Номер провадження: 11-кп/813/806/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_10 та представника потерпілої ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_9 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 24 липня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000953 від 26.08.2020 року, відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Москва, РФ, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, пенсіонера, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.286 КК України, -

установив

Зміст оскарженого судового рішення

Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 24 липня 2024 року ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та йому призначене основне покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, без призначення додатково покарання у вигляді позбавленням права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнений від відбуття основного покарання, призначеного цим вироком, з випробувальним терміном на 3 роки, якщо він на протязі цього часу не скоїть нового кримінального правопорушення.

На підставі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, місця роботи або навчання.

Строк випробування ОСОБА_7 , а саме випробувальний термін, визначено обчислювати з моменту проголошення вироку, тобто з 24.07.2024 року.

Контроль за поведінкою ОСОБА_7 покладено на уповноважений орган з питань пробації за місцем його мешкання.

Стягнуто з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у дохід держави Україна процесуальні витрати на залучення експертів у сумі 11007 грн. 59 коп.

Також зазначеним вироком вирішені питання щодо речових доказів та заходів забезпечення кримінального провадження.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди виділений в окреме провадження з метою розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскарженим вироком суду першої інстанції встановлено, що 25.08.2020, приблизно о 15:40 год., у світлий час доби, він, керуючи належним йому технічно справним автомобілем «Toyota Carina» реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснюючи рух біля будівлі №3-Б по проїжджій частині автодороги вул. Краснова з боку вул. Артилерійська в напрямку просп. Адміральський в Малиновському районі м. Одеси, проявляючи злочинну самовпевненість, порушив вимоги п.п. 1.5, 1.7, 2.3 «б», 10.1, 12.4, 12.9 «б» Правил дорожнього руху України, які передбачають:

п. 1.5. - Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

п. 1.7. - Водії, пішоходи та пасажири зобов`язані бути особливо уважними до таких категорій учасників дорожнього руху, як діти, люди похилого віку та особи з явними ознаками інвалідності.

п. 2.3 - Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування ним у дорозі;

п. 10.1. - Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

п. 12.4 - У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год;

п. 12.9. - Водієві забороняється:

б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.412.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил;

Порушення виразилось в тому, що в зазначений день та час, водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Toyota Carina» реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух із перевищенням максимально допустимої швидкості руху в населеному пункті понад 50 км/год (розрахунковою 61.2 км/год) в правому ряду по проїжджій частині автодороги вул. Краснова з боку вул. Артилерійська в напрямку просп. Адміральський в Малиновському районі м. Одеси, на якій організовано двосторонній рух та яка має по два ряди для руху в кожному напрямку. Здійснюючи рух біля будівлі №3-Б по вул. Краснова, водій ОСОБА_7 своєчасно не відреагував на зміну дорожньої обстановки у вигляді перебування на проїжджій частині автодороги пішохода похилого віку ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка перетинала її в невстановленому місці зліва направо за ходом руху автомобіля, але зупинилась в лівому ряду. Передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, маючи об`єктивну можливість здійснював рух із дозволеною в населеному пункті швидкістю не більше 50 км/год в межах правого ряду для забезпечення безпечного проїзду місця знаходження пішохода, водій ОСОБА_7 змінив напрямок руху керованого автомобіля «Toyota Carina» реєстраційний номер НОМЕР_1 з правого ряду в лівий ряд, внаслідок чого скоїв наїзд його передньою правою частиною кузову на праву частину тіла пішохода ОСОБА_12 .

Внаслідок вищезазначеної дорожньо-транспортної пішохід ОСОБА_11 отримала наступні тілесні ушкодження: множинні забійно-рвані рани обличчя; забійно-рвану рану в ділянці підборіддя; забійно-рвану рану шиї з ушкодженням зовнішньої яремної вени; переломи п`ятого та шостого правих ребер по середньо-пахвовим лініям; переломи обох сідничних та лобкових кісток; відкритий перелом лівої плечової кістки в нижній третині; забійно-рвану рану в ділянці лівого ліктьового суглобу; відкритий подвійний перелом правої стегнової кістки в верхній третині зі зміщенням кісткових уламків; перелом шийки правої малогомілкової кістки; закритий перелом обох кісток правої гомілки верхній третині зі зміщенням кісткових уламків, які призвели до розвитку травматичного шоку 3-4 ступеню, та відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Допущені водієм ОСОБА_7 порушення вимог п.п. 1.5, 1.7, 2.3 «б», 10.1, 12.4, 12.9 «б» Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку із виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням суспільно-небезпечних тяжких наслідків у вигляді заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

Не погодившись із вироком суду першої інстанції, прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_10 та представник потерпілої ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_9 подали апеляційні скарги.

Прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_10 у своїй апеляційній скарзі просила вирок скасувати частково та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч.2 ст.286 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбуття основного покарання у виді позбавлення волі з випробувальним терміном на 3 роки.

В іншій частині вирок просила залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги обґрунтувала тим, що призначене судом першої інстанції покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

На переконання сторони обвинувачення, відсутність призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами дієво не вплине на формування думки інших водіїв про неприпустимість порушення ПДД України.

За таких обставин, наявні підстави для застосування при призначенні покарання ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, враховуючи обставини вчинення ним кримінального правопорушення. Саме таке покарання, на думку сторони обвинувачення, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження нових злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами.

Представник потерпілої ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_9 у своїй апеляційній скарзі просила вирок скасувати в частині призначення покарання та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням задовольнити в повному обсязі та стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду в розмірі 325 000 грн. та матеріальну шкоду у розмірі 100 000 грн.

Доводи апеляційної скарги обґрунтувала тим, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про необхідність виділення в окреме провадження цивільного позову для його подальшого розгляду в порядку цивільного судочинства.

Звертає увагу на те, що зі змісту ч.3 ст.349 КПК України вбачається, що якщо принаймні одна з обставин, яка підлягає доказуванню у кримінальному провадженні, заперечується стороною, спрощену процедуру судового розгляду не може бути застосовано.

Відтак, під час судового розгляду у суді першої інстанції обвинувачений заперечував щодо заявленого потерпілою цивільного позову, як в цілому так і в частині розміру заявлених позовних вимог.

Звертає увагу на те, що дії обвинуваченого стосовно завданої шкоди потерпілій не свідчать про його щире каяття, а є лише намаганнями уникнути більш суворого покарання.

Також суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання не застосував додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, що не сприятиме виправленню останнього та запобіганню скоєння ним нових кримінальних правопорушень. При цьому будь-яких переконливих мотивів незастосування відносно обвинуваченого додаткового покарання в оскарженому вироку не наведено.

Посилання суду першої інстанції на те, що керування транспортними засобами є єдиним джерелом доходу ОСОБА_7 не може бути безумовною підставою для не призначення такого покарання.

Позиції учасників апеляційного провадження

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав подану прокурором апеляційну скаргу та не заперечував проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілої; представника потерпілої, яка підтримала подані апеляційні скарги та не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги прокурора; думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення поданих апеляційних скарг прокурора та представника потерпілої; дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки судовий розгляд судом першої інстанції був проведений в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а в апеляційній скарзі не оспорюються фактичні обставини вчинення злочину, встановлені судом першої інстанції, доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок в цій частині.

Що стосується доводів апеляційних скарг щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції, пославшись на положення ст.65 КК України зазначив, що враховує характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким, вчинений із необережності, дані про особу обвинуваченого, який є особою похилого віку, пенсіонер, з вищою освітою, одружений, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку в лікаря нарколога та психіатра не знаходиться, має постійне місце проживання, добровільно частково відшкодував завдану шкоду потерпілій ОСОБА_11 .

Обставинами, що згідно зі ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого, суд першої інстанції визнав щире каяття, добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до вимог ст. 67 КК України, суд першої інстанції не встановив.

Враховуючи зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів, можливе без ізоляції від суспільства, а тому призначаючи покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті передбаченої ч.2 ст. 286 КК України, суд вважав можливим застосувати ст.75 КК України, тобто звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного судом покарання із випробуванням з покладанням на обвинуваченого обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо можливості застосування до обвинуваченого при призначенні покарання положень ст. 75 і 76 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Щодо доводів представника потерпілого про нещирість каяття обвинуваченого з посиланням на те, що обвинувачений не повинен був давати грошові кошти там в лікарні сину потерпілої про, що в матеріалах справи наявна розписка, оскільки потерпіла ОСОБА_11 з сином перебувають у неприязних стосунках та лікуванням займалась її племінниця, апеляційний суд вважає такі доводи необґрунтованими з огляду на те що обвинувачений намагався відшкодувати матеріальну шкоду та сплатив грошові кошти в сумі близько 28 000 гривень, сину потерпілої який є близькою особою, а про неприязні стосунки він знати не міг, що враховується апеляційним судом як обставина що зменшує суспільну небезпеку вчиненого та свідчить про дієве каяття обвинуваченого та намагання відшкодувати спричинену шкоду, а тому до обвинуваченого може бути застосовано положення ст. 75 КК України.

Разом з тим, апеляційний суд не може погодитись з висновками суду першої інстанції щодо можливості не застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами з огляду на таке.

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На думку суду апеляційної інстанції, покарання обвинуваченому за ч.2 ст.286 КК України призначено без урахування усіх обставин справи та його особи, отже вирок суду першої інстанції, в частині призначеного покарання, є незаконним, а тому, у цій частині підлягає скасуванню з таких підстав.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.п.1-4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», судам при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, необхідно суворо дотримуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілого, що в даному випадку також судом не дотримано, адже судове рішення не містить оцінки думки потерпілих щодо міри призначеного обвинуваченому покарання.

Суд залишив поза увагою та не проаналізував характеру й обсягу допущених обвинуваченим грубих порушень ПДР, що спричинило отримання потерпілою тяжких тілесних ушкоджень.

Між тим, указані обставини мають значення при виборі заходу примусу та для забезпечення його мети. А сукупність цих обставин свідчить про те, що обране ОСОБА_7 покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами очевидно не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як обвинуваченим, так й іншими особами.

Набуття особою права керування транспортними засобами унормовано Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами (затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 року № 511). Держава, надаючи це право особі, яка бажає його набути, встановлює перед нею певні умови та зобов`язує їх виконати. Однією з таких умов є обов`язок особи підтвердити свої знання встановлених правил та дотримуватися їх. Виходячи з того, що у національному законодавстві транспортний засіб визнається джерелом підвищеної небезпеки, на водія як особу, яка набула право керування ним, покладається особливий тягар дотримання цих правил.

Повертаючись до обставин цього кримінального провадження, апеляційний суд констатує, що сторона захисту не заперечує, що ОСОБА_7 за вищевказаних обставин був учасником дорожнього руху. Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» чітко передбачені обов`язки учасника дорожнього руху, серед яких є також і обов`язок знати і неухильно дотримувати вимог Закону України «Про дорожній рух», Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху. Отже обов`язок учасника дорожнього руху, яким на момент дорожньо-транспортної пригоди був ОСОБА_7 , знати і неухильно виконувати вимоги ПДР чітко визначений у національному законодавстві.

Апеляційний суд вважає, що порушення ОСОБА_7 пов`язані з очевидним для винного нехтуванням елементарних правил безпеки, що створило реальну загрозу для життя та здоров`я учасників дорожнього руху. У результаті злочинної недбалості ОСОБА_7 потерпіла ОСОБА_11 отримала тяжкі тілесні ушкодження.

При цьому, використання обвинуваченим ОСОБА_7 транспортного засобу для забезпечення йому та його родині життєдіяльності, про що вказував суд першої інстанції у своєму рішенні, не може бути безумовною підставою для призначення обвинуваченому покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу чи дозвілля. Існування таких обставин потребує лише більш виваженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, виходячи із загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Апеляційний суд враховує і те, що у даному кримінальному провадженні суспільна небезпека від можливих наслідків порушення Правил дорожнього руху значно перевищує особисті інтереси обвинуваченого ОСОБА_7 , а тому до обвинуваченого має бути застосовано додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом.

Що стосується доводів апеляційної скарги представника потерпілої щодо вирішення питання із цивільним позовом, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до позиції викладеній в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 16 вересня 2024 року у справі 444/870/22, суд у конкретному кримінальному провадженні на підставі ч. 3 ст. 349 КПК має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, у тому числі, у разі часткового заперечення винуватості особи у вчиненні окремого кримінального правопорушення в сукупності кримінальних правопорушень, яке має окрему кваліфікацію, або є окремим епізодом кримінального правопорушення, чи невизнання цивільного позову, та у такому випадку щодо цих оспорюваних обставин провести судовий розгляд у загальному порядку, дослідивши докази, які підтверджують або спростовують ці обставини. Такий порядок розгляду кримінального провадження не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, визначені в ч. 1 ст. 91 КПК.

За правилами ст.ст. 62, 128 КПК України під час кримінального провадження до початку судового розгляду особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом в КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства, зокрема, недоторканості права власності та розумності строків (ч. 5 ст. 128 КПК України).

За правилами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції під час вирішення питання про розв`язання цивільного позову потерпілого зазначених вимог не дотримався.

Так, в оскаржуваному судовому рішенні, районний суд зазначив, що питання цивільного позову про стягнення з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_11 матеріальних збитків та моральної шкоди має бути предметом безпосереднього дослідження в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин судом першої інстанції було прийнято рішення виділити цивільний позов в окреме провадження з метою розгляду в порядку цивільного судочинства та направити до канцелярії суду з метою виконання вимог ст. 14 ЦПК України.

Натомість, ані глава 9 КПК України, якою урегульовано порядок розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні, ані глава 28 КПК України, не містить положення про можливість виділення в окреме провадження цивільного позову, який пред`явлений у кримінальному провадженні.

Таким чином, враховуючи положення ст. 129 КПК України, яка містить вичерпний перелік рішень, які може прийняти суд розглянувши цивільний позов, апеляційний суд констатує, що суд першої інстанції прийняв рішення, яке чинним КПК не передбачене, чим ухилився від розгляду цивільного позову, що у свою чергу не сприяє розгляду справи впродовж розумних строків, та виконанню завдань кримінального провадження.

Зазначені порушення КПК України, на думку апеляційного суду, перешкодили суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок в частині цивільного позову, а тому це порушення визнається судом істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке передбачено ч.1 ст. 412 КПК України.

Водночас згідно п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК України суд апеляційною інстанції скасовує вирок і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені п.п. 2, 3, 4, 5, 6, 7 ч. 2 ст. 412 цього Кодексу.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне застосовувати загальні засади кримінального провадження, а саме верховенство права.

Відповідно ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і застосовується цей принцип з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

При цьому, апеляційний суд також виходить з положень ч. 1 ст. 9 КПК України, з яких слідує, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, тобто суд під час розгляду кримінального провадження повинен дотримуватися законності.

У випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК України, що регламентовано положеннями ч. 6 ст. 9 КПК України.

Тобто, значення загальних засад кримінального провадження, як норм вищого ступеня нормативності є підґрунтям для тлумачення норм кримінального процесуального права та подолання прогалин у правовому регулюванні кримінальних процесуальних правовідносин.

За наявності зазначеного вище допущеного районними судом істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, враховуючи положення ст. 9 ч. 6 КПК України та порушення судом першої інстанції загальних засад кримінального провадження, вирок районного суду не може визнаватись законним та обґрунтованим у частині розв`язання цивільного позову, а тому він підлягає скасуванню у цій частині. Оскільки порушення вимог кримінального процесуального закону було допущене у ході судового розгляду в суді першої інстанції і саме цей суд має повноваження на вчинення процесуальних дій, направлених на усунення порушень, на які вказано вище, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості усунення зазначеного порушення вимог кримінального процесуального закону в ході апеляційного розгляду справи, колегія суддів вважає за необхідне призначити новий розгляд цивільного позову в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Згідно з п.3 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Положеннями ч.1 ст.409 КПК України передбачені підстави для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, в тому числі і неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність.

Положеннями ч.1 ст.412 встановлено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно з положеннями ст.413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є зокрема застосування закону, який не підлягає застосуванню.

З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та часткового задоволення апеляційної скарги представника потерпілої, в зв`язку з чим вирок суду підлягає скасуванню в частині призначення ОСОБА_7 покарання, з ухваленням нового вироку.

Керуючись ст. 370, 376, 404, 405, 407, 409, 412, 413, 420, 421, 532, 615 КПК України, апеляційний суд, -

ухвалив

Апеляційну скаргу прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_10 задовольнити.

Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 24 липня 2024 року, яким ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, - скасувати в частині призначення покарання та в частині розгляду цивільного позову потерпілої ОСОБА_11 .

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити від відбуття основного покарання, призначеного цим вироком, з випробувальним терміном на 3 роки, якщо він на протязі цього часу не скоїть нового кримінального правопорушення.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, місця роботи або навчання.

Призначити новий розгляд цивільного позову потерпілої ОСОБА_11 до обвинуваченого ОСОБА_7 в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_7 відраховувати з дня приведення вироку до виконання.

В іншій частині оскаржений вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4