Справа № 443/1807/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/554/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2025 року колегія cуддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові кримінальне провадження №0001154 від 30.09.2020 року про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Журавно Жидачівського району Львівської області, громадянина України, працюючого на посаді інспектора СРПП відділення поліції №1 Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області, з вищою освітою, одруженого, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_10

апеляційні скарги прокурора ОСОБА_7 та захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 на вирок Жидачівського районного суду Львівської області від 02 травня 2025 року щодо ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

вироком Жидачівського районного суду Львівської області від 02 травня 2025 року ОСОБА_6 визнати винним винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.366 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 (тридцять чотири тисячі) гривень, з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади строком на один рік.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати за проведення судово-почеркознавчої експертизи у розмірі 4903 (чотири тисячі дев`ятсот три) гривні 20 копійок.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень витрат на правову допомогу.

Згідно вироку, ОСОБА_6 15.07.2020 (більш точного часу в ході досудового розслідування не встановлено), займаючи посаду начальника СРПП № 3 ПП Жидачівського ВП Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області, знаходячись на робочому місці у адміністративній будівлі Жидачівського ВП Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області, що за адресою: Львівська область, м. Жидачів, вул. Садова, 4, здійснював розгляд матеріалів Єдиного обліку № 2990 від 01.07.2020, зареєстрованих у вищевказаному відділенні поліції за протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується, поданої ОСОБА_9 04.06.2020, який надійшов із Залізничного відділу поліції ГУ НП у Львівській області з додатками, за фактом можливого вчинення ОСОБА_11 неправомірних дій, а саме невідшкодування ОСОБА_9 матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП), яка мала місце 17.05.2020 у с. Ходорківці Жидачівського району Львівської області.

Цього ж дня (більш точного часу в ході досудового розслідування не встановлено), перебуваючи у тому ж місці, ОСОБА_6 в ході розгляду вищевказаних матеріалів ЄО № 2990 від 01.07.2020 відібрав письмові власноручні пояснення в учасників вищевказаного ДТП ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , які з-поміж іншого зазначили про те, що до приїзду працівників поліції місце ДТП вони не покидали. Вказані пояснення ОСОБА_12 долучив до матеріалів ЄО № 2990 від 01.07.2020.

Окрім цього, ОСОБА_6 в ході розгляду згаданих вище матеріалів ЄО ознайомився з роздрукованим на папері електронним рапортом ЄО № 2112 від 17.05.2020, оформленого за фактом вищевказаної ДТП та результатами виїзду працівників поліції на місце такої, та його змістом, у якому з-поміж іншої інформації зазначено про те, що 17.05.2020 ОСОБА_9 повідомив АРМ «оператор «102» про згадану вище ДТП із зазначенням місця такої, даних про транспортні засоби, учасників та свої особисті дані.

У розділі «Доручено» вищевказаного електронного рапорту ЄО зазначено інформацію «Групи реагування патрульної поліції ЯВОРСЬКИЙ» та у розділах «Рішення» і «Примітки» вказано інформацію «Інформація про ДТП не підтвердилась».

Після цього, ОСОБА_6 долучив цей електронний рапорт ЄО № 2112 від 17.05.2020 до матеріалів ЄО № 2990 від 01.07.2020.

За результатами розгляду вищевказаних матеріалів ЄО № 2990, 15.07.2020 о 12:15 год, ОСОБА_6 , будучи службовою особою та представником влади, повноважною (компетентною) особою органу державної влади на складання офіційних документів, а саме протоколів про вчинення адміністративного правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, знаходячись на робочому місці у адміністративній будівлі Жидачівського ВП Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області, що за адресою: Львівська область, м. Жидачів, вул. Садова, 4, діючи умисно з використанням свого службового становища, всупереч інтересам служби, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, не маючи доказів, передбачених ст. 251 КУпАП та Розділу IX Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 07.11.2015, які встановлюють наявність адміністративних правопорушень, передбачених ст. 122-4 КУпАП (Залишення місця дорожньо-транспортної пригоди) за порушення ОСОБА_9 та ОСОБА_11 підпунктів а) (негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди) та в) (не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди) п. 2.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 та винність останніх у вчиненні таких, розуміючи те, що розшук ОСОБА_9 та ОСОБА_11 як осіб, що зникли з місця ДТП, у відповідності до вимог вищевказаної Інструкції не ініціювався та не здійснювався, тобто достовірно знаючи, що ОСОБА_9 та ОСОБА_11 вищевказаних адміністративних правопорушень не вчиняли, тобто до приїзду працівників поліції не залишали місця дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 17.05.2020 у с. Ходорківці Жидачівського району Львівської області, а саме зіткнення автомобіля марки «Форд» моделі «Фієста», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_9 та автомобіля марки «Джілі» моделі «MR-7151 А», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_11 , власноручно вніс завідомо неправдиві відомості до офіційних документів, а саме:

- до протоколу про адміністративне правопорушення на бланку серії ДПР18 № 447542 про вчинення ОСОБА_9 17.05.2020, о 14 год 30 хв, в с. Ходорківці Жидачівського району Львівської області адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП за порушення підпунктів «а» та «в» п. 2.10 ПДР;

- до протоколу про адміністративне правопорушення на бланку серії ДПР18 № 447543, про вчинення ОСОБА_11 17.05.2020, о 14 год 30 хв, в с. Ходорківці Жидачівського району Львівської області адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП за порушення підпунктів «а» та «в» п. 2.10 ПДР, та власноручно підписав вищевказані протоколи.

Дії ОСОБА_6 кваліфіковано органом досудового розслідування за ч.1 ст.366 КК України, як внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_13 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Жидачівського районного суду Львівської області від 02 травня 2025 року про визнання ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України.

Визнати ОСОБА_6 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1ст.366 КК України.

Закрити кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України.

Відмовити у задоволенні цивільного позову ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про стягнення витрат на правову допомогу у сумі 15 000 грн.

Під час розгляду апеляційної скарги повторно досліди:

1) пояснення ОСОБА_9 від 15.07.2020 р. /т.2 а.с.93-94/;

2) пояснення ОСОБА_11 від 15.07.2020 р. /т.2 а.с.92/;

3) рапорт ОСОБА_14 від 17.05.2020 р. /т.2 а.с.103/;

4) рапорт ОСОБА_15 від 17.05.2020 р. /т.2 а.с.6/;

5) схему ДТП, складену 15.07.2020 р. ОСОБА_6 з участю ОСОБА_11 /т.2 а.с.95/;

6) рапорт ОСОБА_6 від 15.07.2020 р. про відмову ОСОБА_9 від складення схеми ДТП /т.2 а.с.96/;

7) фотознімки місця ДТП, додані ОСОБА_9 до пояснення від 04.06.2020 p., наданого працівнику Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області /т.2 а.с.82-91/;

8) фотознімки місця ДТП, додані ОСОБА_9 до клопотання від 12.10.2020 р. на адресу ТУ ДБР у м. Львові /т.2 а.с.9-16/.

В обґрунтування своїх вимог, зазначає, що висновок суду про те, що у процесі розгляду заяви ОСОБА_9 від 04.06.2020 р. обвинувачений лише відібрав пояснення у ОСОБА_9 і ОСОБА_11 та отримав рапорт ЄО №2112 від 17.05.2020 p., і при складанні згаданих протоколів виходив лише з відомостей, що у цих доказах, не відповідає фактичним обставинам справи, викладеним у вироку.

Зазначає, що ОСОБА_6 , ґрунтуючись на зібраних ним доказах, керуючись статтями 251, 252 КУпАП, склав згадані протоколи щодо ОСОБА_9 і ОСОБА_11 за ст. 122-4 КупАП - залишення ними місця ДТП до приїзду працівників поліції, а тому вважає себе невинуватим, оскільки за наявності суперечливих доказів надав перевагу одним (рапортам ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , й схемі ДТП з участю ОСОБА_11 ), та відкинув (пояснення ОСОБА_9 і ОСОБА_11 ), відтак складені ним протоколи базуються на доказах, яким він надав перевагу, а тому відомості, вказані ним у згаданих протоколах, не є завідомо неправдиві.

Зазначає, що всупереч викладених у вироку показань свідків, суд у вироку в частині встановлених обставин інкримінованого правопорушення не відзначив, що під час перевірки за заявою ОСОБА_9 від 04.06.2020 р. крім отримання пояснень у ОСОБА_9 та ОСОБА_11 від 15.07.2020 р. і долучення до матеріалів перевірки електронного рапорта ЄО №2112 від 17.05.2020 р. про те, що інформація про ДТП не підтвердилась, обвинувачений склав з ОСОБА_11 схему ДТП на місці ДТП, долучив до матеріалів перевірки рапорти працівників поліції ОСОБА_14 і ОСОБА_15 від 17.05.2020 p., склав рапорт про відмову ОСОБА_9 від складення схеми ДТП на місці ДТП, і з урахуванням усіх фактичних даних, що є в усіх перелічених доказах, склав згадані протоколи, а це має істотне значення у розумінні обґрунтованості судового рішення (ч.3 ст.370 КПК).

Стверджує, що обставини кримінального провадження спростовують обґрунтованість ОСОБА_6 за ч.1ст.366 КК з причин відсутності в діях обвинувачення об`єктивної та суб`єктивної сторони внесення до протоколів про адміністративне прапорушення щодо ОСОБА_9 і ОСОБА_11 за ст. 122-4 КУпАП завідомо неправдивих відомостей, відтак свідчать про відсутність складу даного кримінального правопорушення.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Жидачівського районного суду Львівської області від 02 травня 2025 року у справі № 443/1807/20, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Вважати ОСОБА_6 звільненим на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України від покарання, призначеного за ч. 1 ст. 366 КК України у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 (тридцять чотири тисячі) гривень, з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади строком на один рік, у зв`язку із закінченням строків давності.

В обґрунтування своїх вимог, зазначає, що вважає вирок незаконним, необґрунтованим та не вмотивованим та таким, що ухвалений з істотним порушенням вимог ст.370 КПК.

Зазначає, що у судових дебатах прокурор просив звільнити обвинуваченого ОСОБА_6 від призначеного судом покарання на підставі ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінчення строків давності.

Однак, суд першої інстанції, зазначаючи в оскаржуваному вироці про те, що прокурор просив звільнити обвинуваченого не від призначеного покарання, а від кримінальної відповідальності, з доводами останнього не погодився, оскільки, на думку суду, строк притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності у цій справі не закінчився.

Злочин, вчинений ОСОБА_6 мав місце 15.07.2020, а тому строк давності закінчується 15.07.2025, тобто такий, на думку суду, на час винесення оскаржуваного вироку не минув.

Зазначає, що не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, вважаю, що зазначене судове рішення суду першої інстанції є незаконним і таким, що підлягає зміні з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Вважає, що у вироку відсутні дані про судимості обвинуваченого, а відтак і про переривання строків давності відповідно до ч. З ст. 49 КК України, а також про ухилення обвинуваченого від досудового розслідування або суду, що могло б вплинути на зупинення строків давності згідно з ч. 2 ст. 49 КК України.

З огляду на викладене, диференційований строк давності притягнення особи до кримінальної відповідальності за вчинення 15.07.2020 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України минув 15.07.2023, а тому на момент ухвалення вироку особа, за наявності її згоди, підлягала звільненню від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а за відсутності такої - звільненню від відбування покарання.

Зазначає, що ОСОБА_6 право на звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності відповідно до положень кримінального та кримінального процесуального законів не роз`яснювалося, його позицію щодо можливості такого звільнення не з`ясовано. У разі відсутності згоди обвинуваченого на застосування звільнення, суд при винесені вироку мав прийняти рішення про звільнення ОСОБА_6 від покарання, призначеного за ч.1. і ст. 366 КК України, згідно з положеннями ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Вважає, що вказаних вище вимог закону суд першої інстанції не дотримався, належним чином не перевірив наявність підстав для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності чи покарання у зв`язку із закінченням строків давності, внаслідок чого допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, застосував норми закону України про кримінальну відповідальність, які не підлягали застосуванню, та не застосував ті, які підлягали застосуванню.

На апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 прокурор ОСОБА_7 подав заперечення в яких зазначає, що судом першої інстанції винесено законний, обґрунтований і вмотивований вирок, у якому надано об`єктивну оцінку усім доказам та наведено мотиви прийняття до уваги чи відкидання таких. Враховуючи вищенаведене, просить апеляційну скаргу сторони захисту залишити без задоволення.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що судом першої інстанції під час розгляду цього кримінального провадження дотримано наведені вище вимоги кримінального процесуального закону, спрямовані на встановлення об`єктивної істини у справі.

Висновку суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, кваліфікація його дій за ч.1 ст.366 КК України ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку і належним чином досліджених у судовому засіданні доказах та є правильними.

Доводи апеляційних скарг сторони захисту про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не містять у собі необхідних та достатніх підстав для скасування вироку і спростовуються сукупністю доказів.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_6 були кваліфіковані за ч. 1 ст. 366 КК України, як внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.

За диспозицією ч.1 ст.366 КК України відповідальність настає за складання, видачу службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, інше підроблення офіційних документів.

У примітці до статті 358 КК України визначено, що під офіційним документом у цій статті та статтях 357 і 366 цього Кодексу слід розуміти документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи докази у правозастосовній діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.

З об`єктивної сторони кримінальне правопорушення може полягати серед іншого у внесенні службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.

Внесення до документів неправдивих відомостей означає внесення (включення) до дійсного (справжнього) офіційного документа, який зберігає належну форму та необхідні реквізити, інформації, яка повністю або частково не відповідає дійсності (перекручення істини в офіційному документі).

Суб`єктивна сторона службового підроблення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК, характеризується тільки прямим умислом, бо винний діє завідомо, тобто усвідомлює неправдивий характер тих відомостей, що вносяться ним до офіційних документів. Внесення до документів відомостей, неправдивий характер яких службова особа не усвідомлює виключає склад службового підроблення. Мотиви та мета службового підроблення можуть бути різними і на кваліфікацію не впливають.

Суб`єктом службового підроблення може бути будь-яка службова особа (частини 3 і 4 ст. 18 КК) незалежно від того, у публічній чи в приватній сфері службової діяльності вчинюється цей злочин.

Службовими особами є особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також постійно чи тимчасово обіймають в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною службовою особою підприємства, установи, організації, судом або законом.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України є обґрунтованим, вмотивованим і відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Такий висновок підтверджується сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів, яким суд дав належну оцінку й навів у вироку, зокрема:

- показами свідка ОСОБА_11 ,

- показами свідка ОСОБА_14 ,

- показами свідка ОСОБА_15 ,

- рапортом від 17.09.2020 року

- заявою про вчинення кримінального правопорушення за ознаками частини 1 статті 366 КК України від 27.08.2020,

Матеріалами ЄО №2990 від 01.07.2020 про результати проведення перевірки за зверненням ОСОБА_9 , які містять:

- довідку про результати проведеної перевірки від 15.07.2020, /Т.2 а.с.75/;

- супровідний лист Залізничного ВП ГУНП у Львівській області від 09.06.2020 та довідку про результати перевірки від 04.06.2020, згідно яких матеріали по заяві ОСОБА_9 скеровано у Жидачівський ВП ГУНП у Львівській області для проведення перевірки /Т.2 а.с.76, 78/;

- протокол заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 04.06.2020, у якому зафіксована усна заява ОСОБА_9 щодо вжиття заходів до ОСОБА_11 , який скоїв ДТП 17.05.2020 у с. Ходорківці Львівської області та пошкодив його транспортний засіб. /Т.2 а.с.80-81/;

- пояснення ОСОБА_9 , отримані ДОП ВП ПП Залізничного ВП ГУНП у Львівській області 04.06.2020, /Т.2 а.с.82-91/;

- копію пояснень ОСОБА_11 , /Т.2 а.с.92/;

- копію пояснень ОСОБА_9 , /Т.2 а.с.93-94/;

- копію схеми місця ДТП, складеної 15.07.2020 начальником СРПП №3 ПП Жидачівського ВП ГУНП у Львівській області /Т.2 а.с.95/;

- рапорт начальника СРПП №3 ПП Жидачівського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_6 на ім`я начальника Жидачівського ВП ГУНП у Львівській області від 15.07.2020, у якому зазначено про відмову ОСОБА_9 15.07.2020 виїхати на місце ДТП для складання схеми місця ДТП /Т.2 а.с.96/;

- копію протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №447544 від 15.07.2020,/Т.2 а.с.99/;

- копію протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №447542 від 15.07.2012, а.с.107 Т.2/;

- копію протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №447543 від 15.07.2020, а.с.107 Т.2/;

- копію постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимів серії БАА №164101 від 15.07.2020, /Т.2 а.с.102/;

- копію рапорту від 17.05.2020 начальника СРПП №1 ПП Жидачівського ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області ст.сержанта поліції ОСОБА_14 на ім`я начальника Жидачівського ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області, /Т.2 а.с.103/.

- електронний рапорт реєстрації ЄО №2112 від 17.05.2020 (введено 17.05.2020 14:48) за повідомленням, що надійшло зі служби 102,/Т.2 а.с.104-105/.

- копією долученого до клопотання ОСОБА_9 від 12.10.2020 адресованого до ТУ ДБР, розташоване у м.Львові, рапорту від 17.05.2020 поліцейського СРПП №1 ПП Жидачівського ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_16 , /Т.2 а.с.6/.

- копіями долучених до клопотання ОСОБА_9 від 12.10.2020 адресованого до ТУ ДБР, розташоване у м.Львові, свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів «Ford Fiesta», реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_9 , та транспортного засобу «Geely MR7151А», реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_11 /Т.2 а.с.7/.

- долученими до клопотання ОСОБА_9 від 12.10.2020 адресованого до ТУ ДБР, розташоване у м.Львові, фотографіями з місця події, /Т.2 а.с.9-16/.

- копією долученої до клопотання ОСОБА_9 від 12.10.2020 адресованого до ТУ ДБР, розташоване у м.Львові, квитанції від 17.05.2020 про евакуацію автомобіля «Ford Fiesta», реєстраційний номер НОМЕР_2 , /Т.2 а.с.19/.

- копією, долученої до клопотання ОСОБА_9 від 12.10.2020 адресованого до ТУ ДБР, розташоване у м.Львові, постанови Залізничного районного суду м.Львова від 17.09.2020 у справі №462/4518/20 /Т.2 а.с.40-41/.

- копією постанови Львівського апеляційного суду від 21.10.2020 у справі №462/4518/20, (Т.2 а.с.47).

- копією, долученої до клопотання ОСОБА_9 від 12.10.2020 адресованого до ТУ ДБР, розташоване у м.Львові, постанови Жидачівського районного суду Львівської області від 16.09.2020 у справі №462/4521/20 /Т.2 а.с.42/.

- Висновком службового розслідування щодо можливого неналежного виконання службових обов`язків працівниками Жидачівського відділення поліції Стрийського ВП ГУНП у Львівській області, затвердженого 22.10.2020, (Т.2 а.с.51-63);

- висновком судової почеркознавчої експертизи №6933 від 12.11.2020, згідно з яким виконавцем підпису та рукописних записів у протоколах про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №447542 та ДПР18 №447543 є ОСОБА_6 (Т.2 а.с.64-66);

- посадовою інструкцією начальника СРПП №3 ПП Жидачівського ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_6 , /Т.2 а.с.110-111/.

- наказом начальника Жидачівського ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області від 10.01.2019 №5 про закріплення відповідального за станом ведення адміністративної практики та порядок оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, яким відповідальним за діловодством про адмінправопорушення закріплено ОСОБА_6 /Т.2 а.с.112/.

Дослідивши відповідно до ст. 94 КПК України вищевказані докази і визнавши їх належними та допустимими, оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, місцевий суд умотивовано визнав, що вони згідно зі ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів, а тому правомірно поклав їх в основу вироку та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні ікримінального правопорушенння та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 366 КК України.

Переконливих аргументів про протилежне в поданих апеляційних скаргах не міститься. Вирок місцевого суду у зазначеній частині відповідає вимогам статей 370, 374 КПК.

Крім того, в апеляційній скарзі захисник ставить питання щодо повторного дослідження доказів, які досліджував суд першої інстанції. Проте, колегія суддів вважає, що з апеляційної скарги жодним чином не зрозуміло в чому полягає неповнота дослідження обставин справи судом першої інстанції, а також не вказано, які порушення суд допустив при здійсненні вказаного дослідження.

Враховуючи вищенаведене, та факт того, що в оскаржуваному вироку міститься аргументована оцінка вищевказаного доказу, який сторона захисту просить дослідити повторно, колегія суддів дійшла до думки про недоцільність повторного дослідження вказаних обставин та необґрунтованість зазначеного клопотання.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Жодних обґрунтованих доводів про неповне дослідження обставин справи сторона захисту не надала, тому апеляційним судом відмовлено в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів.

Сторона захисту покликається на те, що ОСОБА_6 , ґрунтуючись на зібраних ним доказах, керуючись статтями 251, 252 КУпАП, склав згадані протоколи щодо ОСОБА_9 і ОСОБА_11 за ст. 122-4 КупАП - залишення ними місця ДТП до приїзду працівників поліції, а тому вважає себе невинуватим, оскільки за наявності суперечливих доказів надав перевагу одним (рапортам ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , й схемі ДТП з участю ОСОБА_11 ), та відкинув (пояснення ОСОБА_9 і ОСОБА_11 ), відтак складені ним протоколи базуються на доказах, яким він надав перевагу, а тому відомості, вказані ним у згаданих протоколах, не є завідомо неправдиві.

Колегія суддів надаючи оцінку таким доводам, оцінює їх критично та такі на переконання суду є такими, що дані обвинуваченим з метою уникнення покарання за скоєне, оскільки відповідно до ст.252 КУпАП, орган (посадова особа), що, згідно статті 213 нього Кодексу, уповноважений розглядати справу про адміністративне правопорушення, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Тобто ця норма Закону стосується органу (посадової особи), який розглядає справу про адміністративне правопорушення і приймає рішення по суті за результатами такого розгляду, а не посадової особи, уповноваженої на збирання доказів та складення протоколу про адміністративне правопорушення.

Отож, ОСОБА_6 , будучи службовою особою уповноваженою на складання протоколів про адміністративне правопорушення, маючи обов`язок щодо збирання доказів, отримавши у розпорядження докази, відомості у яких є суперечливими, не усунув ці істотні розбіжності, не здобувши жодних інших належних доказів покинення ОСОБА_9 та ОСОБА_11 місця ДТП 17.05.2020, окрім рапортів працівників поліції, зокрема не опитавши ОСОБА_15 і ОСОБА_14 , розуміючи, що будь-які сумніви щодо вини особи тлумачаться на її користь, усвідомлюючи те, що ці відомості не підтверджені достатніми доказами, тобто фактично усвідомлюючи неправдивий, тобто такий що не підтверджений, характер згаданих відомостей, вніс такі до протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 447542 та до протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 447543.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що обставини кримінального провадження спростовують обґрунтованість ОСОБА_6 за ч.1ст.366 КК з причин відсутності в діях обвинувачення об`єктивної та суб`єктивної сторони внесення до протоколів про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_9 і ОСОБА_11 за ст. 122-4 КУпАП завідомо неправдивих відомостей, відтак свідчать про відсутність складу даного кримінального правопорушення, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів та досліджено судом першої інстанції, ОСОБА_17 було відібрано пояснення в безпосередніх учасників дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 17.05.2020, а саме ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , які повідомили, що місце ДТП до приїзду працівників поліції не покидали, а навпаки дочекались останніх, однак жодних документів поліцейські не складали.

Також в розпорядженні ОСОБА_6 був електронний рапорт за ЄО №2112 від 17.05.2020, у якому було зазначено час отримання повідомлення про ДТП від ОСОБА_9 , час роботи СОГ: виїзд 14:39, час прибуття 14:45 та час закінчення 16:40. Вказано патруль «Маргаритка» відправлений о 14:35, а прибув о 15:02. Тобто, час який пройшов від моменту повідомлення про ДТП та час прибуття поліцейський є незначним, а саме 6 25 хв.

Крім того у ОСОБА_6 були фотографії з місця події, на яких були зображені пошкоджені ті транспортні засоби про які вказав ОСОБА_9 у повідомленні на «102» 17.05.2020. Розташування та пошкодження транспортних засобів вказувало на те, що подальше використання автомобіля «Форд Фієста», р.н. НОМЕР_1 (здійснення пересування на такому) було неможливим та таке використання суперечило б п.31.6 ПДР.

З наведеного є очевидним те, що ОСОБА_9 та ОСОБА_11 після повідомлення про ДТП на «102», з огляду на сам факт повідомлення про ДТП, на період часу, який пройшов з часу повідомлення до приїзду поліцейських, а також пошкодження, які зазнали транспортні засоби, не могли самовільно та самостійно роз`їхатись до приїзду поліції, про що стверджували у своїх поясненнях ОСОБА_6 .

ОСОБА_6 також було встановлено, що ОСОБА_11 керував транспортним засобом без діючого полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, за що ОСОБА_11 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП.

Тобто, ОСОБА_6 розумів, що водіями не могло складатись спільне повідомлення про ДТП страховику, а відтак і мирно роз`їхатись останні не мали права на що також вказує і факт повідомлення про ДТП на «102», а надані ними розписки про виплату та отримання коштів свідчать лише про добровільне відшкодування ОСОБА_11 завданої шкоди та не могли розцінюватись як такі що підтверджують покинення ними місця ДТП до приїзду працівників поліції, оскільки інформація, зазначена у них інформація стосується виключно порядку відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, тобто може підтверджувати те, що ДТП дійсно мало місце, але аж ніяк не покинення водіями місця події до приїзду працівників поліції.

ОСОБА_6 , маючи письмові пояснення ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , фотоматеріали з місця події та рапорти працівників поліції ОСОБА_15 та ОСОБА_14 від 17.05.2020, інформація у яких є суперечливою, не вжив жодних заходів для усунення цих суперечностей, зокрема шляхом виклику та з`ясування у ОСОБА_15 і ОСОБА_14 обставин при їх виїзді на місце події, тобто з незрозумілих причин надав перевагу письмовим рапортам поліцейських без будь-яких інших належних та достатніх доказів на підтвердження вчинення правопорушення.

Рапорт працівника поліції не може слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративних правопорушень за відсутності інших належних доказів підтвердження вчинення правопорушення.

У силу принципу презумпції невинуватості, що також підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь.

Схема дорожньо-транспортної пригоди є доказом саме при складанні протоколу про адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП, а не за ст.122-4 КУпАП, відповідно до п.п.1 п.1 розділу ІХ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 07.11.2015.

Також складена ОСОБА_6 схема ДТП, окрім місця зіткнення, не містить жодних інших відомостей про обставини дорожньо-транспортної пригоди, зокрема учасників, транспортні засоби, пошкодження, хоча ОСОБА_6 були відомі і учасники, і транспортні засоби, а на місце ДТП разом із ОСОБА_6 виїжджав ОСОБА_11 . Крім того, у цій схемі дата ДТП вказана 15.07.2020, тоді як пригода мала місце 17.05.2020, а свідок ОСОБА_11 в суді пояснив, що повідомляв ОСОБА_6 обставини пригоди, а також те, що хоча і підписував схему ДТП, однак з такою не ознайомлювався. Запис про те, що транспортні засоби покинули місце ДТП був зроблений ОСОБА_6 саме на зворотній частині аркушу схеми, тоді як ОСОБА_11 розписався на титульній частині аркушу.

Відтак, колегія суддів вважає, що наведене свідчить про те, що схема місця ДТП складалась ОСОБА_6 на власний розсуд не на встановлення дійсних обставин пригоди, а саме з метою підтвердження інформації про покинення учасниками місця ДТП, викладеної у письмових рапортах від 17.05.2020 року.

Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність та вмотивованість наведених висновків апеляційного суду апеляційна скарга сторони захисту не містить.

Разом з тим, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги прокурора неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 КК України особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом, здійснюється виключно судом.

Зокрема особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули строки давності, визначені ст. 49 КК України.

Якщо ж обвинувачений щодо якого передбачено звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, то судове провадження проводиться в повному обсязі в загальному порядку. У цьому разі, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок, призначає покарання і на підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК України може звільнити від нього засудженого.

Ухвалюючи вирок, суд повинен, крім іншого, вирішити питання чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення (п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 368 КГІК України). Якщо обвинувачений визнається винуватим у вчинень і кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок і призначає покарання, звільняє від покарання чи від його відбування у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, або застосовує інші заходи, передбачені законом України про кримінальну відповідальність (ч. 2 ст. 373 КГІК України).

Колегія суддів вважає, що зазначених вимог закону України про кримінальну відповідальність та кримінального процесуального закону суд першої інстанції не дотримався.

Так, згідно з п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років (пункт 2 цієї частини статті); п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї ч істини (пункт 3 цієї частини статті).

Згідно з ч. 2 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням абс її затримання. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення злочину минуло п`ятнадцять років, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років.

Відповідно до ч. З ст. 49 КК України перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 366 КК України, вважається закінченим з моменту зокрема внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.

З матеріалів справи вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 15.07.2020 вніс завідомо неправдиві відомості до протоколів про адміністративні правопорушення про вчинення ОСОБА_9 та ОСОБА_11 17.05.2020, о 14 год. 30 хв., в с. Ходорківці Жидачівського району Львівської області адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП за порушення підпунктів а) та в) п. 2.10 ПДР.

Пунктами 1, 3, 9, 11 ч. 1 ст. 51 КК України визначено, що до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом можуть бути застосовані такі види покарань як штраф, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, обмеження волі та позбавлення волі на певний строк.

Санкцією частини 1 статті 366 КК України передбачено наступні види покарань:

- штраф від двох тисяч до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

- або обмеженням волі на строк до трьох років;

- з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

Слід зазначити, що такий вид покарання як позбавлення волі за вчинення вищевказаного кримінального правопорушення законом про кримінальну відповідальність не передбачено

Відповідно до ч. ч. і, 2, 4 ст. 12 КК України кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини.

Кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Нетяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

Отже, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 366 КК України, є нетяжким злочином, за який передбачено основне покарання у виді штрафу не більшого ніж чотири тисячі н.м.д.г. або обмеження волі, відтак строк давності притягнення до кримінальної відповідальності відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України становить три роки.

В матеріалах справи відсутні дані про судимості обвинуваченого, а відтак і про переривання строків давності відповідно до ч. З ст. 49 КК України, а також про ухилення обвинуваченого від досудового розслідування або суду, що могло б вплинути на зупинення строків давності згідно з ч. 2 ст. 49 КК України.

З огляду на викладене, диференційований строк давності притягнення особи до кримінальної відповідальності за вчинення 15.07.2020 року кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України минув 15.07.2023 року, а тому на момент ухвалення вироку особа, за наявності її згоди, підлягала звільненню від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а за відсутності такої - звільненню від відбування покарання.

Постановою від 06.12.2021 (справа № 521/8873/18) об`єднаною палатою Верховного Суду сформульовано правовий висновок, відповідно до якого за змістом п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. З ст. 285, частинами 1, 4 ст. 286, ч. З ст. 288 КПК України суди першої та апеляційної інстанцій мають обов`язок відповідно роз`яснити особі, яка притягується до кримінальної відповідальності те, що на момент судового розгляду чи апеляційного перегляду закінчились строки давності притягнення цієї особи до кримінальної відповідальності, що є правовою підставою, передбаченою ст. 49 КК України для звільнення особи від кримінальної відповідальності у порядку, передбаченому КГ1К України, і таке звільнення є підставою для закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК, а також право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави та наслідки такого заперечення. Нероз`яснення судом першої чи апеляційної інстанцій відповідно до вимог ст. 285 КПК України зазначених обставин є порушенням вимог кримінального процесуального закону, що потягнуло неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Як вбачається з вироку суду, ОСОБА_6 право на звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності відповідно до положень кримінального та кримінального процесуального законів не роз`яснювалося, його позицію щодо можливості такого звільнення не з`ясовано. У разі відсутності згоди обвинуваченого на застосування звільнення, суд першої інстанції при винесені вироку мав прийняти рішення про звільнення ОСОБА_6 від покарання, призначеного за за ч. і ст. 366 КК України, згідно з положеннями ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Колегія суддів вважає, що вказаних вище вимог закону суд першої інстанції не дотримався, належним чином не перевірив наявність підстав для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності чи покарання у зв`язку із закінченням строків давності, внаслідок чого допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, застосував норми закону України про кримінальну відповідальність, які не підлягали застосуванню, та не застосував ті, які підлягали застосуванню.

Згідно з п. п. З, 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга прокурора ОСОБА_7 підлягає задоволенню, апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 слід залишити без задоволення а вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та вважати ОСОБА_6 звільненим на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України від покарання, призначеного за ч. 1 ст. 366 КК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Жидачівського районного суду Львівської області від 02 травня 2025 року щодо ОСОБА_6 змінити.

Вважати ОСОБА_6 звільненим на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України від покарання, призначеного за ч. 1 ст. 366 КК України у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 (тридцять чотири тисячі) гривень, з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади строком на один рік, у зв`язку із закінченням строків давності.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3