печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Печерського районного суду м. Києва скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність уповноважених осіб Державного бюро розслідувань, яка полягає у нездійсненні процесуальних дій щодо розгляду клопотання від 22.07.2025 № С-6185, поданого у кримінальному провадженні № 0000185,

УСТАНОВИВ:

У провадження Печерського районного суду м. Києва надійшла скарга ОСОБА_3 на бездіяльність уповноважених осіб Державного бюро розслідувань, яка полягає у нерозгляді клопотання від 22.07.2025 № С-6185, поданого у кримінальному провадженні № 0000185, у якій просив зобов`язати уповноважену особу Державного бюро розслідувань розглянути вказане клопотання в порядку, передбаченому статтею 220 КПК України.

У судове засідання особа, яка звернулася зі скаргою, не з`явився, про місце і час розгляду провадження повідомлений належним чином, відеоконференція не відбулась з незалежних від суду підстав.

У судове засідання представник Державного бюро розслідувань не з`явився, про місце і час розгляду скарги повідомлявся належним чином, заяви, клопотання або письмові заперечення не були подані, про причини неявки суду не повідомлено.

Згідно з частиною четвертою статті 107 КПК України фіксація за допомогою технічних засобів під час розгляду скарги слідчим суддею не здійснювалась.

Частиною третьою статті 306 КПК України передбачено, що відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

Згідно з частиною першою статті 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до положень статті 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, слідчий суддя визнав можливим прийняти рішення по суті скарги у відсутності осіб, які не з`явились, на підставі наданих доказів.

Вивчивши скаргу, дослідивши матеріали провадження, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, дійшов такого висновку.

Відповідно до вимог частини першої статті 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Згідно зі статтею 303 КПК України, під час досудового розслідування може бути оскаржено нездійснення процесуальних дій, які слідчий, прокурор зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, володільцем тимчасово вилученого майна.

За своїм змістом подана скарга направлена на оскарження бездіяльності слідчого щодо не розгляду клопотання про здійснення процесуальних дій у кримінальному провадженні.

Слідчим суддею встановлено, що ОСОБА_4 за допомогою засобів поштового зв`язку через представника ДУ «Київський слідчий ізолятор» направив на адресу Державного бюро розслідувань клопотання від 22.07.2025 № С-6185.

Так, відповідно до пункту 18 частини першої статті 3 КПК України, частини п`ятої статті 21 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», завданням слідчого судді є здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні. Способи такого контролю обмежені визначеною кримінальним процесуальним законом процедурою. Тобто, такий контроль має здійснюватись в межах кримінального провадження.

Відповідно до пункту 10 частини першої статті 3 КПК України під кримінальним провадженням законодавець визначає досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність. У той же час, пунктом 5 частини першої статті 3 КПК України передбачено, що досудове розслідування - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності;

Повноваження слідчого судді при розгляді скарг заявника, потерпілого, його представника чи законного представника, підозрюваного, його захисника чи законного представника, володільця тимчасово вилученого майна на стадії досудового розслідування зводяться до права на зобов`язання сторони кримінального провадження, якою є слідчий або прокурор, вчинити процесуальні дії, як-то розглянути клопотання, проте рішення по суті викладеного приймає слідчий (прокурор) самостійно.

Звернення з клопотанням у порядку статті 220 КПК України є правом, яким законодавець наділяє визначене в диспозиції цієї статті коло осіб. Водночас законодавець встановлює, кому саме має бути адресоване таке клопотання - слідчому та/або прокурору - і хто уповноважений надати відповідь на нього. Крім того, передбачено умову його подання - наявність досудового розслідування.

Доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Статтею 92 КПК України визначено, що обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого; обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає.

Сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України.

Кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом (частини перша, друга статті 22 КПК України).

При цьому, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, суд не наділений повноваженнями виходити за межі принципів диспозитивності та змагальності, а також здійснювати збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Указані норми кримінального процесуального законодавства та відповідна практика Європейського суду з прав людини вказує, що особі, яка звертається із скаргою до суду, процесуальним законодавством надаються не лише права, а і покладаються обов`язки.

У будь-якому випадку, відповідно до положень статей 22, 26 КПК України, обставини, зазначені при зверненні зі скаргою, підлягають підтвердженню учасником кримінального провадження шляхом подання відповідних документів або їх копій. Це узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Ушаков та Ушакова проти України» від 18.06.2015, де Суд наголосив, що при оцінці доказів він керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ доведеність може випливати із сукупності ознак або неспростовних презумпцій щодо фактів, які є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими між собою. Крім того, слід зазначити, що під час провадження на підставі Конвенції неухильно застосовується принцип affirmanti incumbit probatio - той, хто стверджує щось, повинен довести це твердження.

Під час дослідження слідчим суддею матеріалів скарги встановлено, що її обґрунтування не підтверджено належними, допустимими та достатніми доказами, оскільки заявник при зверненні до суду не довів обставин, на які посилається у скарзі, зокрема не надано доказів внесення відповідних відомостей до ЄРДР. Це позбавляє слідчого суддю можливості пересвідчитись у наявності кримінального провадження, а відтак і в праві заявника ініціювати проведення процесуальних дій у порядку, визначеному статтею 220 КПК України.

Ураховуючи зазначене, слідчий суддя не вбачає підстав для задоволення скарги, оскільки викладені у ній відомості, в своїй сукупності, не доводять обґрунтованості заявлених вимог щодо бездіяльності слідчого у кримінальному провадженні, є сумнівними, а наявність останніх (сумнівів) не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18.01.1978 у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства», пункт 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011), що цілком узгоджується з приписами частини другої статті 8, частини п`ятої статті 9 КПК України, а тому така бездіяльність не може бути предметом судового контролю в порядку статті 303 КПК України, оскільки відповідно до принципу диспозитивності, визначеного положенням статті 26 КПК України, слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень КПК України.

Керуючись статтями 1-35, 92, 107, 220, 303, 305-307, 309 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність уповноважених осіб Державного бюро розслідувань, яка полягає у нездійсненні процесуальних дій щодо розгляду клопотання від 22.07.2025 № С-6185, поданого у кримінальному провадженні № 0000185, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1