Справа № 182/7523/24
Провадження № 1-кп/0182/428/2025
У Х В А Л А

02.09.2025 м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку в залі суду в м. Нікополі кримінальне провадження, відомості про вчинене кримінальне правопорушення за яким внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.06.2024 за № 0000948 по обвинуваченню

ОСОБА_3 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження м. Нікополь Дніпропетровської області, який зареєстрований та фактично проживає у АДРЕСА_1

у вчиненні кримінальних правопорушень - /злочину/, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

за участю сторін судового провадження

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_5 ,

потерпілих ОСОБА_6

(в режимі ВКЗ з власного пристрою),

ОСОБА_7 ,

представників потерпілих ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9

(в режимі ВКЗ з власного пристрою),

в с т а н о в и в:

У провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області знаходиться кримінальне провадження, відомості про вчинення кримінального правопорушення за яким внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.06.2024 за № 0000948 по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень - злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

На адресу суду 03.07.2025 надійшло письмове клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_5 про визнання очевидно недопустимим доказом протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 15.06.2024 (далі по тексту Протокол затримання), отриманих речових доказів згідно Протоколу затримання та про допит свідків. 02.09.2025 надійшло вищевказане клопотання, але у його новій редакції.

Доводи клопотання

Клопотання обґрунтоване тим, що матеріали кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_3 містять протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 15.06.2024. Вважає вказаний Протокол затримання недопустимим доказом з огляду на наступне. У вказаному Протоколі затримання від 15.06.2024 зазначено, що Протокол затримання складено о 05:55 год. у приміщенні Нікопольського РУП ГУНП в Дніпропетровській області за адресою м. Нікополь, вул. Станіславського, 1, кабінет № 54, старший слідчий з ОВС СУ ГУНП в Дніпропетровській області майор поліції ОСОБА_10 15.06.2024 о 02:15 год. в приміщенні Нікопольського РУП ГУНП в Дніпропетровській області … затримав особу, підозрювану у вчиненні злочину - ОСОБА_3 ...

Однак, у вказаному протоколі не зазначено як, коли та за яких обставин ОСОБА_3 15.06.2024 опинився у приміщенні Нікопольського РУП.

Обвинувачений ОСОБА_3 , його дружина ОСОБА_11 та їх дочка ОСОБА_12 повідомили, що 14.06.2024 о 23.29 год. дружині обвинуваченого ОСОБА_13 подзвонив т.в.о. начальника Нікопольського РУП ОСОБА_14 , який сказав їй негайно відчинити двері в квартиру, що остання зробила. У квартиру зайшли керівні співробітники Нікопольського РУП:заступник начальника ОСОБА_15 , начальник відділу ВКП ОСОБА_16 , заступник начальника ВКП ОСОБА_17 , т.в.о. начальника РУП ОСОБА_14 . Вказані поліцейські відразу зайшли в кімнату, де спав ОСОБА_3 , увімкнули світло, стягнули з нього простирадло та почали ногами бити по його ногах, щоб він прокидався. Коли ОСОБА_3 почав питати, хто вони такі і що роблять у нього вдома, ОСОБА_15 дістав пістолет та почав досилати патрон у патронник, після чого направив пістолет в бік ОСОБА_3 , а ОСОБА_16 в агресивній формі почав вимагати від ОСОБА_3 покинути квартиру та піти з ними до Нікопольського РУП. Весь цей час ОСОБА_3 перебував під прицілом пістолету ОСОБА_15 . Потім, коли ОСОБА_11 почала вимагати поліцейських покинути квартиру, ОСОБА_3 пішов до ванної кімнати, куди за ним з нецензурною лайкою пішов з пістолетом ОСОБА_15 . Тоді ОСОБА_14 , щоб розрядити ситуацію, сказав, що вчинений тяжкий злочин і треба поїхати в Нікопольський РУП для з`ясування обставин, після чого ОСОБА_3 з дружиною поїхали в автомобілі поліції в Нікопольський РУП.

Допитані у якості свідків співробітники поліції: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_17 повідомили, що 14.06.2024 вони дійсно прибули до квартири за місцем мешкання ОСОБА_3 та в подальшому він у їх супроводі прибув до Нікопольського РУП.

Оскільки ОСОБА_3 був фактично затриманий 14.06.2024 приблизно о 23.30 год. у власній квартирі одним з працівників Нікопольського РУП, то саме вказаною уповноваженою службовою особою, мав бути складений Протокол затримання, а не слідчим ОСОБА_10 , який не був присутнім під час його фактичного затримання та такого затримання не здійснював. З моменту фактичного затримання, ОСОБА_3 набув статусу підозрюваного, а тому він мав бути негайно забезпечений захисником, негайно мав бути повідомлений про підстави затримання та у вчиненні якого злочину підозрюється, а також мали бути роз`яснені його права та вчинені інші дії, передбачені ст. 208 КПК України.

Оскільки вказані дії під час фактичного затримання ОСОБА_3 вчинені не були, то, згідно правового висновку, викладеного у Постанові Верховного Суду (справа № 756/8425/17 від 21.01.2020), вказане свідчить про допущення істотного порушення конституційних прав і свобод затриманого, зокрема, відсутність під час його фактичного затримання захисника, що свідчить про порушення його права на захист.

У Протоколі затримання від 15.06.2024 не зазначена конкретна підстава для затримання ОСОБА_3 . Також, з огляду на те, що ОСОБА_3 був затриманий у себе вдома, а не на місці злочину, то посилання на п. 1 ч. 1 ст. 208 КПК є безпідставним. Також є необґрунтованими посилання на п. 2 ч. 1 ст. 208 КПК України, оскільки у протоколі затримання не вказано який саме злочин був вчинений, а також в ньому не зазначено, будь-яких фактичних підстав для затримання ОСОБА_3 (не вказані конкретні очевидці (потерпілі) та не зазначені будь-які фактичні обставини (очевидні ознаки на тілі, одязі чи місці події тощо), які б вказували, що саме ОСОБА_3 вчинив певний злочин. Також є безпідставним посилання на п. 3 ч. 1 ст. 208 КПК України, оскільки ОСОБА_3 не підозрювався у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого корупційного злочину, віднесеного законом до підслідності Національного антикорупційного бюро України.

Перші відомості про можливе скоєння ОСОБА_3 кримінального правопорушення за ч. 2 ст.121 КК України з`явилися під час оформлення протоколу допиту свідка ОСОБА_18 , який був проведений 15.06.2024 о 03:10 - 03:40, а перші відомості про можливе скоєння ОСОБА_3 кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 125 КК України з`явилися під час оформлення протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, яке було проведено 16.06.2024. Таким чином, повідомлення від ОСОБА_18 про можливе вчинення ОСОБА_3 кримінальних правопорушень за ч. 2 ст. 121 та ч. 1 ст. 125 КК України з`явились 15.06.2024 о 03:10-03:40 та 16.06.2024 відповідно, тобто пізніше фактичного затримання ОСОБА_3 , що вказує на те, що на момент затримання ОСОБА_3 були відсутні будь-які фактичні дані про його причетність до інкримінованих йому кримінальних правопорушень. Що є додатковими обставинами, які вказують на те, що 15.06.2024 затримання ОСОБА_3 відбулось незаконно. З урахуванням вказаного Протокол затримання особи від 15.06.2024 є очевидно недопустимим доказом, отриманим внаслідок істотного порушення прав та свобод обвинуваченого ОСОБА_3 .

Також у Протоколі затримання від 15.06.2024 зазначено, що слідчий ОСОБА_10 на підставі ч. 3 ст. 208 КПК України здійснив обшук ОСОБА_3 , під час якого було виявлено та вилучено: шорти, футболку, капці, які в подальшому постановою слідчого від 15.06.2024 визнані речовими доказами. Звертає увагу на те, що огляд речових доказів - шортів, футболки та капців - слідчим не проводився, вони не були сфотографовані та не були докладно описані, що унеможливлює їх ідентифікацію, що також вказує на їх недостовірність та недопустимість. 01.07.2024, він як захисник підозрюваного ОСОБА_3 звернувся до слідчого з клопотанням про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження. Постановою від 01.07.2024 слідчий частково задовольнив клопотання, зазначивши про надання матеріалів для ознайомлення в тому обсязі, який не буде перешкоджати досудовому розслідуванню. Проте, фактично під час досудового розслідування слідчий жодного разу матеріали досудового розслідування стороні захисту для ознайомлення не надав, і матеріали справи не містять жодного документу на підтвердження протилежного. 06.12.2024 слідчим ОСОБА_19 було вручене підозрюваному ОСОБА_3 та йому як захиснику, повідомлення про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 05.12.2024. Під час ознайомлення з матеріалами досудового розслідування стороною захисту було заявлено слідчому клопотання про надання доступу до ознайомлення з усіма речовими доказами, що були отримані під час досудового розслідування. 18.12.2024 ними було завершено ознайомлення з письмовими матеріалами досудового розслідування, проте речові докази для ознайомлення їм так і не були надані. При цьому слідчим ОСОБА_10 у присутності прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_20 було повідомлено, що ним доставлені коробки з речовими доказами, проте відкрити їх та надати доступ для ознайомлення з їх змістом стороні захисту він в категоричній формі відмовився, а прокурор зазначив, що відкриття речових доказів для ознайомлення з ними сторони захисту є необов`язковим та спірним питанням.

У зв`язку з цим, стороною захисту у Протоколі про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 18.12.2024 було вказано зауваження про те, що жодного речового доказу не було пред`явлено для ознайомлення згідно ст. 290 КПК України.

Таким чином, в порушення вимог ст. 290 КПК України, незважаючи на клопотання сторони захисту про надання для ознайомлення речових доказів, які будуть використовуватися на підтвердження винуватості ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, та маючи такі докази в наявності, сторона обвинувачення не відкрила їх та не надала доступ стороні захисту для ознайомлення з ними.

Оскільки після закінчення досудового розслідування сторона обвинувачення в порушення вимог ст. 290 КПК України, не відкрила стороні захисту речі, визнані речовими доказами, що порушило право обвинуваченого на захист, то речові докази, отримані згідно Протоколу затримання від 15.06.2024, є очевидно недопустимими доказами, як такі, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, а саме: права особи на захист. Недопустимість цих речових доказів тягне за собою неможливість дослідження таких доказів на підставі ч. 2 ст. 89, ч. 12 ст. 290 КПК України. Посилаючись на практику Верховного Суду, просить визнати очевидно недопустимим доказом Протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 15.06.2024, а також визнати очевидно недопустимими та виключити з дослідження під час судового розгляду речові докази, отримані згідно Протоколу затримання від 15.06.2024, а саме: шорти; футболку; капці. Також просить допитати у якості свідків: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_21 , щодо обставин затримання обвинуваченого ОСОБА_3 .

Позиції учасників судового провадження

Захисник ОСОБА_5 у судовому засіданні подане клопотання підтримав, пояснення надав аналогічні тексту клопотання. Просив клопотання задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_3 підтримав клопотання свого захисника. Просив взяти суд до уваги те, що його били по ногах 4 чоловіки - працівники Нікопольського РУП. Вони йому не представлялися і причину того, що увірвалися у квартиру також. Одним із них точно був ОСОБА_15 , він дослав патрон у патронник і погрожував йому пістолетом. Він у той момент взагалі вважав, що це збройний напад, так як не розумів, що це за люди. Потім він зайшов до ванної кімнати і за ним забіг ОСОБА_15 і знову почав йому погрожувати пістолетом. Потім зайшов ОСОБА_14 і сказав ОСОБА_15 «він зараз сам поїде». Він попросив дозволу вдягнутися. Вдягнув шорти, футболку та помилково надів капці дитини. Привезли його до відділу поліції. Там посадили у закритій кімнаті. Тримали деякий час, нічого не пояснюючи. І через деякий час його повідомили про затримання. З заявою з цього приводу він нікуди не звертався.

Прокурор ОСОБА_4 проти заявленого клопотання заперечував, посилаючись на те, що незаконне затримання перевіряється під час обрання запобіжного заходу. Разом з тим, в ухвалі слідчого судді під час застосування запобіжного заходу питання незаконного затримання не розглядалося і клопотання про таке незаконне затримання не заявлялося. Стосовно визнання Протоколу затримання та вилучених під час затримання речей, то вважає, що вказані дії проведено згідно з вимогами діючого КПК України, без будь-яких порушень. Ненадання стороні захисту в порядку ч. 3 ст. 290 КПК України для огляду речових доказів не є очевидно недопустимим доказом в розумінні ч. 2 ст. 89 КПК України. Просив відмовити у задоволенні клопотання захисника.

Потерпіла ОСОБА_6 проти заявленого клопотання заперечувала.

Потерпіла ОСОБА_7 проти заявленого клопотання заперечувала.

Представник потерпілих ОСОБА_8 проти заявленого клопотання заперечувала, вказала, що ОСОБА_3 надали безкоштовного захисника, однак він міг реалізувати своє право на захист від незаконного затримання як самостійно, так і через свого захисника та/або дружину, яка знає куди потрібно звертатися. ОСОБА_3 говорить, що його били, але він не заявляв про це співробітникам поліції коли знаходився у ІТТ або у слідчому ізоляторі. Ніяких скарг не було. Вона зверталася з ініціативою щодо перевірки дій працівників Нікопольського РУП та дружини обвинуваченого. Проводилася службова перевірка, але і під час неї дружина обвинуваченого ОСОБА_3 не заявляла про незаконне його затримання. Також вказала, на позицію Верховного Суду, який неодноразово в своїх постановах зазначав, що не будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання його недопустимим.

Представник потерпілого ОСОБА_9 проти заявленого клопотання заперечував. Вказав, що показань на себе обвинувачений не надавав. Крім того, не всі порушення КПК тягнуть за собою визнання доказів недопустимими.

Оцінка та висновки суду щодо вирішення клопотання

Заслухавши думку учасників судового провадження, суд враховує наступне.

Доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. /ст. 84 КПК України/.

Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини /ч. 1 ст. 87 КПК України/.

У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате /ч. 2 ст. 89 КПК України/.

При цьому системний аналіз ст. 89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Існують також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження.

Саме тому, процесуальну конструкцію «очевидна недопустимість доказу», слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова ККС ВС від 29.09.2020 у справі № 601/1143/16).

У контексті такого елементу допустимості доказів як належний процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед (1) унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів та (2) забезпечення достовірності отриманих фактичних даних.

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: (1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи (2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Критеріями допустимості доказів є, зокрема, належні джерело, суб`єкт, процесуальна форма, фіксація та належні процедура й вид способу формування доказової основи.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова ККС ВС від 25.09.2018 у справі № 210/4412/15-к).

Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від 05.08.2020 у справі № 334/5670/18).

Кримінально-процесуальним законом не визначено переліку підстав, за наявності яких можливо відокремити очевидно недопустимі докази від недопустимих. Наведене слугує підставою для визнання доказу очевидно недопустимим, коли недопустимість ґрунтується на обставинах, фактах, що є безсумнівними, беззаперечними, зрозумілими для всіх учасників судового провадження і не потребують додаткового дослідження.

Подаючи суду клопотання про очевидну недопустимість певного доказу учасник судового провадження не може керуватись тільки підставами недопустимості, встановленими ст. 87 КПК України, а має довести наявність критерію очевидності. Тобто особа, яка звертається із клопотанням, повинна вказати на обставини та очевидні недоліки та порушення КПК України при збиранні доказу, що беззаперечно свідчить про недопустимість такого доказу, без проведення його аналізу у взаємозв`язку із іншими доказами.

Обґрунтовуючи власне клопотання, в частині визнання Протоколу затримання очевидно недопустимим доказом, захисник посилається на: не зазначення уповноваженою службовою особою фактичного місця затримання його підзахисного; не зазначення фактичного часу його затримання; здійснення затримання не слідчим ОСОБА_10 а іншою особою; не забезпечення його підзахисного захисником негайно після фактичного затримання; не зазначення конкретної підстави затримання, що є істотним порушенням прав та свобод обвинуваченого. Що стосується обшуку затриманої особи та вилучення: шортів, футболки та капців, які визнані речовими доказами, захисник, зокрема, посилається на те, що огляд речових доказів слідчим не проводився, речові докази не були сфотографовані та не були докладно описані, що унеможливлює їх подальшу ідентифікацію, а також вказує, що в порушення вимог ст. 290 КПК України, незважаючи на клопотання сторони захисту про надання для ознайомлення речових доказів, та маючи такі докази в наявності, сторона обвинувачення не відкрила та не надала доступ стороні захисту для ознайомлення з ними. А тому захисник просить визнати очевидно недопустимим Протокол затримання від 15.06.2024 та речові докази, отримані згідно Протоколу затримання від 15.06.2024 та виключити з дослідження під час судового розгляду речові докази отримані згідно Протоколу затримання від 15.06.2024, а саме: шорти, футболку, капці.

Натомість, на думку суду, вказане не може однозначно свідчити про очевидну недопустимість відповідних доказів.

На час розгляду даного клопотання конкретних ознак очевидної недопустимості доказів суду не наведено.

В той же час, суд вважає за необхідне зазначити, що доводи, викладенні захисником, безумовно підлягають оцінці при наданні судом аналізу доказів під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження, у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про визнання очевидно недопустимим Протоколу затримання від 15.06.2024 та речових доказів, отриманих згідно Протоколу затримання від 15.06.2024 з виключенням останніх з дослідження під час судового розгляду речових доказів, слід відмовити.

Що стосується клопотання про допит у якості свідків: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_21 , то суд також вважає за необхідне відмовити у даному клопотанні. Так, як вказані стороною захисту свідки допитувалися у ході проведення досудового розслідування, відомості про їх допит вказано у реєстрі матеріалів досудового розслідування і вказані свідки будуть допитані судом у встановленому порядку дослідження доказів під час допиту свідків.

Що стосується допиту у якості свідка ОСОБА_10 , то питання про його допит вирішено судом за попереднім клопотанням захисника і вирішувати дане питання повторно суд не вбачає потреби.

В клопотанні захисник зазначив, а в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 підтвердив, що під час затримання до нього було застосовано насильство, а саме його били по ногах 4 чоловіки - працівники Нікопольського РУП, вони йому не представлялися. Одним з них точно був ОСОБА_15 , який пізніше дослав патрон у патронник і погрожував йому пістолетом. Потім він зайшов до ванної кімнати і за ним забіг ОСОБА_15 і знову почав йому погрожувати. Потім зайшов ОСОБА_14 і сказав ОСОБА_15 «він зараз сам поїде». Привезли його до відділу поліції. Там посадили у закритій кімнаті і тримали деякий час під охороною. І вже через деякий час його повідомили про затримання. З приводу побиття та погроз він нікуди не звертався.

Оскільки відповідно до п. 6 ст. 206 КПК України, якщо під час будь-якого судового засідання особа заявляє про застосування до неї насильства під час затримання або тримання в уповноваженому органі державної влади, державній установі (орган державної влади, державна установа, яким законом надано право здійснювати тримання під вартою осіб), слідчий суддя, суд зобов`язаний доручити відповідному органу досудового розслідування провести дослідження фактів, викладених в заяві особи.

В рішеннях Європейського суду з прав людини неодноразово (наприклад, справа від 12 червня 2008 р. «Яременко проти України», справа від 12 березня 2009 р. «Вергельський проти України», справа від 24 червня 2010 р. «Олексій Михайлович Захарків проти України» справа від 21 квітня 2011 р. «Нечипорук і Йонкало проти України» та інших) вказано, що, коли особа заявляє про небезпідставну скаргу про те, що вона була піддана поганому поводженню зі сторони суб`єктів владних повноважень у порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинно бути проведене ефективне офіційне розслідування, протягом якого можливо виявити та забезпечити свідчення винуватих осіб.

Оскільки обвинувачений ОСОБА_3 фактично заявив про застосування щодо нього насильства та погроз, ця обставина потребує проведення досудового розслідування. Так як відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 216 КПК України передбачено, що досудове розслідування злочинів, вчинених працівником правоохоронного органу здійснюється слідчими державного бюро розслідувань, під юрисдикцією яких знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення (ч. 1 ст. 218 КПК), то внесення відомостей до ЄРДР та проведення досудового розслідування слід доручити Територіальному управленню Державного бюро розслідувань розташованого у м. Полтава, під територіальною юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення.

Керуючись ст. 87, 89, 333, 350, 372 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 (у новій редакції від 02.09.2025) про визнання очевидно недопустимим доказом протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 15.06.2024, отриманих речових доказів та допиту свідків - відмовити.

Доручити Територіальному управленню Державного бюро розслідувань розташованого у м. Полтава внести заяву ОСОБА_3 про кримінальне правопорушення, вчинене щодо нього працівниками Нікопольського РУП ГУНП в Дніпропетровській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань і провести досудове розслідування за вказаними фактами.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1