Номер провадження: 11-кп/813/1194/25
Справа № 521/3155/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Малиновської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_9 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2024 року, у кримінальному провадженні №0001466, внесеному до ЄРДР 09 жовтня 2023 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Борсуки Балтського району Одеської області, громадянина України, з середньо технічною освітою, одруженого, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України,-

установив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Зазначеним вироком судуОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Згідно ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання у виді обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком на 1(один) рік, з покладанням обов`язків, передбачених п.1,2 ч.1 ст. 76 КК України.

Призначене ОСОБА_8 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на один рік - підлягає реальному і самостійному виконанню.

Вироком також вирішено цивільний позов потерпілої, долю речових доказі та стягнено процесуальні витрати.

Відповідно до оскаржуваного вироку, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 09.10.2023 року, приблизно о 07 год. 50 хв., більш точного часу не встановлено, будучи водієм, допустив порушення вимог п.п. 2.3 (б), 12.3, Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року.

Порушення виразились в тому, що 09.10.2023 року, приблизно о 07 год. 50 хв., більш точного часу не встановлено, водій ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Ford Sierra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснюючи рух по сухому дорожньому покриттю проїзної частини вул. Кордонної, зі сторони вул. Св. Ріхтера в напрямку вул. Старицького, поблизу будинку № 12 на вул. Старицького у Хаджибейському районі м. Одеси, за кермом транспортного засобу був неуважним, діючи необережно, проявивши злочинну недбалість, в ході здійснення руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, під час руху під час виникнення небезпеки у вигляді пішохода, яка перетинала проїзну частину у невстановленому для переходу місці зліва - направо, відносно напрямку руху, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, в результаті чого допустив наїзд передньою лівою частиною автомобіля на пішохода ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритих переломів великогомілкової та малогомілкової кісток правої гомілки зі зміщенням уламків, які згідно п.п. 2.2.2. та 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 р.) відносяться до категорії тілесних ушкоджень СЕРЕДНЬОЇ тяжкості.

Вимоги апеляційної скарги.

Не оспорюючи вирок районного суду в частині доведеності вини обвинуваченого та кваліфікації його дій, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що вирок суду підлягає зміні через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Свої вимоги сторона обвинувачення аргументує тим, що суд застосував до обвинуваченого вид покарання, яке зважаючи, на його вік, не може бути призначене, у зв`язку з чим обвинуваченому має бути призначено інший вид основного покарання у виді штрафу.

У свою чергу, з урахуванням даних тяжкості кримінального правопорушення та особи обвинуваченого, розмір штрафу має бути визначений із застосуванням ст. 69 КК України. Зокрема, слід врахувати пенсійний вік обвинуваченого, відсутність тяжких наслідків і шкоди від вчиненого ним правопорушення, а також відсутність попередніх судимостей і позитивні характеристики.

На підставі наведеного, сторона обвинувачення просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання змінити.

Призначити ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286 КК України із застосуванням ст. 69 КК України покарання у виді штрафу у розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 17000 гривень, на користь держави, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Позиція учасників судового розгляду.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення та просила задовольнити у повному обсязі, водночас, обвинувачений та його захисник заперечували проти її задоволення, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Враховуючи те, що висновки суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильність кваліфікації його дій ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржуються, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду, відповідно до вимог зазначеної ч. 1 ст. 404 КПК України.

Водночас, апеляційний суд вважає обґрунтованими посилання сторони обвинувачення щодо допущеного судом першої інстанції неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, з врахуванням наступного.

Згідно з оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Відповідно до ч.3 ст. 61 КК України покарання у виді обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до інвалідів першої і другої групи.

За загальними правилами, визначеними ч.1 ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу.

Окрім цього, відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років.

Таким чином, законодавець визначає умови, за яких особа набуває право на пенсійну виплату, до числа яких належить не лише досягнення особою пенсійного віку, а й наявність в неї відповідного страхового стажу.

У кримінально-правовому розумінні системний аналіз вказаних вище норм дає змогу зробити висновок про те, що кримінальний закон не пов`язує призначення покарання з оформленням та отриманням певного виду пенсії, натомість пов`язує з досягненням особою пенсійного віку, який слід вважати 60 років.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 , отже досяг пенсійного віку, передбаченого положенням ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (60 років), що судом не враховано при призначенні покарання.

Таким чином, зважаючи на те, що ОСОБА_8 , який на момент вчинення кримінального правопорушення та на момент постановлення оскаржуваного вироку досяг пенсійного віку, йому не може бути призначене покарання у виді обмеження волі.

Наведене дає колегії суддів підстави для висновку, що під час призначення обвинуваченому покарання, суд першої інстанції допустив порушення вимог ч.3 ст.61 КК України, оскільки призначив обвинуваченому покарання у виді обмеження волі, що мало наслідком неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Вирішуючи питання щодо вимог апеляційної скарги прокурора, колегія суддів зазначає, що приписами частини 1 статті 69 КК України, передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Так, частиною 1 статті 286 КК передбачено покарання за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до двох років, або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Оскільки штраф у розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян визначено як одне з основних покарань у санкції частини 1 статті 286 КК, за вимогами положень частини 1 статті 69 цього Кодексу, суд може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції даної статті, що в даному випадку становить 2 250 неоподатковуваних мінімумів та складає 38 250 гривень.

Разом з тим у поданій апеляційній скарзі прокурор просить призначити покарання у виді штрафу у розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 17000 гривень, що не відповідає вимогам ч. 1 ст. 69 КК України, оскільки є значно нижчим ніж визначено в Законі.

За приписами ч. 1 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Згідно ч.2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

При цьому, положеннями ч. 3 ст. 404 КПК України передбачено, що внесення до апеляційної скарги змін, які тягнуть за собою погіршення становища обвинуваченого, за межами строків на апеляційне оскарження не допускається.

Межі апеляційного перегляду судового рішення - це визначений кримінальним процесуальним законом обсяг, у якому здійснюється перевірка судом апеляційної інстанції оскарженого судового рішення суду першої інстанції.

З урахуванням викладених вище положень кримінального процесуального закону, колегія суддів зазначає, що дійсно на час ухвалення оскаржуваного вироку судом першої інстанції було неправильно застосовано закон про кримінальну відповідальність, проте, з огляду на апеляційні вимоги прокурора, його виправлення апеляційним судом зумовить аналогічне порушення, оскільки суд апеляційної інстанції позбавлений можливості призначити основне покарання відповідно до вимог ч. 1 ст. 69 КК України (у розмірі 2250 неоподатковуваних мінімумів, що становить 38 250 гривень), адже вийде за межі апеляційних вимог та погіршить становища обвинуваченого.

З огляду на наведене, враховуючи положення ч. 1 ст. 404 КПК України, у апеляційного суду, відсутні підстави для зміни вироку, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413, 615 КПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргупрокурора Малиновської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2024 року, у кримінальному провадженні №0001466, внесеному до ЄРДР 09 жовтня 2023 року, відносно ОСОБА_8 , за ч.1 ст. 286 КК України,- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4