних обставин.

Тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Ухвала місцевого суду, на думку колегії суддів, відповідає зазначеним критеріям.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Як убачається з матеріалів судового провадження ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.109, ч.2 ст.111, ч.1 ст.14, ч.1 ст.263-1, ч.3 ст.436-2 КК України.

Подане до суду першої інстанції клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_6 відповідає вимогам ст. 184 КПК України, які ставляться до клопотань слідчого, прокурора про застосування запобіжних заходів.

В обґрунтування клопотання прокурор посилався на наявність, визначених ст. 177 КПК України, ризиків, а саме те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні ряду тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень, які за своїм характером становлять виняткову суспільну небезпеку, проти основ національної безпеки України, громадської безпеки, безпеки людства та міжнародного правопорядку, за які передбачено покарання, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк до 15 років або довічне позбавлення волі з конфіскацією майна, а тому існують обґрунтовані прокурором ризики, що зважаючи на покарання, яке їй загрожує у випадку визнання винуватою підозрювана може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення.

Наведені в клопотанні прокурора підстави для продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, належним чином, перевірялись суддею. При цьому була опитана ОСОБА_6 , вислухана думка прокурора, з`ясовані інші обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження запобіжного заходу.

При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченій, суд першої інстанції взяв до уваги підстави, які були враховані при обранні їй запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та які не змінились.

За таких обставин, суд прийшов до правильного висновку про те, що ризики: знищення, схову або спотворення будь-якої із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, переховування від суду, вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення продовжують існувати та не зменшились.

Як у суді першої інстанції, так і в апеляційній інстанції прокурор довів, що застосування стосовно ОСОБА_6 більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків для застосування стосовно обвинуваченої більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою не встановлено.

Доводи сторони захисту про відсутність ризиків, а відтак і про можливість зміни щодо неї запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, не знайшли свого підтвердження, під час їх розгляду апеляційним судом, з врахуванням характеру висунутого обвинувачення.

Твердження захисника про те, що ОСОБА_6 мала та має постійне місце проживання, працювала охоронником в приватній фірмі, раніше не судима, що свідчить про відсутність умислу переховування її від суду відхиляються, так як вказані обставини, жодним чином, не нівелюють існування вищевказаних ризиків, визначених ст. 177 КПК України, а також не дають достатніх підстав вважати, що обвинувачена не зможе здійснити дії, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Доводи апеляційної скарги сторони захисту про недоведеність продовження існування ризиків є непереконливими, адже при вирішенні питання про обрання (продовження) запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Неповноти судового розгляду та будь-яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, на що є посилання в апеляційній скарзі, колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів враховує те, що чинний КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений (обвинувачена) при застосуванні до нього (неї) більш м`якого запобіжного заходу обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на нього (неї) процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена пунктами 1-5 частини 1 статті 177 КПК України, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Отже потреба в обмеженні права на особисту свободу обвинуваченої, шляхом продовження, останній, найсуворішого виду запобіжного заходу, є виправданою.

Суд першої інстанції, врахувавши всі ризики та обставини, визначені ст. 178 КПК України, в їх сукупності, прийшов до обґрунтованого висновку, що лише найсуворіший запобіжний захід у вигляді тримання під вартою зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої, з чим погоджується апеляційний суд.

Крім того жодних переконливих доказів з приводу того, що зменшились ризики, передбачені ст. 177 КПК України, до суду апеляційної інстанції стороною захисту надано не було.

Інші доводи апеляційної скарги захисника зводяться до дослівного викладення положень кримінального процесуального закону та низки рішень Європейського суду з прав людини без належного співставлення висновків ЄСПЛ у справах у яких вони були сформульовані з фактичними обставинами цієї справи, що не може бути розцінено як належне обґрунтування своїх доводів та підстава для скасування оскарженого рішення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити місцевому суду ухвалити законне та вмотивоване рішення, колегією суддів не виявлено, а наведені в апеляційній скарзі доводи не є достатніми для скасування оскаржуваної ухвали.

Згідно з приписами п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

За таких обставин, колегія суддів вважає ухвалу суду законною, обґрунтованою та вмотивованою, порушень норм чинного КПК України, які могли б стати підставою для скасування чи зміни судового рішення, не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 194, 407, 418, КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07.01.2026 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченої за ч. 3 ст. 109, ч. 2 ст. 111, ч. 1 ст. 14, ч. 1 ст. 263-1, ч. 3 ст. 436-2 КК України ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , в межах кримінального провадження №0000111 від 13.06.2025 - залишити без змін, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3