Дата документу 13.05.2025 Справа№ 334/5864/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/464/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №334/5864/24Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.186 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченої ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 14 січня 2025 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м.Запоріжжя, зареєстрована у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватою і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винуватою і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

Так, 03 червня 2024 року приблизно об 11 годині 40 хвилин, ОСОБА_9 , знаходячись на зупинці громадського транспорту «Тюленіна» в м.Запоріжжі, під приводом надання допомоги, підійшла до потерпілої ОСОБА_7 , яка знаходиться у безпорадному стані, так як є особою з явними ознаками інвалідності. Далі ОСОБА_9 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, діючи в умовах воєнного стану, усвідомлюючи, що її злочинні дії носять відкритий та протиправний характер, відкрито викрала з сумки потерпілої ОСОБА_7 мобільний телефон з сім-картою, вартість якого становить 19998 грн. 50 коп.

В подальшому, ОСОБА_9 , ігноруючи заклики потерпілої ОСОБА_7 щодо повернення мобільного телефону, покинула місце вчинення злочину та розпорядилася викраденим мобільним телефоном на власний розсуд, тим самим спричинивши потерпілій ОСОБА_7 матеріальний збиток на вказану суму.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.4 ст.186 КК, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене в умовах воєнного стану. Їй призначено покарання із застосуванням ст.69 КК у виді 3 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, цивільний позов, процесуальні витрати, скасування арешту майна та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор просила вирок в частині призначеного покарання скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч.4 ст.186 КК у виді 7 років позбавлення волі. В решті вирок залишити без змін.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що суд першої інстанції, обґрунтовуючи призначення ОСОБА_9 більш м`якого покарання, ніж передбачене в санкції кримінально-правової норми на підставі ст.69 КК послався на обставини, які не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме визнання обвинуваченою своєї вини, щире каяття, позитивну характеристику особи обвинуваченої (не судима, має на утриманні неповнолітню дитину, має постійне місце проживання, не перебуває на обліках у нарколога та психіатра). Наведені судом обставини не знаходяться у взаємозв`язку з вчиненим ОСОБА_9 злочином. Вказала, що поведінка ОСОБА_9 під час здійснення досудового розслідування і розгляду провадження в суді першої інстанції не свідчить про щирий жаль з приводу вчинених дій та їх осуд, на що, зокрема, вказує невжиття заходів з відшкодування завданих потерпілій матеріальних збитків. Крім того, щире каяття як передбачена законом обставина, що пом`якшує покарання, не перебуває у зв`язку зі ступенем тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, оскільки характеризує посткримінальну поведінку особи після вчинення нею кримінального правопорушення. Тому зазначена обставина жодним чином не знижує суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення. Інших обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_9 , окрім передбаченої п.1 ч.1 ст.66 КК обставини, судом у вироку не наведено, що навіть формально вказує на відсутність підстав для застосування судом ч.1 ст.69 КК при призначенні покарання. Таким чином, суд при призначенні ОСОБА_9 покарання безпідставно врахував як пом`якшуючу покарання обставину щире каяття і застосував ч.1 ст.69 КК, проте не врахував ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого злочину, які відрізнялися зухвалістю і явним нехтуванням загальноприйнятими нормами моралі. Так, скоєний ОСОБА_9 злочин відповідно до ст.12 КК відноситься до категорії тяжких злочинів, за яке передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років, також судом не враховано позиції потерпілої про застосування до обвинуваченої максимальної міри покарання. Крім того, при призначенні обвинуваченій покарання судом не враховано повне усвідомлення нею факту перебування потерпілої у безпорадному стані через наявність явних ознак інвалідності, відсутність у потерпілої можливості чинити опір, вчинення злочину в громадському місці у денний час доби. Також ОСОБА_9 не могла не усвідомлювати значення для особи з інвалідністю телефону як основного засобу зв`язку, зокрема в екстрених обставинах, можливих в умовах військового стану, і коштовності цього предмету для непрацездатної особи. Поза увагою суду залишилось те, що, незважаючи на наявність на утриманні у обвинуваченої неповнолітньої дитини, вона тривалий час не працює, що негативно характеризує її відношення як до праці, так і до утримання власної дитини. Не надано судом й належної оцінки показанням ОСОБА_9 , яка обґрунтувала свої дії відносно відкритого викрадення майна потерпілої перебуванням у стані алкогольного сп`яніння.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, яка повністю підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні; потерпілу, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора та наполягала на призначенні обвинуваченій суворого покарання; обвинувачену та її захисника, які заперечили проти скарги та просили залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_9 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка її діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченою ОСОБА_9 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Що стосується доводів прокурора щодо необґрунтованості призначеного ОСОБА_9 покарання за ч.4 ст.186 КК із застосуванням положень ст.69 КК, судова колегія виходила з такого.

Положеннями ст.50 КК визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

У відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених ст.65 КК, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Однак, наведених вимог закону суд першої інстанції не дотримався, оскільки, призначаючи обвинуваченій ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст.69 КК, суд свого рішення належним чином не мотивував.

Так, однією з засад призначення покарання за вчинені кримінальні правопорушення закон визначає призначення судом покарання особі, необхідного й достатнього для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При цьому нормами ст.69 КК, положення якої покликані гуманізувати закон про кримінальну відповідальність, є призначення покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу. Але застосування даної норми може відбуватись лише за наявності певних обставин, а саме наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного.

Апеляційний суд визнає слушними доводи прокурора щодо відсутності підстав для застосування при призначенні покарання ОСОБА_9 положень ст.69 КК.

Статтею 69 КК передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за певні кримінальні правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Колегія суддів зауважує, що частина 1 статті 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до ч.ч.1, 2 ст.66 КК, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення ст.ст.66, 69 КК та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Суд, застосовуючи положення ст.69 КК при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати яким чином такі обставини істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Наведене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, неодноразово викладеною у судових рішеннях, зокрема в ухвалі від 01 серпня 2023 року Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду по справі №621/2376/22 (провадження №51-3862ск23).

Зі змісту оскарженого вироку вбачається, що суд при призначенні покарання із застосуванням положень ст.69 КК послався на визнання обвинуваченою своєї вини, наявність щирого каяття та на дані, які позитивно характеризують особу обвинуваченої (раніше не судима, має на утриманні неповнолітню дитину, має постійне місце проживання, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває).

Проте, наведені місцевим судом обставини не можуть бути підставою для застосування при призначенні покарання положень ст.69 КК, оскільки вони не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і не знаходяться у взаємозв`язку з вчиненим ОСОБА_9 злочином.

Фактично суд встановив наявність лише однієї пом`якшуючої покарання обставини, а саме щире каяття, що навіть формально вказує на відсутність підстав застосування судом ч.1 ст.69 КК при призначенні покарання.

При призначенні обвинуваченій покарання із застосуванням положень ст.69 КК місцевий суд послався на дані про особу обвинуваченої, не обґрунтувавши належним чином які саме обставини справи або дані про її особу він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання.

При цьому, суд не надав належної оцінки ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК відноситься до категорії тяжких злочинів, за яке передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років, а також не враховано позиції потерпілої про застосування до обвинуваченої максимальної міри покарання у межах передбаченої ч.4 ст.186 КК санкції. Під час апеляційного розгляду потерпіла також наполягала на призначенні обвинуваченій найсуворішого покарання.

Крім того, судом при призначенні покарання ОСОБА_9 не враховано повне усвідомлення обвинуваченою факту перебування потерпілої у безпорадному стані через наявність у неї явних ознак інвалідності, відсутність у потерпілої можливості чинити опір, вчинення злочину в громадському місці у денний час доби. Таким чином, ОСОБА_9 не могла не усвідомлювати значення для особи з інвалідністю телефону як основного засобу зв`язку, зокрема в екстрених обставинах, можливих в умовах воєнного стану, і коштовності цього предмету для непрацездатної особи.

Поза увагою суду залишилось й те, що, незважаючи на наявність на утриманні у обвинуваченої неповнолітньої дитини, вона тривалий час не працює, що негативно характеризує її відношення як до праці, так і до утримання власної дитини.

За встановлених обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції безпідставно застосував положення ст.69 КК при призначенні ОСОБА_9 покарання.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що виходячи з конкретних обставин даного кримінального провадження, суд першої інстанції при призначенні обвинуваченій покарання неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме положення ст.69 КК, що потягло за собою невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченої внаслідок його м`якості, за своїм розміром та видом є явно несправедливим, не сприяє попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень і не відповідає очікуванням суспільства щодо охорони права власності.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

За таких обставин вирок суду відносно ОСОБА_9 в частині призначеного покарання підлягає скасуванню з постановленням апеляційним судом нового вироку в цій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 14 січня 2025 року щодо ОСОБА_9 в цій справі в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_9 за ч.4 ст.186 КК України покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_9 у цій справі відраховувати з дня приведення вироку до фактичного виконання.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення, а засудженою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення їй копії даного вироку.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4