УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 190/1433/21

провадження № 51- 5373ск 23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 08 липня 2025 року,

установив:

Вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року ОСОБА_4 засуджено до довічного позбавлення волі за п.п. б, г , з ч. 2 ст. 93, ст. 17, п.п. б, г, з ст. 93 Кримінального кодексу України (далі - КК) (1960 року).

Ухвалою Верховного Суду України від 16 січня 2001 року зазначений вирок залишено без змін.

Ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 березня 2023 року залишена без задоволення заява засудженого ОСОБА_4 про перегляд вироку Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року за виключними обставинами.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, засуджений ОСОБА_4 оскаржив його в апеляційному порядку.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17 серпня 2023 року апеляційна скарга засудженого ОСОБА_4 залишена без задоволення, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції - без змін.

Постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22 серпня 2024 року касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 задоволена частково, оскаржувана ухвала апеляційного суду скасована та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08 липня 2025 року апеляційна скарга засудженого ОСОБА_4 залишена без задоволення, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції від 29 березня 2023 року - без змін.

У своїй касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, з огляду на положення ч. 1 ст. 412, п. 1 ч. 1 ст. 413, пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. При цьому засуджений у скарзі зазначив клопотання про призначення йому захисника, а розгляд касаційної скарги проводити з його участю в режимі відеоконференції.

На обґрунтування своїх вимог засуджений указує, що з урахування змісту положень, передбачених ст.2, ч.1 ст.7, ст.94, 370 КПК, Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року, суд апеляційної інстанції під час розгляду його апеляційної скарги допустив такі порушення:

- не розглянув та не дав оцінку висновкам суду першої інстанції при ухваленні рішення від 29 березня 2023 року, який не застосував кримінальний закон, що підлягав застосуванню, про що ним зазначалося в апеляційній скарзі;

- необґрунтовано зазначив в оскаржуваній ухвалі про те, що оскільки Конституційним Судом України (далі - КСУ) не було встановлено неконституційність покарання у виді довічного позбавлення волі, то відсутні підстави для застосування принципу зворотної дії закону в часі, чим також, на думку скаржника, неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність;

- не врахував того, що призначене вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року покарання у виді довічного позбавлення волі не було передбачене положеннями КК у редакції 1960 року на час вчинення ним злочинів - 22.11.1999 року, щодо якого в подальшому рішенням КСУ від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)/2021 встановлено, що таке покарання суперечить вимогам ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 3, 8, 23, 28, 58, 63 Конституції України;

- не врахував того, що суд першої інстанції, розглядаючи його заяву про перегляд вироку від 14 листопада 2000 року за виключними обставинами, з урахуванням рішення КСУ від 16.09.2021 року, зобов`язаний був скасувати вказаний вирок у частині призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі та ухвалити новий вирок з призначенням йому покарання за ст. 93 КК в редакції 1960 року у виді позбавлення волі на певний строк, та з урахуванням відбуття ним покарання понад 25 років позбавлення волі, мав звільнити його від подальшого відбування покарання у виді позбавлення волі.

Перевіривши доводи касаційної скарги та законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою засудженого з наступних підстав.

Глава 34 КПК визначає підстави та порядок здійснення провадження за нововиявленими або виключними обставинами, строки звернення й вимоги до заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Частиною 1 ст. 459 КПК визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно з приписами ч. 3 ст. 459 КПК виключними обставинами визнаються:

1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність, конституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи;

2) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом;

3) встановлення вини судді у вчиненні кримінального правопорушення або зловживання слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду під час кримінального провадження, внаслідок якого було ухвалено судове рішення.

Відповідно до вимог п.п.3, 4, 5 ч. 2 ст.462 КПК, у заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами зазначаються: судове рішення, про перегляд якого за нововиявленими або виключними обставинами подається заява; обставини, що могли вплинути на судове рішення, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою, під час судового розгляду; обґрунтування з посиланням на обставини, що підтверджують наявність нововиявлених або виключних обставин, та зміст вимог особи, яка подає заяву, до суду.

Зі змісту ухвали місцевого суду вбачається, що ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою, у якій просив переглянути вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року щодо нього за виключними обставинами.

Свої вимоги засуджений обґрунтовував тим, що вироком суду від 14.11.2000 року його засуджено до довічного позбавлення волі, постановою Староміського районного суду м. Вінниці від 22 жовтня 2010 року вказаний вирок приведено у відповідність до вимог чинного кримінального законодавства. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03.12.2018 року зараховано у строк покарання період попереднього ув`язнення з 22.11.1999 року по 15.01.2001 року включно з розрахунку один попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Вказував про те, що рішенням Конституційного Суду України від №6-р(2)2021 від 16 вересня 2021 року встановлено незаконність і неконституційність такого покарання як довічне позбавлення волі, тому просив скасувати вирок суду від 14 листопада 2000 року та постановити новий вирок, яким замінити призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк та звільнити його за відбуттям строку покарання.

В ухвалі Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 березня 2023 року, перевіряючи доводи заяви ОСОБА_4 про незаконність покарання у виді довічного позбавлення волі, суд першої інстанції зазначив про те, що:

- рішенням КСУ від 16 вересня 2021 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 КК в тому, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, також КСУ у рішенні зазначено, що незастосування до осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, інституту умовно-дострокового звільнення від відбування такого покарання, який унормовано статтею 81 КК, та/або інституту заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, передбаченого ст. 82 КК, у системному зв`язку з іншими приписами Кодексу, якими врегульовано питання покарання довічним позбавленням волі, свідчить про відсутність будь-якої перспективи звільнення таких осіб. У контексті чинного законодавства такий вид покарання, як довічне позбавлення волі, має наслідком довічне виключення особи з суспільства, що має суто каральну функцію;

- КСУ також у рішенні зазначив про те, що довічне позбавлення волі як вид кримінального покарання не суперечить приписам частини першої статті 3, статті 23, частини другої статті 28 Конституції України, якщо засудженому до такого виду покарання на законодавчому рівні гарантовано право на дострокове звільнення від відбування такого покарання та/або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням;

- водночас довічне позбавлення волі особи без подальшої можливості її звільнення означає зрівняння строку довічного позбавлення волі з позбавленням волі до завершення природного життя людини, а отже, заперечує не тільки мету покарання, а й саму сутність людської гідності, ставить під сумнів її абсолютний характер та становить порушення позитивного обов`язку держави захищати гідність людини, а отже, не відповідає частині першій статті 3, статті 23, частині другій статті 28, частині третій статті 63 Конституції України;

- КСУ зазначив про те, що покарання у виді довічного позбавлення волі є винятковим та найсуворішим видом покарання, що його встановлено КК за вчинення вичерпного переліку особливо тяжких злочинів, найнебезпечніших для суспільства і держави, коли позбавлення волі на певний строк не може досягти мети покарання;

- положення ст.64 КК, яким передбачають такий вид покарання як довічне позбавлення волі, є чинними.

Урахувавши позицію КСУ, доводи засудженого про те, що вказаним рішенням КСУ визнано неконституційним такий вид покарання як довічне позбавлення волі, місцевий суд визнав надуманими та безпідставними, та дійшов висновку про відсутність у справі виключних обставин, визначених положеннями ч. 3 ст. 459 КПК, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні заяви засудженого.

При цьому, суд першої інстанції у своїй ухвалі роз`яснив засудженому про те, що:

- неконституційність застосування положень ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК стосовно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, унормовано Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконаннярішень Європейського суду з прав людини» від 18 жовтня 2022 року №2690-IX шляхом внесення змін до КК, Зокрема, частиною 3 ст. 81 КК передбачено можливість застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк. Також, згідно з частинами 1, 5 ст. 82 КК невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання;

- перегляд судового рішення за виключними обставинами у разі встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом здійснюється Верховним Судом у складі Великої Палати.

З урахуванням зазначеного суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про залишення без задоволення заяви ОСОБА_4 про перегляд вироку Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року за виключними обставинами.

Крім того, зі змісту оскаржуваних судових рішень не вбачається інформації та ОСОБА_4 не наводить у касаційній скарзі про наявність доказів, якими б підтверджувалися встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом, та встановлення вини судді у вчиненні кримінального правопорушення або зловживання слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду під час кримінального провадження, внаслідок якого було ухвалено судове рішення.

Апеляційний суд погодився з таким рішенням суду першої інстанції про відсутність у справі виключних обставин за заявою засудженого, незнайшовши підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4 .

Суд апеляційної інстанції, врахувавши положення статей 370, 404 КПК, вислухавши думку засудженого та його захисника ОСОБА_5 , розглянув кримінальне провадження у межах апеляційної скарги засудженого ОСОБА_4 та доповнень до скарги, належним чином перевірив викладені у ній доводи, які є аналогічними в частині оскарження ухвали суду першої інстанції від 29 березня 2023 року про перегляд вироку суду за виключними обставинами доводам касаційної скарги, визнав їх безпідставними та належним чином мотивував своє рішення.

Урахувавши приписи положень ст. 7 -1, статей 23, 25-2, 93 КК в редакції 1960 року та положення Закону України № 1483-ІІІ від 22 лютого 2000 року (яким смертну кару як вид кримінального покарання замінено довічним позбавленням волі), суд апеляційної інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначив про те, що:

- ОСОБА_4 засуджений до довічного позбавлення волі і заміна судом такого виду покарання на певний строк, на момент звернення до суду, не була передбачена розділом 8 КПК, однак така процедура можлива лише в порядку вимог ч. 2 ст. 87 КК, прийняття акта про помилування, що саме виходить за межі повноважень суду;

- доводи апеляційної скарги в частині наявності виключних обставин для перегляду судового рішення не є превалюючими, оскільки попри наявність рішення КСУ, на який посилався засуджений, останнє не скасовує покарання у вигляді довічного позбавлення волі;

- змістовний аналіз змін у процесуальному законодавстві вказує, що законодавцем встановлено в законі України про кримінальну відповідальність рівність між засудженими, які відбувають покарання у вигляді строкового позбавлення волі та довічного позбавлення волі, попри це останній вид покарання нескасований та наразі застосовується судами;

- посилання засудженого на порушення місцевого суду в зв`язку з дією кримінального закону в зворотному порядку в часі є безпідставними, адже жодним рішенням КСУ не встановлено неконституційність покарання у виді довічного позбавлення волі.

При цьому, суд апеляційної інстанції, посилаючись на зміст висновку КСУ від 16 вересня 2021 року, на думку колегії суддів, в ухвалі слушно зазначив про те, що національним законодавством України на теперішній час не передбачено будь - якого іншого способу вирішення порушеного засудженим питання, крім заміни засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, також прийняттям акта про помилування (ст. 87 КК). Заповнення прогалин у нормативно - правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь - якої інстанції.

З огляду на те, що на момент розгляду справи необхідних змін до національного законодавства на виконання рішення КСУ від 16 вересня 2021 року законодавчим органом не внесено, порядок та умови перегляду призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі нормативно невизначені, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що місцевий суд позбавлений можливості прийняття рішення про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, тому призначене вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року ОСОБА_4 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає нормам КК, які діяли на момент вчинення ним злочинів. На даний час караність діянь, вчинених ОСОБА_4 , будь-яким законом не скасована.

Водночас, суд апеляційної інстанції, не погоджуючись з доводами засудженого про невиконання вироку щодо нього та спливу строку давності його виконання, визнав їх безпідставними та такими, що не належать до виключних обставин відповідно до положень ст.462 КПК. При цьому апеляційний суд навів у цій частині обґрунтований висновок про те, що:

- положення ст. 80 КК та ст. 152 Кримінально-виконавчого кодексу України, що стосуються звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, застосовуються лише у випадках не звернення обвинувального вироку суду, який набрав законної сили, до виконання з підстав, які не залежали від волі засудженої особи;

- процес виконання вироку починається не з отримання певних документів установою виконання покарань, а з набрання вироком законної сили та його фактичної реалізації, у даному випадку, шляхом поміщення засудженого до установи виконання покарань та подальшого відбуття покарання в установах пенітенціарної системи;

- набрання вироком законної сили є обов`язковою умовою його виконання, тому що тільки вирок, який набрав законної сили, є підставою для відбування кримінального покарання;

- вирок суду від 14 листопада 2000 року стосовно ОСОБА_4 з урахуванням положень ст. 401 КПК у редакції 1960 року набрав законної сили 16 січня 2001 року, а 07 лютого 2001 року Дніпропетровським обласним судом було направлено розпорядження про виконання цього вироку до слідчого ізолятора м. Дніпропетровська;

- з часу набрання законної сили 16 січня 2001 року вирок суду від 14 листопада 2000 року почав виконуватися і строк давності виконання вказаного обвинувального вироку в цьому випадку не застосовується, а тому, з урахуванням встановлених обставин у даній справі, відсутні підстави вважати, що обвинувальний вирок відносно засудженого ОСОБА_4 не виконувався та невиконаний у строки, передбачені ст. 80 КК.

Європейський суд з прав людини у рішеннях від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» та від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» неодноразово акцентував увагу на тому, що одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу «resjudicata» принципу остаточності рішення суду, згідно з яким жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного й обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими й непереборними обставинами.

За таких обставин колегія суддів уважає, що суди першої та апеляційної інстанцій, проаналізувавши доводи, зазначені в заяві, дали їм належну оцінку та дійшли обґрунтованого висновку про те, що виключних обставин, передбачених ст. 459 КПК, у заяві засудженого ОСОБА_4 не наведено.

Ураховуючи наведене, ухвали судів попередніх інстанцій відповідають вимогам статей 370, 373, 418, 419 КПК.

За таких обставин доводи засудженого ОСОБА_4 про те, що суд апеляційної інстанції:

- не розглянув і не дав оцінку висновкам суду першої інстанції щодо незастосування кримінального закону, що підлягав застосуванню;

- необґрунтовано зазначив у своїй ухвалі про невстановлення неконституційності покарання у виді довічного позбавлення волі та відсутність підстав для застосування принципу зворотної дії кримінального закону в часі;

- не врахував того, що призначене вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року покарання у виді довічного позбавлення воліне було передбачене положеннями КК у редакції 1960 року на час вчинення ним злочинів, та згідно із рішенням КСУ від 16 вересня 2021 року суперечить вимогам ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 3, 8, 23, 28, 58, 63 Конституції України;

- не врахував, що суд першої інстанції за результатами розгляду заяви про перегляд вироку від 14 листопада 2000 року за виключними обставинами зобов`язаний був скасувати вказаний вирок у частині призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі та ухвалити новий вирок з призначенням ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на певний строк, а з урахуванням відбуття ним покарання понад 25 років позбавлення волі мав звільнити його від подальшого відбування покарання у виді позбавлення волі,

Суд вважає необґрунтованими та такими, що не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, які наведені в оскаржуваній ухвалі апеляційного суду.

Ураховуючи зазначене, зі змісту касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для її задоволення немає, у зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог

п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Також слід звернути увагу на те, що зазначені у касаційній скарзі клопотання ОСОБА_4 про призначення йому захисника під час розгляду його касаційної скарги та про його участь у розгляді скарги в режимі відеоконференції суд касаційної інстанції вправі вирішувати лише у разі відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою. Проте, суд касаційної інстанції за результатами перевірки доводів касаційної скарги на судове рішення дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Захист особи, засудженої до покарання у вигляді позбавлення волі, за зверненням такої особи або за ухвалою суду забезпечують Регіональні центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Таким чином, для одержання правової допомоги під час складання документів процесуального характеру засуджений, який відбуває покарання у виді позбавлення волі, вправі через адміністрацію виправної колонії звернутися до відповідного Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 08 липня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3