ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/147/25 Справа № 691/93/23 Категорія: ч. 1 ст. 161 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2025 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретарки ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції) та ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційні скарги начальника Городищенського відділу Смілянської окружної прокуратури Черкаської обл. ОСОБА_11 з доповненням, захисника ОСОБА_9 з доповненням та захисника ОСОБА_8 на вирок Городищенського райсуду Черкаської обл. від 17.06.2024 р. у кримінальному провадженні № 0000037 від 2.02.2022 р., -

В С Т А Н О В И В:

Зазначеним вироком ОСОБА_10 , який народився

ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Городище Черкаської обл.,

громадянин України, українець, який загальну

середню освіту, одружений, раніше не судимий,

працює кур`єром в ТОВ «Монолітбудсервіс»,

проживає:

АДРЕСА_1 ,

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 161 КК України та йому призначено покарання у виді 1 року обмеження волі. Початок строку відбування покарання рахувати з дня направлення ОСОБА_10 до установи відбування покарання.

Запобіжний захід ОСОБА_10 , до вступу вироку в законну силу, обраний у виді особистого зобов`язання з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертизи у сумі 16 234, 22грн.

Питання про речові докази судом вирішені відповідно до вимог КПК України.

Вироком суду встановлено, що ОСОБА_10 1.08.2020 р., діючи умисно, за допомогою раніше створеного у соціальній мережі Facebook облікового запису користувача під іменем « ОСОБА_12 » ІНФОРМАЦІЯ_2 , в день, перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , на власній сторінці у коментарях під публікацією ОСОБА_13 «щодо політичної ситуації в Україні за президента ОСОБА_14 », якою останній поділився з іншими користувачами соціальної мережі Facebook, розмістивши вказану публікацію на своїй сторінці і тим самим зробивши її доступною для широкого кола користувачів соціальної мережі Facebook, відповідаючи на коментар користувача соціальної мережі ОСОБА_15 , обліковий запис за яким створений та належить ОСОБА_16 , розміщений під вказаною публікацією, почав з метою приниження національної честі та гідності, образ почуттів громадян у зв`язку з ознаками етнічного походження ОСОБА_16 , відповідати на коментарі останньої дописами, які згідно висновку експертів № 10535/10536/22-61 від 12.12.2022 р., є негативні на адресу ОСОБА_16 та спрямованими на розпалювання національної, расової ворожнечі та ненависті, з метою яких було значне посилення серед певних груп населення настроїв неприязні, почуття огиди до інших етнічних або расових груп, а у даному випадку до вірменів.

Відповідно до вказаного вище висновку, висловлювання ОСОБА_10 , у загальному контексті його повідомлень, були адресовані конкретній особі - ОСОБА_16 і, враховуючи їх зміст, що характеризується негативними висловлюваннями щодо її особи та вірменського народу у цілому, могли негативно впливати на її свідомість, свідомість її рідних і близьких, їх оточення у разі, коли ОСОБА_16 поділилася б з ними зазначеною інформацією, або вони мали б можливість її переглянути. Ступінь негативного впливу, його глибина, тривалість, асоціації та зворотна реакція визначаються індивідуально-психологічними особливостями кожного індивіду окремо як психосоціальної особливості. Зміст наданих на дослідження матеріалів внаслідок цілеспрямованого негативного впливу на свідомість і почуття особистості ОСОБА_16 та інших осіб, які могли переглядати зазначені повідомлення ОСОБА_10 здатні викликати почуття приниження національної гідності, національної ворожнечі чи ненависті, спричинити їх розпалювання.

Дії ОСОБА_10 кваліфіковані судом за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченому ч. 1 ст. 161 КК України - умисні дії спрямовані на розпалювання національної, расової ворожнечі та ненависті, приниження національної честі та гідності.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що вирок суду не відповідає вимогам ст. 370 КПК України через порушення норм матеріального та процесуального права, а також через невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого.

Будучи допитаним судом першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_10 показав, що в соціальної мережі Facebook здійснювалася переписка із ОСОБА_16 в період з початку 2020 р. і до початку літа 2020 р. Стороною обвинувачення не спростована дана версія, а судом не встановлено часу чи період часу здійснення переписки соціальної мережі «Facebook».

За таких обставин суд мав би застосувати правову норму чинну на момент інкримінованих дій, а саме ч. 1 ст. 161 КК України в редакції закону № 1519-VII від 22.11.2014 р. та відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України звільнити ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставами для зміни судового рішення є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Порушення норм процесуального права виявилось у тому, що кримінальне провадження розглянуте суддею якому заявлено відвід.

Суддя ОСОБА_1 розглянув кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 125 КК України (за фактом заподіяння потерпілій ОСОБА_16 легких тілесних ушкоджень).

Невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого виявилась у тому, що місцевий суд не в повній мірі врахував усі характеризуючи дані обвинуваченого ОСОБА_10 , зокрема не взято до уваги, що ОСОБА_10 є особою з інвалідністю 3 групи, але зазначену обставину суд залишив поза увагою.

Захисник вважає, що з огляду на вказану обставину, призначене покарання у виді одного року обмеження волі є занадто суворим, воно явно не відповідає особі засудженого та поведінці потерпілої.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок, а провадження по справі закрити на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Апеляційну скаргу обґрунтував тим, що судом першої інстанції допущені істотні порушення вимог КПК України, які перешкодили прийняти законне рішення у справі, серед яких: незастосування належної правової процедури та неприйняття рішення про закриття справи приватного обвинувачення через її розгляд у порядку публічного обвинувачення; порушення права на захист через висунення неконкретного обвинувачення; розгляд справи складом суду, якому заявлений обґрунтований відвід.

Відповідно до ст. 477 КПК України, ч. 1 ст. 161 КК України відноситься до переліку статей, кримінальні провадження за якими є провадженнями приватного обвинувачення та можуть бути розпочаті виключно на підставі заяви потерпілого, а відповідно до п. 4 ст. 26 КПК України, кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого.

Проте, кримінальне провадження № 80000037, яке зареєстроване на підставі заяви, яка надійшла до Городищенського відділу Смілянської окружної прокуратури 01.02.2022 р., є таким, що зареєстроване не на підставі заяви потерпілого у кримінальному провадженні, що виключає можливість розслідування такого провадження взагалі, а також здобуття в ньому доказів, та їх використання для покладення в основу будь-якого обвинувачення.

Вважає, що при розгляді судом даної справи існували підстави для її закриття на підставі п. 7 ч. 1. ст. 284 КПК України, адже потерпіла (в розумінні КПК України) заяви до органів правопорядку не подавала, а факт її волевиявлення, спрямований на кримінально-правову репресію відносно ОСОБА_10 , судом не перевірений належним чином.

19.04.2023 р. прокурором подано заяву про відвід судді ОСОБА_1 , яка обґрунтована тим, що ним 27.05.2022 р. ним розглянуто кримінальне провадження № 1000021 за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та визнано останнього винуватим у вчиненні вказаного кримінального правопорушення. За змістом заяви та доданих до неї документів, події, які досліджувалися у кримінальному провадженні № 1000021 та у кримінальному провадженні, № 80000037 є тісно пов`язані між собою.

Ухвалою від 05.05.2023 р. указану заяву про відвід залишено без розгляду з мотивів того, що прокурор втратив до неї інтерес.

08.06.2023 р. прокурор у кримінальному провадженні повторно звернувся до Городищенського райсуду із заявою про відвід головуючого судді у справі.

Ухвалою від 15.06.2023 р. суддя Городищенського райсуду ОСОБА_17 відмовила в задоволенні поданої заяви, мотивуючи відмову тим, що нею не встановлено, що суддя ОСОБА_1 особисто чи опосередковано зацікавлений в результатах розгляду справи, або наявні інші обставини, що викликають сумнів в його неупередженості.

Апелянт зауважив, що незважаючи на той факт, що головуючий суддя не проявив зовнішнього вияву упередженості при розгляді справи № 691/23/23, захист вважає, що він міг піддатися власним стійким переконанням про особу ОСОБА_10 як про правопорушника, які ним здобуті при розгляді справи № 691/950/20, та які в кінцевому результаті могли вплинути на процес прийняття ним рішення у цій справі.

А тому, вважає, що при розгляді справи та постановленні оскаржуваного вироку брав участь суддя, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які очевидно викликали сумнів у його неупередженості.

Крім того, викладене органом досудового розслідування обвинувачення ОСОБА_10 з порушенням ст. 26, 477 КПК України, та встановлене судом як доказане, є явно неконкретним, адже сформульоване загальними фразами у незрозумілий для стороннього спостерігача спосіб, тобто не з`ясовано та не зазначено, за які конкретні вислови ОСОБА_10 притягнутий до кримінальної відповідальності та в подальшому засуджений.

Відсутність зрозумілого формулювання обвинувачення унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, що безперечно, порушує право особи на захист та ухвалене судове рішення за таких обставин, у будь-якому разі повинно бути визнано незаконним у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Захисник ОСОБА_9 подав доповнення до своєї апеляційної скарги, які аргументує тим, що у кримінальному провадженні докази, покладені в основу обвинувачення, здобуті з порушенням чинного КПК України, а саме є підстави вважати, що докази у провадженні здобуті без належного процесуального керівництва з боку прокурора.

Відсутність постанови про призначення (визначення) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, та у разі необхідності групи прокурорів, в матеріалах досудового розслідування або її не підписання керівником відповідного органу прокуратури обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора (прокурорів), який не мав на те законних повноважень.

При цьому у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_10 прокурором на підтвердження факту здобуття доказів за належного процесуального керівництва долучено постанову від 2.02.2022 р. за підписом пер. заст. керівника Смілянської окружної прокуратури (т. 1, а. пр. 185), проте за інформацією Черкаської обласної прокуратури від 28.08.2024 р. № 07-529 вих. 24 працівник, від імені якого винесена та підписана постанова про визначення групи прокурорів у кримінальному провадженні, станом на 2.02.2022 р. вказану посаду не обіймав та почав її тимчасово обіймати лише з 26.05.2022 р.

За таких обставин всі докази у кримінальному провадженні є недопустимими у зв`язку із їх здобуттям без належного процесуального керівництва з боку прокурора.

Крім того, примірник заяви, яка надійшла до Городищенського відділу Смілянської окружної прокуратури 1.02.2022 р., про що свідчить відмітка у нижньому кутку першого аркуша заяви, стала підставою для реєстрації кримінального провадження за ч. 1 ст. 161 КК України.

Представником потерпілого, як представником сторони обвинувачення, до матеріалів кримінального провадження долучено ряд документів, частина з яких стороні захисту не відкривалася у межах досудового розслідування та судового розгляду (зокрема договір про надання правничої допомоги від 3.12.2021 р. у справі № 0000021 та який посвідчує повноваження представника потерпілого виключно в межах даного кримінального провадження). Одночасно до матеріалів кримінального провадження та судової справи долучено договір про надання правничої допомоги від 2.02.2022 р. та ордер, складений на підставі цього договору. Предметом договору від 2.02.2022 р. є надання правничої допомоги у конкретному кримінальному провадженні № 0000037, розслідування якого розпочате 2.02.2022 р. Заява, що стала підставою для реєстрації кримінального провадження та додатки, які використані в подальшому для обвинувачення ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, надійшли 1.02.2022 р.

Зазначені обставини в своїй сукупності додатково підтверджують факт незаконної реєстрації кримінального провадження та проведення досудового розслідування з порушенням вимог ст. ст. 26, 477 КПК України.

Також, апелянт зауважив, що додатково слід звернути увагу на висновок експерта у кримінальному провадженні (т. 1, а. пр. 244-249) № 10535/10536/22-61 від 12.12.2022 р. за результатами проведення комплексної психолого - лінгвістичної експертизи.

Сама постановка питань для експертизи не містить конкретно визначеного предмету дослідження для експертів, а всупереч ст. 69 КПК України експерти самостійно визначили перелік та обсяг документів, які підлягають дослідженню.

Крім того, стороні захисту у кримінальному провадженні не відкривалися документи, які мають ознаки стенографування. При дослідженні стенограм, яке проводилося у грудні 2022 р., судово-лінгвістичні експерти використовували підручники, більша частина яких видана науковими виданнями росії та срср. При цьому у висновку не вказано, думки яких саме науковців і які з їх методик використані експертами при проведенні дослідження так званих стенограм, які досліджувалися експертами. Оригінали дописів та їх повний зміст експертами не досліджувався.

Вважає, що надані на експертизу копії роздруківки із нібито листуванням ОСОБА_10 та потерпілої у кримінальному провадженні, явно виготовлені не органом досудового розслідування, при цьому спосіб їх виготовлення і повнота відображень є незрозумілими, не можливо визначитися із тим, чи вказані документи є знімками екранів, чи копіями електронних доказів.

Зазначає, що сторона обвинувачення не отримувала слідчим шляхом доступу до публікацій висловлення яких інкримінується ОСОБА_10 , їх копії невідомого походження долучені з порушенням ст. ст. 477, 26 КПК України заявником до внесення відомостей до ЄРДР, а тому апелянт вважає, що висновок експерта є недопустимим доказом.

У зв`язку з наведеним апелянт вважає, що до висновку експерта, про який ведеться мова, суд мав застосувати принцип «плодів отруєного дерева» та визнати його недопустимим доказом через недопустимість у якості доказу роздруківок (знімків екрану, стенограм), що піддавалися експертному дослідженню.

Не погоджуючись з вироком суду нач. Городищенського відділу Смілянської окружної прокуратури Черкаської обл. ОСОБА_18 також подав апеляційну скаргу в якій просив вирок суду стосовно ОСОБА_10 скасувати в частині призначеного покарання, в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Просить ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_10 покарання за ч. 1 ст. 161 КК України у виді 2 років обмеження волі, а в решті просив вирок суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор зазначив, що суд першої інстанції необґрунтовано призначив ОСОБА_10 покарання у межах мінімальної санкції ч. 1 ст. 161 КК України, але суд своє рішення належним чином не мотивував, формально послався на ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, які фактично не врахував, внаслідок чого призначив міру покарання, яка не відповідає вимогам ст. 65 КК України, що згідно з ст. ст. 409, 412, 413, 414 КПК України є підставою для скасування вироку суду в апеляційному порядку.

Також суд не взяв до уваги доводи потерпілої та її виступ у судових дебатах, де вона просила суворо покарати обвинуваченого, оскільки внаслідок його дій вона мала моральні проблеми, зверталась до лікарів, щоб подолати моральне пригнічення.

У доповненні до апеляційної скарги заст. керівника Звенигородської окружної прокуратури Черкаської обл. ОСОБА_18 просив вирок суду стосовно ОСОБА_10 скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Просив ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_10 покарання за ч. 1 ст. 161 КК України у виді 2 років обмеження волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_10 рахувати з моменту приведення вироку до виконання, а в решті просив вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Не заперечуючи доведеності вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, правильності кваліфікації його дій вважає, що вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_10 є незаконним і підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

У доповненнях до апеляційної скарги щодо м`якості призначеного обвинуваченому покарання вважає, що місцевий суд недотримався вимог кримінального процесуального закону в частині визначення початку строку відбуття покарання.

Водночас, суд, ухвалюючи вирок, визначив початок строку відбування покарання рахувати з дня направлення ОСОБА_10 до установи відбування покарання.

З огляду на наведене, таке рішення суду не ґрунтується на законі та строк відбування покарання ОСОБА_19 слід рахувати з моменту прибуття ним до виправного центру та постановки на облік в установі виконання покарання.

У доповненні до апеляційної скарги перш. заст. керівника Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_20 просив вирок стосовно ОСОБА_10 скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_10 покарання за ч. 1 ст. 161 КК України у виді 2 років обмеження волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_10 рахувати з моменту приведення вироку до виконання, а саме постановки останнього на облік у виправному центрі, в решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Не заперечуючи доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій, прокурор вважає, що даний вирок підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині призначеного покарання і визначення початку строку відбування покарання, та через невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Відповідно до вимог ст. 374 КПК України у резолютивній частині обвинувального вироку, окрім іншого, судом повинно бути зазначено рішення про початок строку відбування покарання.

Згідно з положеннями ст. 58 Кримінально-виконавчого кодексу України строк покарання у виді обмеження волі обчислюється з дня прибуття і постановки засудженого на облік у виправному центрі. У строк покарання за правилами, передбаченими у ст. 72 КК України, зараховується час попереднього ув`язнення під вартою, а також час слідування під вартою до виправного центру.

Як вбачається з матеріалів провадження та оскаржуваного вироку у цьому кримінальному провадженні запобіжний захід ОСОБА_10 не обирався та під вартою він не перебував, водночас, суд, ухвалюючи вирок, визначив початок строку відбування покарання рахувати з дня направлення ОСОБА_10 до установи відбування покарання, таке рішення суду не ґрунтується на законі та строк відбування покарання ОСОБА_10 слід рахувати з моменту прибуття ним до виправного центру та постановки на облік в установі виконання покарання.

Представник потерпілої ОСОБА_16 адвокат ОСОБА_7 подала заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких висловила свою позицію щодо законності вироку відносно ОСОБА_10 , просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора та залишити без змін вирок суду.

Представник потерпілої ОСОБА_16 адвокат ОСОБА_7 також подала заперечення на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , в яких висловила свою позицію щодо законності вироку відносно ОСОБА_10 , просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника та залишити без змін вирок суду.

Представник потерпілої ОСОБА_16 адвокат ОСОБА_7 також подала заперечення на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , в яких висловила свою позицію щодо законності вироку відносно ОСОБА_10 , просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника та залишити без змін вирок суду.

До початку розгляду кримінального провадження по суті, захисник ОСОБА_9 подав клопотання про звільнення ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України.

Клопотання обґрунтоване тим, що відповідно до ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: п`ять років у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у п. 2 цієї частини.

Перебіг строку давності притягнення ОСОБА_10 до кримінальної відповідальності у розумінні вимог ч. 2 ст. 49 КК України не переривався, а тому просить звільнити ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строку давності притягнення його до кримінальної відповідальності без встановлення винуватості.

Заслухавши доповідь судді, захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_10 , які підтримали клопотання захисника ОСОБА_9 про звільнення ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, представницю потерпілої адвокатку ОСОБА_7 , яка заперечувала проти задоволення клопотання захисника ОСОБА_9 про звільнення ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, тому що потерпіла ОСОБА_16 направила суду своє заперечення проти звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, прокурора ОСОБА_6 , яка не заперечувала проти задоволенні клопотання захисника ОСОБА_9 про звільнення ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи учасників судового розгляду та клопотання про закриття провадження, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 285 КПК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом про кримінальну відповідальність.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Вимогами ст. 49 КК України встановлені строки давності з огляду на тяжкість вчиненого злочину, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності; підстави такого звільнення від кримінальної відповідальності; обчислення перебігу строків давності, його відновлення, зупинення та переривання.

Строк давності - це передбачений ст. 49 КК України певний проміжок часу з дня вчинення злочину і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою звільнення особи, яка вчинила злочин, від кримінальної відповідальності.

Частиною 2 ст. 49 КК України встановлені правові підстави звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності: закінчення встановлених ч. 1 ст. 49 та ст. 106 КК України строків та відсутність обставин, що порушують їх перебіг.

Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: притягнення особи як обвинуваченого; згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності.

Згідно обвинувального акту, ОСОБА_10 інкриміновано вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 161 КК України, яке відбулося 1.08.2020 р.

Згідно ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 161 КК України, є нетяжким злочином, за яке передбачене покарання у виді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або обмеження волі на строк до п`яти років, або позбавлення волі на строк до трьох років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років або без такого.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення, минуло п`ять років у разі вчинення нею не тяжкого злочину, крім випадку передбаченого у п. 2 цієї частини.

З дня вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 161 КК України, минуло більш як п`ять років, стороною обвинувачення не надано суду апеляційної інстанції доказів того, що ОСОБА_10 вчинив інше кримінальне правопорушення чи ухилявся від досудового розслідування або суду, крім того обвинувачений не заперечує проти закриття кримінального провадження за нереабілітуючою підставою.

Таким чином ,враховуючи, що у даному кримінальному провадженні закінчився строк давності, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, тому ОСОБА_10 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 161 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_10 підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, а тому доводи потерпілої та її представниці не ґрунтуються на вимогах закону та не приймаються апеляційним судом до уваги.

При винесенні даної ухвали апеляційний суд враховує правову позицію викладену в постанові ККС ВС від 18.02.2025 р. (справа №712/8174/23), відповідно до якої у результаті закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України за ініціативою та згодою особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, суд не може і не повинен констатувати факт вчинення цією особою кримінально караного діяння, адже кримінальний процесуальний закон зобов`язує суд розглянути клопотання сторони захисту про таке звільнення невідкладно. У разі розгляду такого клопотання без проведення повного судового розгляду суд не може констатувати винуватість або навпаки невинуватість особи у вчиненні інкримінованого діяння.

За таких обставин клопотання захисника ОСОБА_9 підлягає безумовному задоволенню.

Керуючись ст. ст. 284, 285, 404, 405, 407, 417 та 419 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Клопотання захисника ОСОБА_9 про звільнення ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України задовольнити.

Вирок Городищенського райсуду Черкаської обл. від 17.06.2024 р. у кримінальному провадженні № 0000037 від 2.02.2022 р. стосовно ОСОБА_10 скасувати.

Звільнити ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 161 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Кримінальне провадження № 0000037 від 2.02.2022 р. стосовно ОСОБА_10 закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку зі звільненням обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

Запобіжний захід ОСОБА_10 у виді особистого зобов`язання з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, скасувати.

Судові витрати за проведення експертизи у сумі 16 234, 22грн. стягнути з ОСОБА_10 .

Речові докази, а саме: зображення скріншотів коментарів під дописом в соціальній мережі Facebook на 12 аркушах, які приєднані до матеріалів кримінального провадження, залишити у матеріалах справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді