ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 581/336/20 Номер провадження 11-кп/814/1371/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000042, за апеляційною скаргою потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 на ухвалу Недригайлівського районного суду Сумської області від 10 березня 2025 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою суду задоволено клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 .

Звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Байрак, Липоводолинського району Сумської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, одруженого, з вищою освітою, офіційно працевлаштованого в Головному управлінні пенсійного фонду України в Сумській області, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000042 від 07.04.2019, по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Приймаючи вказане рішення, суд послався на те, що відповідно до ст. 12 КК України у редакції станом на 07.04.2019 (час вчинення кримінального правопорушення), кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, відносилось до злочину невеликої тяжкості, а згідно чинної редакції ст. 12 КК України - відноситься до кримінального проступку.

Крім того суд вказав, що оскільки з 07.04.2019 минуло понад 5 років, перебіг давності притягнення до кримінальної відповідальності, в розумінні ст. 49 КК України, не зупинявся і не переривався, суд зобов`язаний звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_9 просять скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою визнати винним ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 125 КК України.

На обґрунтування апеляційних вимог посилаються на те, що місцевий суд не взяв до уваги висновки, викладені в постанові Верховного суду від 27.03.2024 та прийняв таке ж рішення, яке було скасовано апеляційним судом.

Також вказує, що до місцевого суду не надходило клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, у зв`язку з чим вважають, що відсутні підстави для звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності.

Позиції учасників судового провадження.

В суді апеляційної інстанції потерпілі підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити. Прокурор, обвинувачений та захисник заперечили проти доводів скарги, просили ухвалу суду залишити без змін. Додатково прокурор та захисник пояснили, що обвинувачений ОСОБА_7 починаючи з 05.04.2019 до кримінальної відповідальності не притягувався.

Мотиви суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, у якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 дотримався вказаних вимог Кримінально-процесуального законодавства.

Як встановлено з матеріалів справи, прокурор 30.04.2020 звернувся до суду із обвинувальним актом із викладенням наступних обставин:

Так 05.04.2019 близько 19 год. 15 хв. ОСОБА_7 перебував на 4 пров. Роменської, смт. Липова Долина, Роменського району Сумської області. По вказаній вулиці мимо гаражного кооперативу проходили ОСОБА_11 , 1944 р.н. та ОСОБА_10 , 1937 р.н. мешканці смт. Липова Долина. В цей час між ОСОБА_7 та останніми виник конфлікт на побутовому підґрунті вже існуючих неприязних відносин. Під час конфлікту ОСОБА_7 ображав ОСОБА_9 та ОСОБА_10 нецензурною лайкою. Останні не звертаючи уваги на крики ОСОБА_7 , не бажаючи вступати у конфлікт, попрямували до місця свого проживання.

В ході конфлікту, у ОСОБА_7 виник злочинний намір, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 .

З метою реалізації свого злочинного наміру, спрямованого на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , ОСОБА_7 прийшов до подвір`я за місцем проживання останньої за адресою: АДРЕСА_2 . Діючи з прямими умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння - посягання на здоров`я іншої людини, з метою спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 наніс ОСОБА_12 кулаком правої руки, в якому був затиснутий невстановлений в ході досудового розслідування металевий предмет, один удар в ділянку лівого ока, внаслідок чого ОСОБА_9 впала на землю на правий бік. Продовжуючи реалізацію свого злочинного наміру, спрямованого на спричинення тілесних ушкоджень потерпілій, не зупиняючись на вчиненому, в той час, коли ОСОБА_9 самостійно намагалася піднялася, ОСОБА_7 наніс їй ще один удар кулаком правої руки в область грудей. В результаті отриманого удару ОСОБА_9 знову впала на землю на правий бік.

Внаслідок вказаних протиправних дій ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження, які зафіксовані у висновку СМЕ.

Так, висновком експерта № 285 від 02.10.2019 встановлено, що згідно оригіналу амбулаторної карти поліклініки Липоводолинської ЦРЛ ОСОБА_9 зверталася за допомогою до лікаря хірурга 06.04.2019, який виявив у неї припухлість і поперечне садно в ділянці зовнішнього кута з лівого ока, а також садно в проекції правого ліктьового суглобу. Тілесні ушкодження можуть відповідати терміну 05.04.2019, що підтверджується медичною документацією. Характер пошкоджень вказує на те, що вони могли утворитися від дії тупих предметів (предмета). Вказані тілесні ушкодження, згідно пункту 2.3.2 б, правил визначення тяжкості тілесних пошкоджень, затверджених наказом № 6 від 17.01.1995 МОЗ України «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України» відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Так, в період часу, коли ОСОБА_7 наносив вищевказані тілесні ушкодження ОСОБА_9 , в бійку втрутився ОСОБА_10 , який прохав ОСОБА_7 припинити свої протиправні дії, а саме наносити тілесні ушкодження ОСОБА_9 .

В цей час, у ОСОБА_7 виник злочинний намір, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 .

Реалізуючи свій злочинний наміру, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , діючи з прямими умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння - посягання на здоров`я іншої людини, з метою спричинення тілесних ушкоджень, ОСОБА_7 кулаком правої руки наніс один удар останньому в область правого плеча, після чого ОСОБА_10 який є особою похилого віку, не втримавшись на ногах та втративши рівновагу, впав на асфальтобетонне покриття на лівий бік. Після чого, продовжуючи реалізацію свого злочинного наміру, спрямованого на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , який є особою похилого віку, не враховуючи його вік, не зупиняючись на вчиненому, в той час, коли останній самостійно піднявся, ОСОБА_7 схопив його за одяг та ударив об стіну гаража спричинивши тілесні ушкодження.

Висновком експерта №286 від 02.10.2019 року встановлено, що згідно оригіналу амбулаторної карти поліклініки Л.Долинської ЦРЛ ОСОБА_10 звертався за допомогою лікаря хірурга 06.04.2019 року, який виявив у нього по одному садну в проекціях правого ліктьового і правого колінного суглобів. Тілесні ушкодження можуть відповідати терміну 05.04.2019 року, що підтверджується медичною документацією. Характер пошкоджень вказує на те, що вони могли утворитися від дії тупих предметів (предмета). Вказані тілесні ушкодження, згідно пункту 2.3.2 б, правил визначення тяжкості тілесних пошкоджень, затверджених наказом №6 від 17.01.1995 МОЗ України «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України» відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Наносячи удари ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в різні частини тіла, ОСОБА_7 , усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння - посягання на здоров`я іншої людини, передбачав його суспільно небезпечні наслідки у вигляді умисного заподіяння легких тілесних ушкоджень і бажав їх настання, тобто діяв з прямим умислом.

Дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.1 ст. 125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження.

10 березня 2025 року до суду першої інстанції від ОСОБА_7 надійшла заява про закриття кримінального провадження щодо нього та звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України.

Задовольняючи клопотання ОСОБА_7 суд вказав, що оскільки з часу вчинення кримінального правопорушення минуло понад 5 років, перебіг давності притягнення до кримінальної відповідальності, в розумінні ст. 49 КК України, не зупинявся і не переривався, суд зобов`язаний звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Дослідженням матеріалів кримінального провадження щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 125 КК України встановлено, що обвинувальний акт надійшов до суду першої інстанції 04.05.2020.

Обвинувачений ОСОБА_7 з`являвся у судові засідання, не уникав явки до суду без поважних причин, не був оголошений у розшук до дня апеляційного перегляду оскаржуваної ухвали. Також матеріали кримінального провадження не містять інформації про те, що починаючи з 05.04.2019 до 10.03.2025 ОСОБА_7 вчинив інше будь-яке по тяжкості кримінальне правопорушення, що підтвердили в суді прокурор та захисник.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності суд закриває кримінальне провадження.

За правилами ч. 8 ст. 284 КПК України закриття кримінального провадження на підставі, передбаченій п. 1 ч. 2 цієї статті, не допускається, якщо підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі розгляд кримінального провадження продовжується в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом.

Положеннями ч. 4 ст. 286 КПК України визначено, що, якщо під час здійснення судового провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Правилами ч. 3 ст. 288 КПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Таким чином, за змістом статей 284 - 288 КПК України підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.

Отже, наявність цих умов є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

Передбачений ст. 49 КК України інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення із визнанням ними своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК України жодну особу не може бути примушено визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для її підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення.

Виходячи з цих положень закону визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже, невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує такого звільнення з визнанням ними своєї вини у вчиненні злочину.

Таким чином, невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках, за умови роз`яснення їм судом суті підозри чи обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження, не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення.

Зазначена правова позиція висловлена зокрема в постанові Першої судової палати ККС ВС від 29.07.2021 у справі № 552/5595/18 (провадження №51-5289км19).

Суд правильно відхилив посилання потерпілого ОСОБА_10 на необхідність при застосуванні ст. 49 КК України дотримання умов, визначених в ст. 45 КК, а саме наявності щирого каяття обвинуваченого, активного сприяння ним розкриттю кримінального правопорушення і повного відшкодування шкоди, оскільки вони не ґрунтуються на законі.

Також суд правильно не перейшов до дослідження доказів у кримінальному провадженні та надання аналізу цим доказам, оскільки невідкладність розгляду клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності нівелює обов`язок суду досліджувати докази у кримінальної провадженні, зокрема і виконувати вказівки Верховного Суду про їх дослідження.

Статтею 44 КК України встановлено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з приписами п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Відповідно до ст. 12 КК України у редакції станом на 07.04.2019 (час вчинення кримінального правопорушення), кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, відносилось до злочину невеликої тяжкості, а згідно чинної редакції ст. 12 КК України - відноситься до кримінального проступку.

Оскільки з дня вчинення кримінального правопорушення минуло п`ять років, суд першої інстанції правильно застосував до обвинуваченого положення ст. 49 КК України та законно звільнив його від кримінальної відповідальності.

Відповідно до технічного запису судового засідання та журналу судового засідання, суд роз`яснив ОСОБА_7 від якого обвинувачення він має захищатися, підставу звільнення від кримінальної відповідальності та наслідки закриття кримінального провадження з цих підстав, зокрема преюдиційність цих обставин для цивільно-правової відповідальності. ОСОБА_7 пояснив, що йому зрозумілі наслідки закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав та підтримав клопотання про закриття провадження.

Доводи потерпілих про відсутність клопотання ОСОБА_7 про звільнення від кримінальної відповідальності спростовані матеріалами кримінального провадження, де на аркуші 169 у 4 томі наявна відповідна заява ОСОБА_7 від 10.03.2025.

Таким чином доводи апеляційної скарги потерпілих не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду оскаржуваної ухвали.

Нових обставин, які б переконали колегію суддів у протилежному висновку ніж той, до якого дійшов суд першої інстанції, в ході апеляційного розгляду колегії суддів наведено не було.

З огляду на викладене вище, підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для зміни чи скасування ухваленого по справі судового рішення щодо ОСОБА_7 , як про це ставиться питання в апеляційній скарзі потерпілих, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Недригайлівського районного суду Сумської області від 10 березня 2025 року про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінчення строків давності, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України та закриття на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000042 від 07.04.2019 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4