"04" серпня 2025 р. Справа № 363/6230/24
УХВАЛА

Іменем України

4 серпня 2025 року Вишгородський районний суд Київської області в складі головуючого-судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_4 , законного представника ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Вишгороді клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні № 0001247 щодо ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 332 КК України,

встановив:

прокурор в суді висловився про можливість призначення судового розгляду по справі.

Інші учасники судового розгляду поклалися на розсуд суду.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, суд дійшов до такого.

Відповідно до вимог ч. 1 і ч. 2 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Разом з тим згідно вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні обов`язковому доказуванню підлягають:

подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження.

Клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру має відповідати вимогам статті 291 цього Кодексу, а також містити інформацію про примусовий захід медичного характеру, який пропонується застосувати, та позицію щодо можливості забезпечення участі особи під час судового провадження за станом здоров`я.

Вимогами ст. 505 КПК України передбачено обставини, що підлягають встановленню під час досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру.

Серед іншого, зокрема, встановлюються:

-час, місце, спосіб та інші обставини вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення;

-вчинення цього суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення цією особою;

-наявність у цієї особи розладу психічної діяльності в минулому, ступінь і характер розладу психічної діяльності чи психічної хвороби на час вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення чи на час досудового розслідування;

-поведінка особи до вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення і після нього;

-небезпечність особи внаслідок її психічного стану для самої себе та інших осіб, а також можливість спричинення іншої істотної шкоди такою особою; та інші обставини.

Відтак, обов`язковому встановленню і викладенню в клопотанні про застосування примусових заходів медичного характеру підлягають відомості про час і місце, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння та його кваліфікуючи ознаки, вчинення суспільно небезпечного діяння саме цією, а не іншою особою, як і наявність у цієї особи розладу психіки в минулому, його ступінь, характер, поведінка до і після вчинення суспільно небезпечного діяння, небезпечність такої особи тощо.

Втім, вказаним вимогам Закону клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру не відповідає, зазначені вище обставини, які підлягають обов`язковому встановленню, в ньому відсутні, а ОСОБА_4 , без визначення територіального місця розташування, інкриміновано вчинення тих дій за ч. 3 ст. 332 КК України, які згідно обвинувального акту в кримінальному провадженні № 0001230 щодо ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 332 КК України інкриміновано одноособово іншій особі.

Відповідно до статтею 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, з чого випливає, що формулювання обвинувачення повинно бути конкретним.

Положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті.

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (рішення від 01.03.2001 року у справі «Даллос проти Угорщини» п. 47).

Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «Ь» п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Відсутність в обвинувальному акті фактичних обставин або даних про неможливість їх встановити позбавляє суд прийняти будь-яке процесуальне рішення по суті справи, яке можна було б безспірно визнати законним і справедливим, виходячи навіть з того, що є неможливим з огляду на зміст даного обвинувального акта вирішити питання про визначення ступеня відповідальності обвинуваченого, а будь-яке конкретне уточнення з цього приводу у подальшому виходитиме за межі такого поверхового і неконкретного обвинувачення. Така неконкретність обвинувачення заздалегідь перекладає по суті на суд обов`язок по збиранню доказів обвинувачення, зокрема в частині розкриття конкретного змісту вказаних вище обставин, що є неприпустимим з огляду на принцип змагальності сторін у кримінальному процесі що регламентовано статтею 22 КПК України.

Таким чином, висунуте особі обвинувачення повинно бути зрозумілим як сторонам кримінального провадження, так і суду.

Згідно ст. 32 КПК України кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення.

Під місцем вчинення кримінального правопорушення (суспільно небезпечного діяння) слід розуміти територіальне розташування місця, в якому вчинюються дії, що складають об`єктивну сторону інкримінованого особі кримінального правопорушення (суспільно небезпечного діяння).

Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, направлене до суду клопотання щодо ОСОБА_4 вказаним вимогам не відповідає.

Суд зазначає, що під час розгляду клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру обов`язковому доведенню підлягають обставини вчинення особою суспільно небезпечного діяння, його час, місце, спосіб, вчинення саме цією особою та інші обставини стосовно психічного захворювання особи в минулому, після вчинення діяння і небезпечність особи внаслідок її стану для суспільства.

Так, формулюючи обвинувачення за ч. 3 ст. 332 КК України та складаючи клопотання, орган досудового слідства не встановив і не зазначив:

-місце вчинення ОСОБА_4 дій, які складають об`єктивну сторону, інкримінованого їй суспільно небезпечного діяння, що позбавляє суд здійснити кримінальне провадження з дотриманням правил територіальної підсудності (ст. 32 КПК України), враховуючи, що ОСОБА_4 постійно проживає на території м. Тернопіль, а про вчинення нею інкримінованих дій на території Вишгородського району Київської області в клопотанні не йдеться й підстави для розгляду цього кримінального провадження Вишгородським районним судом Київської області за наявного викладу обставин клопотання відсутні;

-обставини за яких ОСОБА_4 організувала, керувала незаконним переправленням осіб через державний кордон України, сприяла їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів та усуненням перешкод, коли ОСОБА_4 інкриміновано лише підшукування та залучення жінки, яка має 3 групу інвалідності з метою укладення фіктивного шлюбу з ОСОБА_8 , що вказує на наявність взаємовиключних тверджень у клопотанні;

-обставин про наявність у ОСОБА_4 розладу психіки в минулому, його ступінь, характер, поведінка до і після вчинення суспільно небезпечного діяння, небезпечність такої особи для суспільства тощо.

На невідповідність клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру вказаним вимогам Закону, вказує також і те, що ОСОБА_4 інкриміновано вчинення суспільно небезпечного діяння, яке полягає лише у підшукуванні та залученні жінки, яка має 3 групу інвалідності з метою укладення фіктивного шлюбу з ОСОБА_8 , коли саме ці дії є предметом іншого судового розгляду (справа № 363/5633/24) в кримінальному провадженні № 0001230 щодо ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 332 КК України, якій інкриміновано їх одноособове вчинення, що вказує на наявність взаємовиключних обставин, які не можуть бути усунуті судом у межах розгляду вказаного клопотання (ст.ст. 337, 505 і 512 КПК України) і це порушує принцип правової визначеності, передбачуваності, верховенства права та законності.

Практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Відсутність конкретного обвинувачення особи є передумовою порушення її гарантованого Законом права на захист та права на справедливий судовий розгляд, що є неприпустимим.

З названих підстав клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру до судового розгляду призначено бути не може, яке вимогам КПК України не відповідає і підлягає поверненню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 314-317, 372, 505, 512 КПК України,

ухвалив:

клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у зазначеному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 332 КК України повернути прокурору.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 7 днів з дня її оголошення шляхом подання апеляції через Вишгородський районний суд Київської області.

Суддя