ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 953/405/23 Номер провадження 11-кп/814/1308/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ

Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника обвинуваченого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 про зміну йому запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід та про приведення ухвали щодо продовження йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відповідність до ч.1 ст.197 КПК України в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07 жовтня 2022 року за №0000595, за апеляційною скаргою з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Київського районного суду м. Харків від 14 червня 2023 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Балаклія Ізюмського р-ну Харківської обл., зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винуватим і засуджено за ч.7 ст.111-1 КК України на 12 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах на строк 12 років та з конфіскацією всього належного йому майна.

Строк покарання ОСОБА_8 ухвалено обчислювати з 14 червня 2023 року та на підставі ч.5 ст.72 КК України в цей строк зараховано строк попереднього ув`язнення ОСОБА_8 із 07 жовтня 2022 року до 13 червня 2023 року з розрахунку день за день.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він, будучи громадянином України, здійснив добровільне зайняття посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території, за таких обставин.

За Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 введено воєнний стан на території України строком на 30 діб, який у подальшому продовжено на сьогодні.

У результаті ведення агресивної війни РФ проти України в період часу з 01 березня, але не пізніше 20 березня 2022 року, збройними формуваннями держави-агресора було окуповано м. Балаклія Ізюмського р-ну Харківської обл. із установленням контролю над життєдіяльністю вказаного населеного пункту.

ОСОБА_8 , будучи громадянином України, перебуваючи на території м. Балаклія Харківської обл., тимчасово не працюючи, усвідомлюючи здійснення РФ агресивної війни проти України та захоплення м. Балаклія Ізюмського р-ну Харківської обл. збройними силами РФ, маючи умисел, спрямований на допомогу державі агресору та її незаконно створеним на тимчасово окупованій території м. Балаклія правоохоронним органам, вступив у злочинну змову з окупаційними військами РФ.

У період часу із середини червня до середини липня 2022 року ОСОБА_8 , перебуваючи на території м. Балаклія Ізюмського р-ну Харківської обл., діючи умисно, достовірно знаючи, що за адресою: площа Ростовцева, 1 м. Балаклія Ізюмського р-ну Харківської обл., знаходиться Балаклійський відділ поліції Ізюмського району, а його співробітники виїхали з населеного пункту та не контролюють обстановку щодо життєдіяльності зазначеного населеного пункту, погодився на пропозицію невстановлених військових РФ і добровільно зайняв посаду поліцейського охорони в незаконному правоохоронному органі «народна міліція» під керівництвом ОСОБА_9 , створеному окупаційною адміністрацією РФ на тимчасово окупованій території Харківської обл.

У зазначений вище період часу ОСОБА_8 з 16 години 00 хвилин до 08 години 00 хвилин протягом робочого тижня та у вихідні дні, перебуваючи на вказаній посаді, пов`язаній із охороною прав і свобод людини та охороною громадського порядку, виконував вказівки окупаційної адміністрації, спрямовані на охорону громадського порядку - виконував обов`язки з охорони об`єктів, що розташовані на окупованій території м. Балаклія Ізюмського р-ну Харківської обл.

Під час провадження в суді апеляційної інстанції обвинувачений подав клопотання про зміну йому запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід та про приведення ухвали щодо продовження йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відповідність до ч.1 ст.197 КПК України. Свої вимоги мотивує тим, що: тримання його під вартою є безпідставним, незаконним, необгрунтованим і недоцільним; пред`явлене йому обвинувачення не підтверджується доказами, а спростовується ними; прокурором не було доведено наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України;, та необхідність продовження йому ( ОСОБА_8 ) запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою; єдиною підставою для продовження йому запобіжного заходу стороною обвинувачення наведено тяжкість обвинувачення, яка сама по собі не свідчить про необхідність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою; в ухвалі апеляційного суду від 23 квітня 2025 року про продовження йому (обвинуваченому) запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави не визначено, як того вимагають положення КПК України, конкретного строку дії запобіжного заходу.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку обвинуваченого та його захисника на підтримку вказаних вище клопотань, заперечення прокурора проти задоволення клопотань, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи клопотань та дійшла висновку про відсутність підстав для їх задоволення з огляду на таке.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч.4 ст.374 КПК України унормовано, що в резолютивній частині вироку зазначається рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Статтею 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста в цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 КПК України.

За змістом ст.199 КПК України, розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для постановлення законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе й виправдане.

Згідно з п."а" ст.5 Конвенції про права людини нікого не може бути позбавлено свободи, крім відповідно до процедури, встановленої законом та у випадку, зокрема, законного ув`язнення особи після засудження її компетентним судом.

Незважаючи на те, що відповідно до національного законодавства України таке тримання під вартою термінологічно відрізняється від відбування покарання за вироком суду, що набрав законну силу, з погляду ст.5 Конвенції воно розглядається як таке, що підпадає під наведений вище випадок (п."а").

При цьому, відповідно до ч.6 ст.176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст.109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442-1 КК України, за наявності ризиків, зазначених у ст.177 КПК України, застосовується запобіжний захід, визначений п.5 ч.1 ст.176 КПК України (тримання під вартою).

23 квітня 2025 року Полтавським апеляційним судом задоволено клопотання прокурора та продовжено ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не може запобігти ризикам, передбаченим п.п.1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які станом на день розгляду клопотань не зменшились, оскільки ОСОБА_8 , перебуваючи на волі, може: переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення.

При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу обвинуваченому апеляційний суд ураховує: те, що ОСОБА_8 місцевим судом визнаний винуватим і засуджений на 12 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах на строк 12 років та з конфіскацією всього належного йому майна за вчинення в умовах воєнного стану особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України, що має надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки, особу обвинуваченого, який не судимий, є учасником бойових дій, одружений, не працює, за місцем проживання характеризується посередньо, його вік і стан здоров`я.

На підставі викладеного вище, не вирішуючи наперед питання про винуватість чи невинуватість ОСОБА_8 , правильність і справедливість призначеного йому покарання, обґрунтованість чого має перевірити суд апеляційної інстанції в ході апеляційного розгляду, враховуючи положення ч.6 ст.176 КПК України, наявність таких, що зі сплином часу не змінились і не зменшились ризиків, передбачених п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів, ніж раніше продовжений апеляційним судом обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без застави для запобігання цим ризикам і забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, колегія суддів не вбачає підстав для зміни обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який.

Водночас апеляційний суд наголошує, що вказаний вище запобіжний захід продовжується обвинуваченому саме з метою забезпечення виконання остаточного судового рішення, на підставі якого йому призначено покарання у вигляді позбавлення волі з реальним відбуттям, та із зазначенням строку дії цього запобіжного заходу із вказівкою на певну подію - набрання вироком законної сили, що узгоджується з положеннями ч.4 ст.374 КПК України, ч.1 ст.115 КПК України та практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, у справі «Харченко проти України» (рішення від 10 лютого 2011 року).

Отже, наведені вище клопотання обвинуваченого не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.331, 376 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Відмовити в задоволенні клопотань обвинуваченого ОСОБА_8 про зміну йому запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід та про приведення ухвали щодо продовження йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відповідність до ч.1 ст.197 КПК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4