печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2025 року

слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2

за участю:

прокурора ОСОБА_3

представників власника майна адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання прокурора другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001827 від 29.09.2023,-

В С Т А Н О В И В :

31.07.2025 у провадження слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 надійшло клопотання прокурора другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001827 від 29.09.2023.

Мотивуючи подане клопотання прокурор вказує, що Офісом Генерального прокурора здійснюється нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0001827, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29.09.2023 за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 255, ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 28 ч. 1 ст. 111-2, ч. 4 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 111-2 КК України, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч. 2 ст. 255, ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 28 ч. 1 ст. 111-2 КК України, ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч. 2 ст. 255, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 28 ч. 1 ст. 111-2, ч. 3 ст. 209 КК України, ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч. 2 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 111-2, за ч. 2 ст. 255, ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 28 ч. 1 ст. 111-2 КК України, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України, а також за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 111-1 КК України.

Разом з тим встановлено, що на території України здійснює господарську діяльність група фармацевтичних компаній «Артеріум», до якої входять: корпорація «Артеріум» (), акціонерне товариство «Київмедпрепарат» (), акціонерне товариство «Галичфарм» (), товариство з обмеженою діяльністю «Артеріум ЛТД» (). Дана група компаній є підконтрольною громадянину України ОСОБА_7 .

Корпорацією «Артеріум» здійснювалась діяльність з реалізації лікарських засобів торгової марки «Артеріум» виробництва АТ «Київмедпрепарат» та АТ «Галичфарм» у тому числі на території російської федерації.

Так, зокрема прокурор зазначає, що відповідно до здобутої інформації, до вказаних протиправних дій причетна заступник директора корпорації «Артеріум» ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

16.07.2025 на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_17 від 10.07.2025 у справі № 757/32303/25-к в квартирі за місцем проживання ОСОБА_16 за адресою: АДРЕСА_1 проведено обшук, під час якого було вилучене майно, дозвіл на вилучення якого не був прямо наданий зазначеною ухвалою слідчого судді.

Вищевказане тимчасово вилучено майно постановою ГСУ НП України від 17.07.2025 визнано речовими доказами.

З метою унеможливлення подальшого вчинення незаконних дій членами злочинної організації, а також з метою всебічного, повного й неупередженого розслідування, встановлення всіх обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, виникла необхідність у накладенні арешту на вищевказане тимчасово вилучене майно.

Таким чином, прокурор вказує, що зібрані в ході здійснення даного кримінального провадження докази свідчать про наявність достатніх підстав для накладання арешту в порядку ч. 2 ст. 170 КПК України.

Окрім цього, зазначено, що вищевказаний обшук було проведено 16.07.2025 на території міста Києва. Одночасно, 16.07.2025 також було проведено ще понад 40 (сорок) обшуків на території, Львівської, Харківської та Київської областей. Після проведення обшуків слідчі групи слідчих проводили ряд інших слідчих дій у тому числі в інших регіонах та в рамках розслідування іншого кримінального провадження. Даний факт не давав можливості з об`єктивних причин у визначений строк в 48 годин підготувати відповідне клопотання, виготовити додатки до нього та звернутись з ним до суду.

Відтак, прокурор просить суд поновити строк на звернення з даним клопотання та накласти арешт на вилучене майно

Прокурор в судовому засіданні підтримав клопотання та просив його задовольнити.

Представник власника майна в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення клопотання, оскільки вилучене майно немає ознак речового доказу та не надано слідчого судді доказів які б вказували на те, що вилучений мобільний телефон є знаряддям вчинення кримінального правопорушення.

Також мета арешту та позиція сторони обвинувачення щодо пропущення строків є необґрунтованими.

Слідчий суддя, заслухавши учасників процесу вивчивши клопотання, дослідивши його матеріали, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.

Майнові права захищаються в Україні, як Конституцією, так і іншими нормативно-правовими актами, зокрема частиною 1 і 5 статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Дана стаття Конституції України визначає, що конфіскація майна може бути заснована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Разом з цим, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України» зазначається - «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».

Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", п. 50, Series А N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 64-2 КПК України третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особи. Третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна.

Абзацом 1 ч. 5 ст. 171 КПК України передбачено, що клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

Судовим розглядом встановлено, що обшук, під час якого було вилучено майно та на арешті якого на даний час наполягає сторона обвинувачення, був проведений 16.07.2025, а прокурор звернувся до суду 31.07.2025.

Пр цьому, прокурор вказує, що 16.07.2025 також було проведено ще понад 40 (сорок) обшуків на території, Львівської, Харківської та Київської областей. Після проведення обшуків слідчі групи слідчих проводили ряд інших слідчих дій у тому числі в інших регіонах та в рамках розслідування іншого кримінального провадження. Даний факт не давав можливості з об`єктивних причин у визначений строк в 48 годин підготувати відповідне клопотання, виготовити додатки до нього та звернутись з ним до суду.

Таким чином, слідчий суддя прийшов до висновку, що строк підлягає поновленню, для подачі даного клопотання про накладення арешту на вилучене майно, оскільки він був пропущений з поважних причин.

Частиною 2 ст. 170 КПК України визначено, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів, спеціальної конфіскації, конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 3 частини другої цієї статті у випадку, передбаченому пунктом 1, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Статтею 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Одночасно при розгляді клопотання, поданого в порядку ст. 172 КПК України, слідчий суддя не вирішує питання належності та допустимості доказів, отриманих в ході досудового розслідування, оскільки оцінка допустимості доказів має бути вирішена відповідно до вимог ст. 89 КК України під час ухвалення судового рішення при судовому розгляді кримінального провадження.

Згідно з ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

З огляду на зазначені вимоги закону слідчий суддя приходить до висновку про те, що вилучене майно, на арешті якого наполягає сторона обвинувачення, відповідає критеріям речових доказів у кримінальному провадженні № 0001827.

Матеріали клопотання свідчать, що вказане майно має відношення до кримінального провадження, і, таким чином може бути використане як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому слідчий суддя вважає за доцільне, для ефективного розслідування з метою збереження речових доказів накласти арешт на вказане майно.

Зокрема, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, з метою запобігання їх зникнення, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

За викладених обставин, враховуючи правове обґрунтування клопотання, яке відповідає положенням ст. ст. 170-173 КПК України, приходжу до переконання про задоволення клопотання сторони обвинувачення про накладення арешту на вилучене майно, з метою збереження речових доказів, задля забезпечення дієвості та об`єктивності розслідування у вказаному кримінальному провадженні, а тому доводи сторони власника майна станом на день розгляду є необґрунтованими.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 26, 98, 100, 107, 117, 131, 132, 171173, 309 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ :

Поновити строк звернення до суду з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна.

Клопотання задовольнити.

Накласти арешт, на вилучене 16.07.2025 майно, під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- мобільний телефон «Apple iPhone» IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 з сім-картою оператора мобільного звязку з номером НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_16 .

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню.

Ухвала про накладення арешту може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_18