ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

особа, відносно якої

вирішується питання

про застосування

примусових заходів

медичного характеру ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2024 року про відмову в зміні застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_8 -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2024 року в задоволенні заяви представника Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» про зміну застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_8 було відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, обґрунтовано тим, що, ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 14 червня 2024 року, відносно ОСОБА_8 , який вчинив суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною Кримінального кодексу України, застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу зі звичайним наглядом.

19.11.2024 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з заявою про розгляд питання про зміну застосування примусових заходів медичного характеру призначеного ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 14.06.2024 року відносно ОСОБА_8 звернувся представник ДФ «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» ОСОБА_9 .

В поданій заяві перед судом ставиться питання про зміну застосування стосовно ОСОБА_8 примусових заходів медичного характеру з госпіталізацією з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

До заяви додано висновок комісії лікарів-психіатрів № 1221 від 11 листопада 2024 року, в якому зазначено, що психічний стан стабільний, відсутні розлади емоцій та поведінки, сформована адекватна оцінка свого психічного стану та тяжкості скоєного суспільно небезпечного діяння. Мислення дещо нецілеспрямоване. Має позитивні соціальні та терапевтичні настанови, що також підтверджується даними психопатологічного обстеження. Суїцидальних думок чи намірів не має. Пояснює, що вчинив суспільно небезпечне діяння під впливом хворобливих переживань (емоційної нестійкості). Таким чином, комісія вважає, що на теперішній час пацієнт небезпеки для себе та оточуючих не становить, продовження застосування примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричної лікарні зі звичайним наглядом не потребує.

Проведена оцінка ризику насильства в майбутньому за шкалою HCR-20v3, відповідно до якої ризик насильства у майбутньому низький.

Суд першої інстанції дослідивши висновок комісії лікарів-психіатрів № 1221 від 11 листопада 2024 року, прийшов до наступного висновку, що з часу госпіталізації до закладу зовні виглядав охайно. Був доступний продуктивному мовному контакту. Всебічно був орієнтований, свідомість ясна. Був дещо багатослівний. Емоційні реакції були адекватні. Рухи були зграбні, моторика збережена, міміка відповідала емоційним реакціям. Лексикон був достатній, вільний, граматично правильний. Запас знань, уявлень відповідав життєвому досвіду, отриманій освіті. Намагався бути ввічливим. Ознак психопродукції не виявляв. Мислення було дещо безглуздим, нецілеспрямованим. Пам`ять та інтелект не порушені, достатні. Увага була нестійка, легко відволікаємо. Вподальшому психічний стан характеризувався зовні спокійною, впорядкованою поведінкою, відсутністю афективних коливань, агресивних, аутоагресивних тенденцій. Настрій був рівним. При розпитуванні будував плани на майбутнє повернутися додому, продовжити лікування. Правопорушення пов`язував з власним захворюванням: «на мене тоді найшло… я був злий і коли він мені дав замало грошей не стримався… вдарив його і хотів забрати свої гроші але взяв і його…». Розумів неадекватність своїх дій, достатньо критично ставився до свого психічного стану.

Відповідно до п. 22 висновку комісії лікарів-психіатрів № 1221 від 11 листопада 2024 року, вбачається, що у 2010 році лікувався амбулаторно в м. Суми. Відмічався депресивний стан, а потім маніакальний. У 2012 році, перебуваючи за кордоном у Польщі, на фоні гостро виниклого психозу, ускладненого вживанням марихуани, скоїв суспільно-небезпечне діяння: вбивство, замах на вбивство, напад на працівника поліції та крадіжку. 16 травня 2017 року окружним судом м. Плоцьк змінено умови тримання пацієнта на лікування в закладі зі звичайним наглядом. Згідно ст. 9-11 конвенції 7 передачу засуджених осіб та інших нормативно правових актів пацієнта переведено на лікування до України у «Волинську обласну психіатричну лікарню смт Олика». Ухвалою Романського міськрайонного суду переведений на АППД. Повторно проходив курс лікування в січні 2020 року. Перебуваючи на АППД регулярно відвідував районного психіатра. АППД було знято. Стан нестійкий, метушливий, діяльний, говорить не завжди по суті. Відтоді неодноразово лікувався та обстежувався у лікарні.

Не зважаючи на наявність позитивної динаміки, з пояснень ОСОБА_8 , наданих останнім в судовому засіданні, вбачається, що останній вважає, що причиною того, що він вчинив суспільно небезпечне діяння у зв`язку із втомленістю та відсутністю спільної мови з потерпілим. При цьому, зазначив про погіршення свого стану на той час, а саме у зв`язку із більш ніж 12-ти годинною працею в нього відмічалось порушення сну, навіть після прийому снодійного. Однак, зазначав, що він не звертався за допомогою до лікаря психіатра, оскільки він був зайнятим на роботі. Крім цього, зазначав, що помітивши погіршення у своєму психічному стані ОСОБА_8 , знаючи про можливі наслідки, оскільки до нього раніше вже застосовувались примусові заходи медичного характеру, не звертався до лікаря психіатра зі скаргами на погіршення свого психічного стану, а навпаки продовжив працювати. Таким чином, критика пацієнта до скоєного суспільно небезпечного діяння, так і свого психічного стану, не є сформованою в тій мірі, яка б могла з достатньою ймовірністю забезпечити розуміння необхідності подальшого лікування та прийому підтримуючої терапії, та негативних наслідків, які можуть настати в разі відмови від прийому підтримуючої терапії.

Крім цього, суд першої інстанції взяв до уваги й попередні застосування до ОСОБА_8 примусових заходів медичного характеру, у тому числі у зв`язку із вживанням наркотичних речовин.

А тому, суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_8 потребує продовження лікування в умовах психіатричного закладу із звичайним наглядом, а переведення останнього для примусового лікування в амбулаторному порядку є передчасним.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі просить ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2024 року скасувати.

Заяву Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» про зміну застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_8 задовольнити та змінити примусові заходи медичного характеру відносно ОСОБА_8 з госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом на амбулаторне лікування.

Свої вимоги захисник обґрунтовує тим, що суд першої інстанції безпідставно мотивував своє рішення наявністю у минулому суспільно небезпечних дій з боку ОСОБА_8 , в наслідок чого прийшов до хибного висновку та необґрунтованих сумнівів щодо можливості дотримання ОСОБА_8 амбулаторного лікування та наявністю психічних ризиків для оточуючих, пов`язаних з потенційною загрозою рецидиву психічних розладів.

Безпідставно, на думку апелянта суд першої інстанції врахував і попередні судові ухвали про продовження примусового лікування як підтвердження необхідності стаціонарного нагляду, висновок про наявність діагнозу, щодо ізоляції у стаціонарі.

На думку захисника минулі правопорушення не є підставою для продовження госпіталізації, якщо поточний стан пацієнта стабільний і не становить загрози для суспільства.

Судом першої інстанції не надано жодних доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_8 не здатний дотримуватись амбулаторного лікування.

Суд послався на абстрактні ризики які не підкріплені доказами або актуальними медичними висновками.

Наявність діагнозу не є підставою для продовження стаціонарного лікування, якщо пацієнт не становить загрози.

На думку захисника, суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги позицію викладену в постанові пленуму ВСУ №7 від 03.06.2005 відповідно до якої, примусові заходи медичного характеру мають застосуватися лише тоді, коли психіатричний стан пацієнта становить реальну небезпеку для суспільства та коли інші заходи не можуть забезпечити необхідного контролю та лікування.

Перегляд заходів є обов`язковим при стабільному, або покращеному стані пацієнта та може полягати в його пом`якшенні у зв`язку з поліпшенням психічного стану особи з заміною стаціонарного лікування на амбулаторне при позитивній динаміці стану пацієнта.

Таким чином на думку захисника судом першої інстанції не були враховані стабільний психічний стан, відсутність небезпеки для оточуючих та позитивна динаміка лікування ОСОБА_8 , що поміж іншого, внаслідок тривалості примусових заходів медичного характеру без підтвердження його необхідності порушує права ОСОБА_8 .

Позиція учасників судового провадження.

Захисник в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з підстав та мотивів викладених в ній.

Особа, відносно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру апеляційну скаргу захисника підтримала, просила задовольнити її з підстав та мотивів викладених в ній.

Прокурор в судовому засіданні просила апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Мотиви суду.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку прокурора, захисника та особи, щодо застосовуються заходи медичного характеру, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що вони задоволенню не підлягають.

Так ч. 1 ст. 404 КПК Українивстановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України рішення суду повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, а саме ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду в порядку передбаченому ст. 23 КПК України, оціненими відповідно до ст. 94 КПК України, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказані вимоги кримінально процесуального законодавства України, під час судового розгляду судом першої інстанції були виконані в повному обсязі.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які тягнуть скасування судових рішень, у справі не встановлено.

Колегія суддів не погоджується з доводом захисника щодо необґрунтованості рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 94 КК України, госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги і лікування у примусовому порядку.

Частиною 2 ст. 514 КПК України передбачено, що зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється, якщо особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, видужала або якщо внаслідок змін у стані її здоров`я відпала потреба в раніше застосовуваних заходах медичного характеру, самостійно відмовлялась від прийому ліків.

Доводи захисника, про те, що судом першої інстанції не надано жодних доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_8 не здатний дотримуватись амбулаторного лікування не ґрунтуються на законі оскільки відповідно до ст. 3 КПК України суд не є стороною кримінального провадження, а тому надання доказів не входять до кола його повноважень, як і визначення виду примусових заходів медичного характеру, які є медичним критерієм, який визначається висновками відповідних лікарів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що не зважаючи на наявність позитивної динаміки, з пояснень ОСОБА_8 , наданих останнім в судовому засіданні, вбачається, що останній вважає, що причиною того, що він вчинив суспільно небезпечне діяння у зв`язку із втомленістю та відсутністю спільної мови з потерпілим. При цьому, зазначив про погіршення свого стану на той час, а саме у зв`язку із більш ніж 12-ти годинною працею в нього відмічалось порушення сну, навіть після прийому снодійного. Однак, зазначав, що він не звертався за допомогою до лікаря психіатра, оскільки він був зайнятим на роботі.

Крім цього, зазначав, що помітивши погіршення у своєму психічному стані ОСОБА_8 , знаючи про можливі наслідки, оскільки до нього раніше вже застосовувались примусові заходи медичного характеру, не звертався до лікаря психіатра зі скаргами на погіршення свого психічного стану, а навпаки продовжив працювати. Таким чином, критика пацієнта до скоєного суспільно небезпечного діяння, так і свого психічного стану, не є сформованою в тій мірі, яка б могла з достатньою ймовірністю забезпечити розуміння необхідності подальшого лікування та прийому підтримуючої терапії, та негативних наслідків, які можуть настати в разі відмови від прийому підтримуючої терапії.

Правильно, суд першої інстанції прийняв до уваги й попередні застосування до ОСОБА_8 примусових заходів медичного характеру тривале, протягом 14 років, вживання наркотичних речовин, а тому прийшов до обґрунтованого висновку, що позитивна динаміка лікування, стабільний психічний стан, відсутність небезпеки для себе та оточуючих, а також позитивні зміни в поведінці ОСОБА_8 не є безумовною підставою для зміни примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку.

А тому, суд першої інстанції зробив вірний висновок, про те, що ОСОБА_8 потребує продовження лікування в умовах психіатричного закладу із звичайним наглядом, а переведення останнього для примусового лікування в амбулаторному порядку є передчасним.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, а ухвалу Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 09 грудня 2024 року відносно ОСОБА_8 необхідно залишити без змін.

А тому, на підставі викладеного та керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2024 року залишити без задоволення.

Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2024 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді Дніпровського

апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3