ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 676/8797/24

Провадження № 11-кп/820/718/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції апеляційну скаргу прокурора Хмельницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_5 на вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 жовтня 2025 року у кримінальному провадженні №0000015, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 січня 2023 року, яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кам`янець-Подільського, Хмельницької області, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця Збройних Сил України, раніше судимого, визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, та виправдано у зв`язку з не доведенням, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, та

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 жовтня 2025 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.5 ст.407 КК України та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України у зв`язку з не доведенням, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Відповідно до вироку суду, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що він будучи солдатом, перебуваючи на посаді номер обслуги кулеметного взводу роти вогневої підтримки мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 , у порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. ст. 1, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 127, 128, 129, 130, 131, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, маючи намір тимчасово ухилитись від несення обов`язків військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах воєнного стану, без поважних причин та дозволу командування, а також згідно із наказу командира військової частини НОМЕР_1 №813-АД, 15.07.2022 самовільно залишив військову частину в АДРЕСА_2 , та на момент відсутності перебував поза межами вказаного міста тривалістю понад 10 діб, проводячи час на власний розсуд та не виконуючи обов`язки військової служби, тим самим припинив виконувати свій Конституційний обов`язок щодо захисту суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості України, чим вчинив самовільне залишення військової частини, вчинене в умовах воєнного стану, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби), тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.407 КК України.

Зазначені дії ОСОБА_7 стороною обвинувачення кваліфіковані за ч.5 ст. 407 КК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Прокурор ОСОБА_5 , не погодившись із рішенням місцевого суду,подав апеляційну скаргу та доповнення до неї, в якихпросить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд даного кримінального провадження у суді першої інстанції.

Зазначає, що при ухваленні виправдувального вироку суд безпідставно визнав недопустимими докази у кримінальному провадженні а саме:

- показання у судовому засіданні свідка сторони обвинувачення ОСОБА_9 ;

- повідомлення начальника відділу запобігання, виявлення злочинів та інших правопорушень - заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 . Директору територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, про вчинення військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , призваним на військову службу під час мобілізації солдатом ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст.407 КК України від 16 січня 2023 року №774/1/319;

- наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 15 липня 2022 року №813-АД «Про призначення службового розслідування для встановлення причин та умов, які сприяли відсутності на службі рядового ОСОБА_7 »;

- акт службового розслідування від 30 вересня 2022 року;

- наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 01 жовтня 2022 року №1872- ОД «Про результати службового розслідування проведеного для встановлення причин та умов, які сприяли відсутності на службі рядового ОСОБА_7 »;

- відповідь тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_11 від 16 вересня 2025 року №9262 вих;

- витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02 березня 2023 року №57;

- витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01 жовтня 2022 року №269, якими повністю доводиться факт вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Вказує, що при вирішені питання щодо недопустимості доказів судом враховано лише думку обвинуваченого та сторони захисту, які не обмежені в можливості надавати суду неправдиві показання, щодо невідповідності доказів чинному законодавству, не беручи до уваги відсутність в матеріалах кримінального провадження та у доказах, наданих стороною захисту та обвинуваченим, реального підтвердження підробки чи спотворення наданих документів.

Зауважує, що судом не перевірено факт внесення до документів, що викликали у суду сумніви щодо допустимості їх як доказів, а саме до витягів з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №191 від 15.07.2022 доповнень та уточнень, в передбачений законодавством спосіб та порядок, які і могли вплинути на наявність розбіжностей, при цьому не свідчити про їх недопустимість.

Зазначає, що суд не розглядав можливий факт допущеної службовими особами військової частини НОМЕР_1 описки у складених витягах з наказу командира військової частини, яка полягає у розбіжності порядкових номерів у пунктах відповідних витягів з наказу, натомість хибно дійшов висновку про обґрунтовані сумніви щодо допустимості як доказів зазначених вище витягів із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15.07.2022 за №191, які були надані на підтвердження винуватості ОСОБА_7 . При цьому, навіть за різних порядкових номерів у пунктах, їх зміст не змінився. Таким чином, суд фактично не з`ясував причини розбіжностей в наданих доказах та безпідставно визнав їх недопустимими.

Посилається на те, що усі наданні військовою частиною НОМЕР_1 документи видані законно і їх підстави також законні. Якість доказів і обставини, за яких ці докази були отримані, не ставлять під сумнів їх достовірність чи точність.

Апелянт зазначає, що незважаючи на безпідставне визнання недопустимими доказами витягів з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 191 від 15.07.2022 та інших наданих військовою частиною НОМЕР_1 доказів, суд не вказав у виправдувальному вироку підстави, а також мотиви неврахування окремих доказів, які підтверджують фактичні обставини кримінального правопорушення та винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

На думку прокурора, судом враховано показання свідків сторони захисту ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , незважаючи на те, що вони не узгоджуються та суперечать іншим матеріалам провадження, та які стосуються лише можливого перебування обвинуваченого за місцем проживання в період інкримінованого злочину та безпідставно не взято до уваги інші показання цих же ж свідків.

Вважає, що суд надав перевагу виключно показанням обвинуваченого, фактично відкинувши позицію обвинувачення. При цьому, фактичні дані у цьому кримінальному провадженні доводять умисел ОСОБА_7 , а саме перебування обвинуваченого за місцем проживання понад два місяці, відсутність звернення до командування, відомості про відсутність медичних чи інших обґрунтованих причин. У той же час, суд не врахував докази наміру та тривалості ухилення від служби. Показання обвинуваченого про апатію та психологічний стан не доводять відсутність умислу.

На думку прокурора, факт самовільного залишення медичного закладу є початком дезертирства. За змістом ч.4 ст. 408 КК України військовослужбовець, ухиляючись від військової служби через лікувальний заклад, вчиняє окремий злочин тимчасове або початкове ухилення від служби через медзаклад. Проте дезертирство характеризується умисним тривалим самовільним залишенням місця служби без наміру повернутися. Тобто самовільне залишення медзакладу є логічним початком складу злочину за ч.5 ст. 407 КК України, а відсутність повернення до частини і продовження ухилення перетворює початкове порушення на дезертирство.

Зазначає, що засудження за ст.408 КК України не виключає кримінальної відповідальності за ч.5 ст.407 КК України, оскільки другий злочин є самостійним продовженням дій військовослужбовця.

Вказує, що судом першої інстанції питання підсудності кримінального провадження саме Кам`янець-Подільському міськрайонному суду Хмельницької області не перевірялося взагалі, незважаючи на обставини зазначені безпосередньо в обвинувальному акті щодо місця вчинення кримінального правопорушення, а саме м. Яворів, Яворівський район, Львівської області.

В запереченні на апеляційну скаргу прокурора захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просить вирок суду залишити без змін, апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Зазначає, що показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 повністю узгоджуються між собою та дійсно підтверджують перебування обвинуваченого за місцем проживання в період інкримінованого кримінального правопорушення.

Вказує, що свідку ОСОБА_9 лише з наказу стало відомо про самовільне залишення військової частини ОСОБА_7 , у військовій частині він його не бачив, всю інформацію черпав виключно з наказу.

Стверджує, що судом не порушено вимог ч.1 ст.32, п.6 ч.2 ст.412 КПК України в частині здійснення судового розгляду судом. Зокрема саме прокурором направлялась справа до Кам`янець Подільського міськрайонного суду і питання підсудності ним під час розгляду справи не піднімалось. Самовільне залишення військової частини є триваючим правопорушенням, досудове розслідування здійснювалось Територіальним управлінням ДБР у м. Львові, однак закінчено Кам`янець Подільським РУ ГУНП в Хмельницькій області. Саме Кам`янець Подільським РУ ГУНП в Хмельницькій області було встановлено де знаходиться ОСОБА_7 і саме за місцем проживання останнього у м. Кам`янець Подільський було фактично нібито припинено самовільне залишення військової частини, яке є триваючим правопорушенням.

Позиції учасників судового провадження

Прокурори ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтримали вимоги поданої апеляційної скарги, просили її задовольнити в повному обсязі.

ОбвинуваченийОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 не визнали доводів апеляційної скарги прокурора, просили вирок суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарги підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 8 ч. 1 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Правила про підсудність ґрунтуються на основних засадах судочинства, передбачених ст.129 Конституції України, засадах кримінального провадження, визначених у главі 2 КПК України, а також засадах організації судової влади.

Встановлення правил підсудності має важливе значення для правильного функціонування судової системи, а також для виконання судами покладених на них завдань і визначення суду, компетентного здійснювати кримінальне провадження щодо конкретного кримінального правопорушення. Підсудність є ефективним засобом, який сприяє тому, щоб конкретна кримінальна справа розглядалася і вирішувалася судом законним, компетентним, незалежним і неупередженим, як того вимагають положення ст. 7 Загальної декларації прав людини та ст. 14 ч. 1 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права.

За допомогою правил про підсудність забезпечується також рівність всіх громадян перед законом і судом (ст. 24 Конституції України, ст. 10 КПК України). Будучи одним з проявів цієї конституційної засади, чітко встановлена законом підсудність набуває ознак суб`єктивного права людини на законного суддю, тобто права будь-якої людини знати наперед, який саме суд і в якому складі відповідно до закону правомочний здійснювати стосовно нього судове провадження, якщо така необхідність виникне.

Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, «кожен при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на розгляд судом, встановленим законом». Як свідчить аналіз практики ЄСПЛ щодо застосування ст. 6 ЄКПЛ у кримінально-процесуальному аспекті, «суд, котрий, відповідно до чинних положень національного права, не має повноважень судити підсудного, «не встановлений законом» у розумінні статті 6 п. 1» ( п. 41 «Кісіїегі: V Роїапб»).

При цьому ст. 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а пунктом 6 частини другої цієї статті визначено, що судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо порушено правила підсудності.

Відповідно до ч.1 ст.32 КПК України кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення. У разі якщо було вчинено кілька кримінальних правопорушень, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено більш тяжке правопорушення, а якщо вони були однаковими за тяжкістю, - суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено останнє за часом кримінальне правопорушення. Якщо місце вчинення кримінального правопорушення встановити неможливо, кримінальне провадження здійснюється судом, у межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування.

Згідно ч. 9 ст. 615 КПК під час дії воєнного стану обвинувальні акти, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності скеровуються та розглядаються судами, у межах територіальної юрисдикції яких вчинено кримінальне правопорушення, а в разі неможливості з об`єктивних причин здійснювати відповідним судом правосуддя - судом, у межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, що закінчив досудове розслідування, або іншим судом, визначеним у порядку, передбаченому законодавством.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан, який на даний час продовжено.

З матеріалів вказаного кримінального провадження щодо ОСОБА_7 вбачається, що досудове розслідування та направлення обвинувального акту для розгляду до суду першої інстанції здійснювалось під час дії воєнного стану, а тому при вирішенні питання щодо територіальної підсудності розгляду вказаного кримінального провадження мають враховуватись вищезазначені положення як ст. 32, так і ст. 615 ч. 9 КПК України.

Частина 5 статті 407 КК України, що діяла станом на 15 липня 2022 року і за якою ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення, визначає такий склад кримінального правопорушення самовільне залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинені в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці, вчинене особами, зазначеними в частинах першій та другій цієї статті.

Згідно обвинувального акту у вказаному кримінальному провадженні солдат ОСОБА_7 обвинувачується у самовільному залишенні військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 15.07.2022 року, без поважних причин та дозволу командування, вчинене в умовах воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби), та на момент відсутності перебував поза межами вказаного міста тривалістю понад 10 діб, проводячи час на власний розсуд та не виконуючи обов`язки військової служби, тим самим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст. 407 КК України.

Вказане кримінальне правопорушення є злочином з формальним складом і вважається закінченим з моменту вчинення передбаченої диспозицією норми КК України дії (бездіяльності), а в разі вказівки закону на кілька альтернативних діянь - з моменту повного виконання хоча б одного з діяння.

Отже, з викладених у вказаному обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення вбачається, що місцем вчинення кримінального правопорушення є військової частини НОМЕР_1 , яка знаходиться в АДРЕСА_2 .

Таким чином, дане кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.407 КК України вчинено у м. Яворів, Яворівського району, Львівської області, вимогами як ст.32, так і ст.615 КПК України передбачено, що вказане кримінальне провадження повинен здійснювати суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення, а саме Яворівський районний суд Львівської області, який не припинив здійснювати правосуддя, при цьому не вбачається альтернативи щодо територіальної підсудності, як то зазначає захисник (за місцем затримання обвинуваченого або судом, у межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, що закінчив досудове розслідування).

Отже, судом першої інстанції допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке колегія суддів апеляційного суду не може виправити, використовуючи свої повноваження.

Як визначено п.3ч.1 ст. 409 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до п.6 ч.2 ст. 412 КПК України порушення правил підсудності є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та є безумовною підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції.

Згідно положень ст.415 ч.1 п.1 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, в тому числі передбачене п.6 ч.2 ст.412 КПК України.

У зв`язку з наведеним, указані вище порушення вимог КПК України, які допустив суд першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , а саме порушення правил підсудності, перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, відповідно ст. ст. 412, 415 КПК України, колегія суддів вважає істотними, такими, що тягнуть скасування судового рішення із призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції зі стадії підготовчого провадження.

Відповідно до положень ч.2 ст.415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не вправі вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів позбавлена можливості перевірити апеляційні доводи сторони обвинувачення щодо доведеності обвинувачення, достовірність та допустимості доказів, переваги одних доказів над іншими, а тому під час нового розгляду суду першої інстанції необхідно усунути вказані вище недоліки, повно, всебічно та об`єктивно розглянути матеріали кримінального провадження, дати належну оцінку пред`явленим сторонами обвинувачення та захисту доказам у їх сукупності і прийняти рішення з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону.

Керуючись статтями 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 жовтня 2025 року стосовно ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у тому ж суді першої інстанції зі стадії підготовчого провадження.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядкуне підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3