Справа № 463/9765/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/587/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за апеляційними скаргами цивільного відповідача ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_7 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 26 квітня 2024 року,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника цивільного відповідача та

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_9 ,

цивільного відповідача ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

встановила:

цим вироком ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Добромиль, Самбірського району, Львівської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.2 ст. 286 КК України до п`яти років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом трьох років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України покладено на обвинуваченого ОСОБА_10 обов`язки, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов задоволено частково та постановлено стягнути з ФОП ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 300 000 грн. відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання з процесуальними витратами, заходами забезпечення кримінального провадження та речовими доказами.

Згідно вироку суду, ОСОБА_10 16 жовтня 2019 року близько 09.00 год., керуючи автопотягом у складі сідельного тягача марки «MAN» реєстраційний номер НОМЕР_1 із напівпричепом «SCHMITZ» реєстраційний номер НОМЕР_2 , та рухаючись ним неподалік будинку №191 по вул. Тракт Глинянський у м. Львові в напрямку вул. Личаківської, порушив чинні вимоги Правил дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, а саме: Р.1 п.1.5; 1.7; Р.2 п. 2.3 б), д); Р.10 п.10.1; Р.12 п.12.3, які виразились в тому, що він будучи неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміну, виконуючи маневр повороту праворуч, та виїжджаючи з другорядної дороги на головну, не був особливо уважним до учасника дорожнього руху особи похилого віку, а саме пішохода ОСОБА_11 , яку він об?єктивно міг виявити з свого місця водія, і яка знаходилась біля правого краю проїзної частини вул. Личаківської та мала намір переходити проїзну частину у невстановленому для цього місці, продовжив виконання даного маневру та рухався до крайньої лівої смуги вул. Личаківської, виїхавши на її крайню ліву смугу, де в подальшому, здійснив наїзд на вказаного пішохода, яка продовжувала рух та переходила проїзну частину вул. Личаківської справа на ліво по ходу руху автомобіля в невстановленому для цього місці. Внаслідок порушення водієм ОСОБА_10 вимог правил дорожнього руху України, пішоходу ОСОБА_11 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді саден на лівому лікті, в ділянці правого кульшового суглобу на висоті біля 76 см від підошви стоп; синців суцільних на тилі правої китиці, на пальцях лівої китиці, обмеженого синця в лівій скроневій ділянці, надриву акроміального сочленіння лівої ключиці; забійної рани в скроневій ділянці, з підшкірним обмеженим крововиливом, лоскутно-рвані рани на правій китиці і на лівому передпліччі; переломів груднини на рівні 2/3 ребер, множинних переломів ребер по різних анатомічних лініях з розривами пристінкової плеври із крововиливами в оточуючих м`яких тканинах, перелому грудного відділу хребта на рівні 7/8 грудних хребців, з переломами остистих паростків цих же хребців, на висоті біля 109 см від рівня підошви стоп, переломів кісток тазу у вигляді розходження в лонному і сідничих сочленіннях, з крововиливом в оточуючі м?які тканини, перелом шийки правого стегна на висоті біля 76 см від рівня підошви стоп; розриви селезінки біля її кореня, на діафрагмальній поверхні лівої частки правої нирки з обширним відшаруванням фіброзної капсули переважно по задній поверхні нирки; крововиливи - в ділянці щитоподібної залози з переходом по шийному органокомплексу до коренів легень, обширні крововиливи в ділянці нирок і наднирників більше справа і підшкірні обширні крововиливи на спині від рівня лопаток до тазу на ділянці висотою біля 37 см Вказані тілесні ушкодження мають ознаки дії предмету (удар, стиснення), спричинені прижиттєво, в короткому проміжку часу до настання смерті, по ступеню тяжкості перелом грудного відділу хребта, множинні переломи ребер з ушкодженням пристінкової плеври, розриви печінки, правої нирки і селезінки, з ознаками кровотечі в плевральні і черевну порожнину по ступеню тяжкості мають ознаки тяжких, кожне окремо, в даному випадку призвели до настання смерті.

В апеляційній скарзі цивільний відповідач ОСОБА_6 покликається на те, що вирок суду першої інстанції в частині задоволення цивільного позову про стягнення моральної шкоди у розмірі 300 000 грн. із ФОП ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 є необґрунтованим.

Вважає, що місцевий суд неправильно оцінив обставини справи, зокрема відсутність належних доказів, які б підтверджували обґрунтованість заявленого потерпілою ОСОБА_7 розміру моральної шкоди.

Зазначає, що суд не взяв до уваги наявність страхового полісу, який покриває відповідальність за шкоду у межах 200 000 грн., що, на думку апелянта, виключає необхідність стягнення додаткової компенсації з нього як роботодавця.

Апелянт наголошує, що суд не врахував принципи розумності та справедливості при визначенні розміру моральної шкоди та акцентує увагу на відсутності документального підтвердження суттєвого впливу події на психоемоційний стан потерпілої ОСОБА_7 .

Просить скасувати вирок Личаківського районного суду м. Львова від 26 квітня 2024 року в частині стягнення із ФОП ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 300 000 грн. на відшкодування моральної шкоди та в цій частині постановити новий вирок, яким у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди відмовити повністю.

В апеляційній скарзі з доповненнями потерпіла ОСОБА_7 покликається на те, що вирок суду є незаконним, у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, неповнотою дослідження доказів і невідповідністю висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Наголошує, що ні обвинувачений ОСОБА_10 ні цивільний відповідач ОСОБА_6 не пропонували їй допомоги, в.т.ч. і щодо витрат на поховання матері.

Окрім цього, акцентує, що обвинувачений не просив у неї вибачення.

Вважає призначене обвинуваченому ОСОБА_10 покарання занадто поблажливим.

Просить скасувати вирок Личаківського районного суду м. Львова від 26 квітня 2024 року та постановити новий, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_10 покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді восьми років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на максимальний строк та без звільнення від кримінальної відповідальності. Цивільний позов задоволити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення потерпілої ОСОБА_7 , яка підтримала свою апеляційну скаргу з доповненнями та заперечила щодо задоволення апеляційної скарги цивільного відповідача, виступ представника цивільного відповідача та захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_9 , пояснення цивільного відповідача ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_10 про підтримання апеляційної скарги цивільного відповідача і заперечення апеляційної скарги потерпілої, думку прокурора про заперечення апеляційних скарг та залишення вироку суду без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що такі задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.

Наведеним у вироку доказам місцевий суд дав належну правову оцінку, вірно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_10 за ч.2 ст. 286 КК України.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, суд не проводить детальний їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок місцевого суду лише в межах апеляційних скарг.

Ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Так, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно відповідати характеру вчинених дій, ступеню суспільної небезпеки та даним про особу винного.

Згідно вимог ст.ст. 50, 65 КК України суд призначає покарання в межах санкції статті Особливої частини КК України, відповідно до положень Загальної частини КК України.

Призначення покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК України, законодавцем віднесено до кримінальних правопорушень проти безпеки руху і характеризується необережною формою вини.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи і різного роду факторів та критеріїв, що впливають на покарання.

За змістом положень ст. 75 КК України, питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Водночас, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд прийде до висновку про можливість її виправлення без відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення та дані про особу винного, але й інші обставини провадження.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши в сукупності обставини справи, виходячи з поняття судового розсуду, обираючи між законними альтернативами, з огляду на обставини справи, належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення, особу винного, який досяг шістдесятип`ятирічного віку, раніше не судимий, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, обставину, яка пом`якшує покарання щире каяття та відсутність обтяжуючих покарання обставин, мотивовано призначив останньому основне покарання без призначення додаткового у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України, яке відповідає вимогам ст. 65 КК України, і підставно звільнив ОСОБА_10 від відбування такого з випробуванням з іспитовим строком та покладенням відповідних обов`язків, згідно ст.ст. 75, 76 КК України, що всупереч доводам апеляційної скарги потерпілої, є необхідне й достатнє для виправлення обвинуваченого і попередження нових кримінальних правопорушень.

Отже, звільняючи ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання з випробуванням, на думку колегії суддів, суд першої інстанції навів у вироку переконливі доводи на підтвердження прийнятого рішення, що свідчать про можливість виправлення обвинуваченого в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж встановленого іспитового строку.

Відтак, беручи до уваги особливість індивідуалізації покарання та дискреційні повноваження суду, колегія суддів вважає, що в даному конкретному випадку застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_10 судом першої інстанції інституту, так званого, умовного звільнення, не суперечить загальним засадам призначення покарання.

Таким чином, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_7 з цього приводу.

Крім цього, згідно із ч.1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому (ч.1 ст. 129 КПК України).

Ст. 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Наведене, також узгоджується з роз`ясненнями, які містяться у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01 березня 2013 року, згідно яких, особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Також, із роз`яснень, які містяться в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31 березня 1995 року вбачається, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення (постанова Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №639/2981/19).

Таким чином, оцінюючи правильність вирішення судом цивільного позову про стягнення з ФОП ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 300 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає законною, об`єктивною та належним чином мотивованою у вироку суду визначення суми відшкодування і приходить до висновку, що така, всупереч доводам апеляційних скарг цивільного відповідача та потерпілої, з огляду на обсяг моральних страждань потерпілої ОСОБА_7 доньки загиблої ОСОБА_11 , порушень звичайного способу життя, яких вона зазнала у зв`язку зі смертю матері внаслідок ДТП, за своїм розміром є виправданою, відповідає вимогам розумності і справедливості цивільного судочинства та є достатньою компенсацією завданої шкоди.

Крім цього, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для стягнення матеріальної шкоди в заявленому розмірі 210 000 грн., оскільки цивільним позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували як сам факт, так і розмір понесених витрат чи свідчили про причинний зв`язок з вчиненим кримінальним правопорушенням.

Що стосується покликання цивільного відповідача ОСОБА_6 про наявність страхового полісу, що покриває моральну шкоду у межах 200 000 грн., то колегія суддів звертає увагу на те, що наведене не є підставою для звільнення роботодавця власника джерела підвищеної небезпеки від зобов`язання компенсувати моральну шкоди поза межами страхових виплат.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

постановила:

апеляційні скарги цивільного відповідача ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Личаківського районного суду м. Львова від 26 квітня 2024 року відносно ОСОБА_10 без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4