Справа № 944/1124/25
Провадження №1-кп/944/1043/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.05.2025м.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Яворові кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000115 від 17.02.2025 року, про обвинувачення:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця м.Яворів Львівської області, з вищою освітою, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України,

ВСТАНОВИВ:

судом визнано доведеним, що поліцейським офіцером громади відділу взаємодії з громадами Яворівського районного відділу поліції ГУ Національної поліції у Львівській області лейтенантом поліції ОСОБА_6 , який відповідно до ст.2 Закону України «Про державний захист працівників судів та правоохоронних органів» є працівником правоохоронного органу, та в період з 09 год 00 хв 17.02.2025 до 18 год 00 хв 17.02.2025 перебував при виконанні своїх службових обов?язків у форменому одязі за сезоном із спеціальним жетоном, керуючись положеннями ст.23, 24 Закону України «Про Національну поліцію» здійснював на обслуговуваній території превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень, вживав заходів для забезпечення публічної безпеки і порядку на вулицях, площах, у парках, скверах, на стадіонах, інших публічних місцях.

17 лютого 2025 року приблизно о 14 год 20 хв перебуваючи поблизу будинку №68 по вул.І.Хрестителя в м.Яворів Львівської області ОСОБА_5 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, а також те, що ОСОБА_6 є працівником правоохоронного органу, який перебував при виконанні службових обов?язків, маючи умисел на спричинення працівнику поліції тілесних ушкоджень, діючи умисно та в стані алкогольного сп?яніння, на грунті явної неповаги до працівника поліції, вчинив конфлікт та шарпанину із вищевказаним працівником поліції, в ході якої умисно наніс працівнику поліції ОСОБА_6 , один удар кулаком лівої руки в ділянку правого плеча, чим спричинив останньому два синці в ділянці зовнішньої поверхні правого плеча, які згідно висновку судово-медичного експерта відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Таким чином ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.345 КК України, які виразилися в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу легкої тяжкості тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 , після роз`яснення йому суті обвинувачення та правової кваліфікації кримінального правопорушення, положень ст.63 Конституції України, свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується визнав повністю, пояснив та показав про обставини скоєння кримінального правопорушення відповідно до обвинувачення вказуючи, що у скоєному розкаюється, тому просить врахувати ці обставини та не карати його суворо.

Потерпілий ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив провести розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_4 за його відсутності, при цьому, зазначив, що покарання просить призначити у відповідності до вимог кримінального законодавства.

На підставі положень ч.3 ст.349 КПК України суд обмежився допитом обвинуваченого, що повністю визнав свою вину, інші докази, крім матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого, судом не досліджувались.

Учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, а також те, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці фактичні обставини справи. Суд не має сумнівів у добровільності та істинності їх позиції.

Відповідно до цих вимог закону суд обмежив дослідження доказів, допитом обвинуваченого та дослідженням тих матеріалів кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, аналізуючи обставини, що визнаються учасниками судового провадження, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 в обсязі пред`явленого обвинувачення є доведеною. Кваліфікація дій обвинуваченого за ч.2 ст.345 КК України є вірною, оскільки він умисно заподіяв працівникові правоохоронного органу легкої тяжкості тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

При призначенні покарання обвинуваченому по даній справі суд суворо дотримується принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових злочинів.

При обранні обвинуваченому виду та міри покарання судом враховуються визначенні ст.65 КК України загальні засади призначення покарання, в тому числі: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, ОСОБА_4 позитивно характеризується за місцем проживання, раніше не судимий, у лікаря психіатра та у лікаря нарколога на обліку не перебуває, враховує досудову доповідь органу пробації, відповідно висновку якої можливе виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

Відповідно до ст.66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, є щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Відповідно до ст.67 КК України обставиною, яка обтяжує покарання, є вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Приймаючи до уваги характер діяння і спосіб його вчинення, суспільну небезпеку скоєного кримінального правопорушення, особу винного, позиції прокурора та потерпілого, наслідків кримінального провадження, суд приходить до висновку призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.345 КК України.

Вирішуючи питання щодо наявності такої обставини як щире каяття, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, в постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Метою призначення покарання, виходячи із положень ч.2 ст.50 КК України є не лише кара, а й виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Разом з тим, приймаючи до уваги особу винного, який раніше не судимий, окрім скоєного характеризується позитивно, відсутність обставин, які б обтяжували йому покарання, висновок органу пробації про середній ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства, можливість виправлення ОСОБА_4 , без ізоляції від суспільства, а також інші в сукупності обставини і їх поєднання, які пом`якшують покарання та знижують ступінь небезпечності обвинуваченого для суспільства, суд приходить до висновку у відповідності до ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням та покладенням на нього передбачених ст.76 цього ж Кодексу обов`язків.

На думку суду таке покарання та звільнення від його відбування з випробуванням буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових злочинів.

Суд вважає, що саме таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст.65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів, цілком відповідати тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного і є дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини.

Речових доказів у справі немає.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Цивільний позов по кримінальному провадженню не заявлений.

Клопотання прокурора від 15.05.2025 про продовження строку цілодобового домашнього арешту відносно ОСОБА_4 залишити без розгляду в матеріалах кримінального провадження.

Враховуючи наведене, на підставі ч.5 ст.72 КК України строк попереднього ув`язнення під час судового розгляду слід зарахувати ОСОБА_4 у строк покарання, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, з дня його затримання згідно протоколу 19.02.2025 по 20.03.2025 включно.

Відповідно до вимог ч.7 ст.72 КК України, обвинуваченому ОСОБА_4 слід зарахувати термін перебування під вартою та під цілодобовим домашнім арештом у строк відбування покарання.

Ухвалою слідчого судді Яворівського районного суду Львівської області від 19.02.2025 року відносно ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартоюдо 17.04.2025 включно.

Ухвалою судді Яворівського районного суду Львівської області від 20.03.2025 відносно ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, до 20 травня 2025 року включно, покладено обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України.

Оскільки суд дійшов до висновку про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_4 від призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням із встановленням іспитового строку, суд вважає за необхідне запобіжний захід у вигляді домашнього арешту обвинуваченому ОСОБА_4 - скасувати.

На підставі викладеного, керуючись ст.94, 349, 369-371, 373 376, 615 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, і призначити йому покарання у виді 2 (два) роки позбавлення волі.

Застосувати до ОСОБА_5 ст.75 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік.

Згідно ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_5 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту обвинуваченому ОСОБА_5 - скасувати.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_5 затриманого в порядку ст.208 КК України, в строк покарання строк тримання під вартою з 17.02.2025 до дня звільнення з під варти, тобто до 20.03.2025, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

На підставі ч.7 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_5 в строк відбування покарання термін перебування під цілодобовим домашнім арештом з 20.03.2025 по 15.05.2025, з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було судом визнано недоцільним, відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України. З інших підстав вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду через Яворівський районний суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1