ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 679/1191/24

Провадження № 11-кп/820/564/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді - доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченої ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Хмельницькому апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Нетішинського міського суду Хмельницької області від 06 червня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000844, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 травня 2024 року, яким ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, уродженку м. Нетішин Хмельницької області, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 , не судиму в силу ст. 89 КК України, визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 186 КК України, та

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Нетішинського міського суду Хмельницької області від 06 червня 2025 року ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, та призначено їй покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Після набрання вироком законної сили дозволено затримання ОСОБА_6 та поміщення її до Державної установи «Хмельницький слідчий ізолятор», де утримувати її до направлення до місця відбування покарання.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту затримання.

На підставі ч.7 ст.72 КК України у строк відбування покарання зараховано період перебування ОСОБА_6 під цілодобовим домашнім арештом з 19 липня 2024 року по 18 вересня 2024 року включно з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Питання щодо речових доказів вирішено на підставі ст.100 КПК України.

Відповідно до вироку суду, ОСОБА_6 , достовірно знаючи, що у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, Указом Президента України № 271/2024 від 06 травня 2024 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 3684-ІХ від 08 травня 2024 року «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 12 серпня 2024 року строком на 90 діб, вчинила умисне тяжке кримінальне правопорушення (злочин), за наступних обставин.

Так, 20 травня 2024 року близько 14 години 25 хвилин ОСОБА_6 , перебуваючи неподалік кафе «Доміно», що розташоване по проспекту Незалежності, 16-А, м. Нетішин Шепетівського району Хмельницької області, спільно із особою, кримінальне провадження щодо якої виділене в окреме провадження, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, запропонувала вказаній особі заволодіти майном потерпілого ОСОБА_8 , на що особа погодилася.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, з метою особистого незаконного збагачення, ОСОБА_6 , діючи умисно, в умовах воєнного стану, за попередньою змовою групою осіб, спільно із особою, кримінальне провадження щодо якої виділене в окреме провадження, відкрито викрала грошові кошти в сумі 1900 грн. із сумки потерпілого ОСОБА_8 , з якими залишила місце події.

В подальшому викраденими коштами ОСОБА_6 та особа, кримінальне провадження щодо якої виділене в окреме провадження, розпорядилися на власний розсуд, а саме поділили між собою в рівних частинах по 950 гривень.

Своїми умисними діями ОСОБА_6 разом з особою, кримінальне провадження щодо якої виділене в окреме провадження, спричинили потерпілому ОСОБА_8 майнову шкоду на суму 1900 гривень.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_6 просить вирок суду змінити, та призначити їй покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Зазначає, що вона визнала свою вину, щиро розкаялась у вчиненому, активно сприяла розкриттю злочину, повністю добровільно відшкодувала потерпілому ОСОБА_8 спричинену майнову шкоду, в судовому засіданні останній просив її суворо не карати.

Посилається на те, що злочин вона скоїла у зв`язку із незадовільним станом здоров`я, наявними хронічними захворюваннями, як наслідок була позбавлена можливості працювати, змушена була за медичними показниками проходити необхідні курси лікування, реабілітації.

Вказує, що у зв`язку із зловживанням алкогольними напоями добровільно була госпіталізована в «Хмельницький обласний заклад з надання психіатричної допомоги» де перебувала на стаціонарному лікуванні в двох відділеннях закладу відповідно з 28.04.2025 по 06.05.2025 року та 07.05 2025 по 30.05.2025 року.

Зазначає, що під час останнього стаціонарного лікування у неї було виявлено і інші серйозні хронічні захворювання, у зв`язку із якими вона на даний час розпочала усі необхідні обстеження для з`ясування стадії цих захворювань та визначення обсягу необхідного лікування.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_6 та її захисник адвокат ОСОБА_7 вимоги апеляційної скарги підтримали, з наведених в ній підстав, просили задовольнити їх у повному обсязі, вирок змінити та призначити покарання із застосуванням ст.75 КК України, звільнивши обвинувачену ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Прокурор не визнав доводи апеляційної скарги, просив залишити без змін вирок суду першої інстанції, як законний і обґрунтований, зазначивши, що судом призначено покарання обвинуваченій з дотриманням вимог статей 50, 65 КК України, підстави для застосування статті 75 КК України відсутні.

У судове засідання потерпілий ОСОБА_8 не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду (а/п 179), про поважні причини свого неприбуття не повідомив, що не перешкоджає проведенню розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинувачену та її захисника, думку прокурора за апеляційними доводами, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченої не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви суду

Відповідно до частини 1 статті 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, дав належну юридичну оцінку її діям і у відповідності з вимогами норм Кримінального кодексу України правильно кваліфікував її дії за частиною 4 статті 186 КК України - як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений за попередньою змовою групою осіб в умовах воєнного стану. Провадження розглянуто судом першої інстанції у відповідності з вимогами ч.3 ст. 349 КПК України.

Такий висновок суду підтверджується сукупністю узгоджених між собою належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, зібраних у встановленому законом порядку і досліджених судом з достатньою повнотою, яким також була надана належна правова оцінка.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації її дій за частиною 4 статті 186 КК України, ніким із учасників судового провадження не оскаржується, а тому, відповідно до положень частини 1 статті 404 КПК України, фактичні обставини вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення, доведеність вини й кваліфікація злочинних дій, в апеляційному порядку не перевіряються.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_6 оскаржує рішення суду в частині призначеного покарання, оскільки вважає його занадто суворим і несправедливим, та вважає, що існують підстави для призначення їй покарання із застосуванням вимог статей 75 КК України.

Колегія суддів не може погодитися з вказаними апеляційними доводами.

Відповідно до статті 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Згідно зі статтею 65 КК України суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. При цьому особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Досліджуючи інформацію про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Призначення покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та відомостям про особу винного.

Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі статтею 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у розумінні статті 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК України надається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті статті 414 КПК України слід розуміти сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент ухвалення такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання, з огляду на мету та засади його призначення.

Так, при призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_6 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, сукупність усіх обставин, що її характеризують, особу винної і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а саме, що обвинувачена вину визнала повністю, щиро розкаялась, активно сприяла розкриттю злочину, в силу положень ст. 89 КК України є особою не судимою,не одружена, не працює, її молодий вік, наявні в неї хронічні хвороби, думку сторін, висловлену у судовому засіданні та у судових дебатах, зокрема позицію потерпілого, те, що шкоду потерпілому відшкодовано у повному обсязі, визнавши обставинами, що пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

Вказані обставини, на переконання місцевого суду, характеризують істотно знижений на даний час ступінь суспільної небезпеки ОСОБА_6 , а призначення їй навіть мінімального покарання в межах санкції статті Закону було би явно несправедливим, тому приймаючи до уваги обставини кримінального провадження, особу обвинуваченої, наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд вважав за необхідне призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 4 ст. 186 КК України із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

При цьому суд першої інстанції не вбачав підстав для застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України, враховуючи поведінку обвинуваченої, яка продовжує вести асоціальний образ життя, зловживає алкогольними напоями, що нею не заперечувалось та підтверджується наданими медичними документами, тоді як належне виправлення обвинуваченої у даному конкретному випадку, на переконання суду, можливе лише під час відбування реального покарання.

Суд першої інстанції, повною мірою врахувавши вказані обставини, обґрунтовано призначив обвинуваченій ОСОБА_6 покарання за ч.4 ст.186 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції даної статті та призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, яке є справедливим, необхідним та достатнім для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, із застосуванням до положень, передбачених ст. 75 КК України, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно з положеннями ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Виправлення, як мета покарання - це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Враховуючи обставини скоєння кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченої, колегія суддів не має сумнівів у тому, що визначена ОСОБА_6 форма відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства є співмірною з вчиненим нею злочином, а також є справедливим і виваженим заходом примусу, що забезпечить виправлення обвинуваченої та буде ефективним в аспекті превенції вчинення нею чи іншими особами аналогічних злочинів, тоді як звільнення від відбування покарання з випробуванням не сприятиме виправленню обвинуваченої, а також може створити у обвинуваченої та інших осіб схильність до вчинення аналогічних злочинів, хибне уявлення про безкарність за вчинення злочинів, і не буде запобігати вчиненню нею нових кримінальних правопорушень.

Наявність зазначених вище пом`якшуючих обставин, а також дані про особу ОСОБА_6 , на які вона посилається в апеляційній скарзі, в тому числі визнання вини, щире розкаяння у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування потерпілому ОСОБА_8 спричиненої майнової шкоди, який в судовому засіданні першої інстанції просив її суворо не карати, а також наявність у обвинуваченої хронічних хвороб, були враховані судом першої інстанції при призначені покарання та їм була дана належна оцінка, що стало підставою для призначення судом більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, відповідно до вимог статті 69 КК України.

Посилання в апеляційній скарзі обвинуваченої, що у неї виявлено серйозні хронічні захворювання, у зв`язку із якими вона на даний час розпочала усі необхідні обстеження для з`ясування стадії цих захворювань та визначення обсягу необхідного лікування, що не було враховано судом першої інстанції, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами провадження, а саме перевідним епікризом з карти стаціонарного хворого №3358 від 07.05.2025 КНП «Хмельницький обласний заклад з надання психіатричної допомоги» (а/п 143), судом першої інстанції серед інших обставин було враховано при призначенні покарання і стан здоров`я ОСОБА_6 , яка має хронічні захворювання.

Крім того, колегія суддів вважає, що наявність у обвинуваченої серйозних хронічних захворювань не є обставинами, що можуть слугувати безумовними підставами для призначення обвинуваченій покарання із застосуванням статті 75 КК України, тоді як відповідно до вимог ч.2 ст.84 КК України. якщо буде встановлено, що тяжка хвороба перешкоджає відбуванню покарання ОСОБА_6 , то вона може бути звільнена від покарання або від подальшого його відбування.

Що стосується доводів про працевлаштування обвинуваченої та позитивної характеристики за місцем роботи, то колегія суддів вважає, що вони не можуть бути підставою для висновку про можливість виправлення обвинуваченої без відбування покарання, оскільки ОСОБА_6 працевлаштувалась тільки 01.07.2025, тобто після вироку суду.

Таким чином, обвинувачена ОСОБА_6 в апеляційній скарзі, мотивуючи можливість виправлення її без відбування покарання у виді позбавлення волі, із застосуванням щодо неї положень ст. 75 КК України, посилається на ті ж обставини, які були враховані судом при призначені більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, із застосуванням положень ст. 69 КК України.

Між тим, врахування одних і тих же обставини справи як таких, що дають підстави для одночасного застосування до обвинуваченої положень ст. 69 КК України і призначення покарання нижчого від найнижчої межі санкції статті, так і положень ст. 75 КК України та звільнення від відбування покарання з випробуванням є недостатнім. Одночасне застосування двох різних інститутів, пов`язаних із пом`якшенням покарання та звільненням особи від його відбування за вчинення тяжкого злочину, повинно мати для цього достатні та вагомі підстави, яких колегія суддів не вбачає.

Відтак, на думку колегії суддів, апеляційна скарга обвинуваченої ОСОБА_6 не містить достатньо обставин, які свідчили би про можливість її виправлення без відбування покарання, призначеного за ч. 4 ст.186 КК України, та стали би підставою для звільнення обвинуваченої від відбування покарання згідно зі статтею 75 КК України з випробуванням. Призначене судом покарання повністю відповідає вимогам закону, є справедливим і достатнім для виправлення і перевиховання обвинуваченої, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженою, так і іншими особами, а тому підстав вважати призначене покарання несправедливим через його суворість та необхідність його пом`якшити, колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи для застосування вимог статті 75 КК України, не є переконливими та достатніми для звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуваннямна підставі вимог статті 75 КК України, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини справи, наслідки злочину, пост кримінальну поведінку обвинуваченої та дані про її особу.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного (обвинуваченого, засудженого), а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повністю дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа Скополла проти Італії від 17 09 2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа Ізмайлов проти Росії від 16 10 2008 року).

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_6 . Судом першої інстанції матеріальний закон застосований правильно, ухвалене законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при ухваленні вироку не встановлено, апеляційних підстав для зміни вироку суду першої інстанції та звільнення обвинуваченої ОСОБА_6 від відбування призначеного судом покарання з випробуваннямна підставі вимог статті 75 КК України, колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Нетішинського міського суду Хмельницької області від 06 червня 2025 року стосовно ОСОБА_6 , залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3