Справа № 587/669/25
УХВАЛА
Прокурор звернувся з письмовим клопотанням про продовження строку запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 у виді тримання під вартою на 60 днів без визначення розміру застави, посилаючись на наявність ризиків у вказаному кримінальному провадженні, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Своє клопотання обґрунтовує тим, що строк тримання обвинуваченого під вартою закінчується 06 червня 2025 року, однак до вказаної дати неможливо завершити судовий розгляд з об`єктивних причин, ризики, наявність яких була підставою для обрання запобіжного заходу, на цей час не зменшились, знаходячись на волі, обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та/або свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, запобігти настанню зазначених ризиків неможливо застосуванням більш м`яких запобіжних заходів.
Захисник ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_4 не заперечувала щодо клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, просила відкласти розгляд справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні.
ОСОБА_7 погодився з клопотанням прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою та не заперечував щодо відкладення судового розгляду справи.
Потерпіла ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_6 погодилися з клопотанням прокурора про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, проти відкладення розгляду справи не заперечували.
Згідно зі ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Відповідно до практики ЄСПЛ допустимими підставами для взяття й утримання особи під вартою є наявність з боку підозрюваного таких загроз, як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину (рішення ЄСПЛ від 02 жовтня 2014 року у справі «Воляник проти України»). Крім цього, у рішенні ЄСПЛ від 20 травня 2010 року у справі «Москаленко проти України» зазначено, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.
Суд вважає, що системний аналіз кримінального-процесуального законодавства свідчить про те, що на стадії розгляду справи суд не вправі вирішувати питання, пов`язані із необхідністю оцінки наявних у кримінальному провадженні доказів, а повинен виходити із сутності пред`явленого обвинувачення та наявності ризиків, які передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Отже, до завершення судового розгляду оцінка доведеності винуватості особи є передчасною. Таким чином, на цей час підлягає встановленню існування ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого та можливість запобігання ризикам у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.
Така позиція узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15 грудня 2016 року у справі «Ігнатов проти України» вказав, що судовий контроль на новій процесуальній стадії при продовженні дії запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, має відбуватися з обґрунтуванням підстав такого продовження (пункт 36).
Судове рішення стосовно обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження його застосування має містити як чітке визначення законодавчих підстав для його обрання (продовження), так і дослідження та обґрунтування достовірності обраних підстав у контексті конкретних фактичних обставин вчинення злочину, врахування особи винного та інших обставин (ризиків, наведених у ч. 1 ст. 177 КПК України). Слідчому судді, суду необхідно враховувати, що обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у справі «Белевитський проти Росії», пункти 111-112 рішення від 1 березня 2007 року; п. 85 від 10 лютого 2011 року).
Так, відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.
Судом не встановлено, а стороною захисту в судовому засіданні не доведено, що більш м`який запобіжний захід зможе запобігти вищевказаним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.
Суд вважає необхідним зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для застосування запобіжного заходу, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_7 у разі визнання його винним, з огляду на вірогідність переховування від суду, незаконного впливу на свідків, які судом не допитані, вчинення інших кримінальних правопорушень, свідчить про наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
За таких обставин суд вважає, що інший більш м`який запобіжний захід, окрім як тримання під вартою, не зможе забезпечити виконання покладених на обвинуваченого ОСОБА_7 процесуальних обов`язків, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні та переховування від суду.
Суд вважає, що наведені прокурором у судовому засіданні підстави продовження застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та мотивовані, ризики, які слугували підставою для продовження запобіжного заходу, на цей час не змінилися.
Виходячи з наведеного, є всі підстави задовольнити клопотання прокурора та з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого доцільним є продовження строку обраного ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на шістдесят днів без визначення розміру застави.
Клопотання захисника про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні задовольнити.
Керуючись ст. ст. 177, 178, 182, 183, 193, 194, 196, 197, 199, 331 КПК України, суд
Клопотання прокурора задовольнити.
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів без визначення розміру застави, тобто до 28 липня 2025 року включно.
Ухвала може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Подання апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції, не зупиняє судовий розгляд у суді першої інстанції.

Копію ухвали негайно після проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, захиснику, направити Державній установі «Сумський слідчий ізолятор».

Суддя ОСОБА_1