КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/3961/2025
ЄУН: 760/3211/16-к Головуючий суддя у суді І інстанції ОСОБА_1 ,
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 травня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 ОСОБА_4

за участю

секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 7 квітня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 7 квітня 2025 року продовжено обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто, до 5 червня 2025 року.

Не погоджуючись з ухвалою суду, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій міститься клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали суду, а також просить ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу про обрання йому запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.

Щодо поважності причин пропуску строку обвинувачений вказує про те, що копію ухвали він отримав 18 квітня 2025 року, про що в особовій справі є відповідна розписка, у зв`язку з чим вважає, що строк на апеляційне оскарження ним пропущений з поважних причин.

Що стосується доводів апеляційної скарги, то обвинувачений вважає ухвалу суду незаконною, такою, що ґрунтується на припущеннях, а тому не відповідає фактичним обставинам справи.

Так, апелянт вказує, що суд, постановлюючи оскаржувану ухвалу, послався на наявність ризиків, які, на переконання обвинуваченого, не доведені, а тому є безпідставними. Аналізуючи зміст клопотання прокурора, на переконання апелянта, є зрозумілим, що такі ризики є виключно припущенням, так як жодних фактів порушень з його боку у клопотанні не зазначено, як і не наведено жодних доказів на підтвердження наявності заявлених ризиків, а тому ризики впливу на свідків та інших учасників у даному кримінальному провадженні, знищення, схову або спотворення будь-яких речових доказів, є непереконливими.

Обвинувачений наголошує, що кримінальне провадження знаходиться на стадії судових дебатів сторін, тобто, всі речові докази, документи, показання свідків, експертів, потерпілих, обвинувачених досліджені, заслухані, зафіксовані та зберігають у матеріалах судової справи. Тому, на переконання обвинуваченого, жодних умов для знищення, схову або спотворення немає.

Також обвинувачений, з посиланням на рішення ЄСПЛ, звертає увагу, що у сторони обвинувачення відсутні об`єктивні та фактичні дані, підтверджені документально, які б могли свідчити про реальність існування ризиків його впливу на свідків або інших учасників кримінального провадження, або у будь-який спосіб знищити, сховати або спотворити наявні докази; жодна з осіб, допитаних у кримінальному провадженні, ні протягом досудового розслідування, ні під час судового провадження не зверталась з будь-якими заявами або повідомлення про вчинення ним ( ОСОБА_6 ) відносно них впливу у будь-якій формі.

Щодо ризику вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, то обвинувачений зазначив, що обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину, за яке передбачено найсуворіший вид покарання у виді довічного позбавлення волі, не є обов`язковою умовою застосування такого запобіжного заходу, як тримання під вартою. Сама лише тяжкість вчиненого злочину, хоча і є визначаючим елементом, однак не може бути достатньою підставою для застосування найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Більш того, стороною обвинувачення не наведено нових, додаткових обставин, які б свідчили про застосування саме такого запобіжного заходу за сплином тривалого часу. Жодних доказів можливості вчинення ним ( ОСОБА_6 ) нових кримінальних правопорушень або продовження злочину, у вчиненні якого він обвинувачується, стороною обвинувачення не надано.

Окремо апелянт звертає увагу на те, що вказане кримінальне провадження розслідується вже 9 років 8 місяців, і прокурором протягом цього часу подає клопотання про продовження йому ( ОСОБА_6 ) запобіжного заходу у виді тримання під вартою, яке задовольняється судом. Обвинувачений зазначає про порушення розумних строків розгляду справи, попри можливого покарання. З огляду на те, що він був взятий під варту під час дії т.з. «закону Савченко», то в строк відбуття покарання, у разі доведення його винуватості, підлягає зарахуванню 19 років 4 місяці.

До апеляційної скарги обвинуваченого долучена копії клопотання прокурора та оскаржуваної ухвали.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 квітня 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишено без задоволення, а ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 7 квітня 2025 року в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто, до 5 червня 2025 року, - залишено без змін.

Судом першої інстанції на запит апеляційного суду повідомлено, що кримінальне провадження перебуває у стані судових дебатів, останнє судове засідання було призначене на 7 квітня 2025 року, проте, захисник ОСОБА_8 подав заяву про відкладення, тому дебати не було проведено, а тільки вирішувалось питання щодо продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Також повідомлено, що причинами тривалого розгляду даного кримінального провадження є неодноразова зміна колегії суддів - 7 разів.

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється колегією суддів за відсутності захисника, обвинуваченої та прокурора, оскільки жодним з них не заявлялось клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши наявні у розпорядженні колегії суддів матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

З наявних у розпорядженні колегії суддів матеріалів встановлено, що у провадженні Солом`янського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження за № 0007537 від 4 серпня 2015 року заобвинуваченнямОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.147, п.п. 3,6,12 ч. 2 ст. 115 КК України, та ОСОБА_6 за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст.147, п.п. 3,6,12 ч.2 ст.115,ч.1 ст. 263 КК України.

На стадії судового розгляду прокурором заявлено клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, за результатами розгляду якого 7 квітня 2025 року постановлена оскаржувана ухвала.

Згідно з положеннями п. 11 ч. 2 ст. 395 КПК Україниапеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, - протягом п`яти днів з дня її оголошення.

За змістом ч. 3 ст. 395 КПК України для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Зважаючи на положення п. 11 ч. 2 ст. 395 КПК України, останній день подачі апеляційної скарги для осіб, які не перебувають під вартою, на ухвалу суду від 7 квітня 2025 року, з урахуванням положень ч. 7 ст. 115 КПК України, є 14 квітня 2025 року - понеділок. З огляду на положення ч. 3 ст. 395 КПК України, для обвинуваченого, який перебуває під вартою, п`ятиденний строк для подачі апеляційної скарги обраховується з моменту вручення копії ухвали, яка, за змістом апеляційної скарги обвинуваченого, вручена йому 18 квітня 2025 року. Копія ухвали, яка долучена обвинуваченим до апеляційної скарги, містить штемпель з датою видачі копії - 14 квітня 2025 року. Таким чином, доводи апеляційної скарги в частині строку на апеляційне оскарження не спростовані наявними матеріалами, а, відтак, для обвинуваченого ОСОБА_6 , який утримується під вартою, - останній день подачі апеляційної скарги є 23 квітня 2025 року.

Апеляційна скарга обвинуваченим подана 22 квітня 2025 року, а, відтак, на переконання колегії суддів, обвинуваченим ОСОБА_6 строк на апеляційне оскарження ухвали суду від 7 квітня 2025 року не пропущений.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , то колегія суддів враховує таке.

З наявних у розпорядженні колегії суддів матеріалів встановлено, що на стадії судового розгляду прокурором заявлено клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, яке обґрунтовано неможливістю закінчення судового розгляду справи до закінчення спливу строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, продовженого ухвалою суду від 12 лютого 2025 року, а встановлені у кримінальному провадженні ризики не зменшились та продовжують існувати, тому обраний відносно обвинуваченого запобіжних захід є дієвим та таким, що відповідає меті досягнення основних цілей кримінального провадження та неможливості настання зазначених ризиків і попередження їх настання.

Прокурор наголошує, що в частині обґрунтованості висунутого обвинувачення, то воно повністю підтверджується доказами сторони обвинувачення, які долучені та досліджені судом, перебувають у розпорядженні суду, у виді протоколів огляду місця події, протоколів обшуку, під час проведення яких виявлено та вилучено речові докази, які мають істотне значення для провадження, висновків судово-медичних, медико-криміналістичних та молекулярно-генетичних експертиз,протоколами огляду відеозаписів, також протоколами допитів свідків і потерпілого, якими встановлені фактичні обставини у виді дати, часу та місця вчинення злочинів обвинуваченими.

Щодо наявності ризиків, то прокурор у клопотанні вказав, що у даному кримінальному провадженні є ризик переховування обвинуваченого від суду, що детермінується мірою покарання за вчинені кримінальні правопорушення, в яких, як наголошує прокурор, обґрунтовано обвинувачується ОСОБА_6 , та підтверджується характером вчинених злочинів, за які передбачено покарання виключно у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років та довічне позбавлення волі, тобто, запобіжний захід у виді тримання під вартою кореспондується з характером суспільного інтересу, а саме визначеними КПК України конкретними підставами і метою застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Також прокурор наголошує на тому, що, враховуючи обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_6 , усвідомлюючи невідворотність, тяжкість та реальність покарання за вчинені злочини, у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу до ОСОБА_6 останній зможе вчинити спроби зміни місця проживання, переховування та, як наслідок, неявки на виклики прокурора та суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

На переконання прокурора, у разі перебування обвинуваченого без ізоляції від суспільства, враховуючи характер вчинюваних ним злочинів, а, саме, те, що він з іншим обвинуваченим тривалий час вели спостереження за потерпілим, займались збором інформації, наявний ризик впливу на потерпілих та свідків шляхом схиляння їх до зміни показань або відмови від них, чи дачі завідомо вигідних для нього показань шляхом підкупу чи погроз. Прокурор окремо наголошує на тому, що про реальність даного ризику свідчить і та обставина, що ОСОБА_6 має досвід оперативно-розшукової роботи.

Також прокурор наголошує на наявності ризику вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення та перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, не виконуючи при цьому процесуальні рішення суду, а також може вчинити інші кримінальні правопорушення, оскільки у результаті вчинення злочинів обвинувачені своєї цілі не досягли, гроші від родини потерпілого не отримали, у зв`язку з цим є ризик, що ОСОБА_6 може вчинити інший злочин з метою досягнення вказаної цілі.

Прокурор також просить врахувати, що, хоча станом на час вчинення злочину в обвинуваченого і існували соціальні зв`язки, проте, на переконання прокурора, вони не слугували тим важелем впливу на процесуальну поведінку останнього, яка б відображалась на відсутності настання суспільно небезпечних наслідків, які спричинені даними злочинами.

Прокурор вказує про те, що у разі зміни запобіжного заходу обвинуваченому на домашній арешт, останній може вчиняти незаконний вплив на свідків та потерпілого за допомогою електронних засобів зв`язку, навіть, перебуваючи вдома. Він може їм телефонувати, так як йому добре відомі контактні номери вказаних осіб. Характер вчинених обвинуваченим злочинних дій, на переконання прокурора, свідчить про зневажливе ставлення до норм моралі, закону, а також до цінності людського життя, її недоторканості.

Також прокурор просив врахувати підстави та обставини, передбачені ст. 177, 178 КПК України та не визначати розмір застави, оскільки злочини вчинено із застосуванням насильства та яким спричинено загибель людини.

За таких обставин прокурор вважає, що інші, більш м`які запобіжні заходи, не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

За змістом оскаржуваної ухвали прокурор підтримав доводи клопотання, вказавши, що у судових дебатах він повністю виклав всі докази, які викривають обвинувачених у вчиненні злочинів, у тому числі і особливо тяжкого, і тому, враховуючи, що сторона обвинувачення просила суд призначити покарання обвинуваченим у виді довічного позбавлення волі, ризик у виді переховування обвинувачених від суду під тягарем можливого призначення самого суворого покарання набирає актуальності. Прокурор також просив суд не визначати обвинуваченим в якості альтернативного запобіжного заходу у виді застави, оскільки особи обвинувачуються у вчиненні злочину із застосуванням насильства.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_9 не погодився з клопотанням прокурора, просив змінити ОСОБА_6 запобіжний захід на менш суворий.

Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав думку свого захисника.

За результатами розгляду клопотання прокурора суд, з посиланням на положення ст. 331, 177 КПК України, дійшов висновку про доведеність на даному етапі ризиків у кримінальному провадженні та продовжив обвинуваченому ОСОБА_6 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 5 червня 2025 року.

Ухвала суду обґрунтована тим, що на даний час основним ризиком суд розглядає можливе ухилення обвинувачених від суду під тягарем можливого тяжкого покарання. Продовжуючи застосовувати запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченим, суд вказав, що своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинувачених, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства. Продовження строку тримання під вартою не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу , який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду, з огляду на таке.

Згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

При цьому, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь встановлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою.Наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин, тобто, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Так, згідно з положеннями ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри, обвинувачення у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.176 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;

3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;

4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;

5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;

7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;

8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;

9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;

10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;

11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;

12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на даному етапі судового розгляду дотримався наведених вимог закону, і доводи апеляційної скарги обвинуваченого не спростовують викладені в оскаржуваній ухвалі висновки.

З наявних у розпорядженні колегії суддів матеріалів встановлено, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до обвинуваченого застосований під час досудового розслідування, що свідчить про те, що під час здійснення досудового розслідування у ході вирішення питання застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу слідчим суддею перевірялась наявність достатніх даних, які поза розумним сумнівом свідчили про обґрунтованість повідомленої ОСОБА_6 підозри у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

За змістом оскаржуваної ухвали питання продовження строку тримання обвинуваченого під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження, тобто, прокурором у цьому кримінальному провадженні визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта відносно ОСОБА_6 за інкримінованим йому обвинуваченням та прийнято рішення про звернення до суду з обвинувальним актом, який був переданий до суду у порядку ст. 291 КПК України, отже, ОСОБА_6 набув статусу обвинуваченого, і обґрунтованість висунутого обвинувачення перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів.

Наведене свідчить про те, що, приймаючи рішення про застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд врахував обставини та тяжкість інкримінованих йому кримінальних правопорушень, його наслідки, та виходив з наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

За змістом оскаржуваної ухвали судом першої інстанції на даному етапі судового провадження визнано доведеним наявність ризику ухилення та переховування від суду.

Наявні у розпорядженні колегії суддів матеріали не містять будь-яких даних щодо судимостей обвинуваченого ОСОБА_6 .

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше несудимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

За змістом висунутого ОСОБА_6 обвинувачення йому інкримінується вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст.147, п.п. 3, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, за які передбачено покарання:

- за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк від 3 до 7 років;

- за ч. 2 ст. 147 КК України у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років;

- за п.п. 3, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна у випадку, передбаченому пунктом 6 частини другої цієї статті.

Практика ЄСПЛ свідчить, що загроза відносно суворого покарання може враховуватися поряд з іншими обставинами при обранні виду запобіжного заходу (пункт 76 рішення ЄСПЛ у справі «Пунцельт проти Чехії» від 25 квітня 2000 року).

З огляду на покарання, яке може бути призначене обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, враховуючи стадію судового розгляду, а також те, що за змістом оскаржуваної ухвали прокурор зазначив, що у дебатах він просив призначити обвинуваченим покарання у виді довічного позбавлення волі, на думку колегії суддів, залишається реальним та досить високим ризик переховування обвинуваченого з метою уникнення кримінальної відповідальності та покарання.

Окремо колегія суддів звертає увагу, що у клопотанні прокурором наголошено на тому, що ОСОБА_6 має досвід оперативно-розшукової роботи, що не спростовувалось обвинуваченим в апеляційній скарзі, а, відтак, на думку колегії суддів, дає підстави дійти висновку про реальність ризику переховування, з урахуванням отриманого обвинуваченим досвіду.

Водночас колегія суддів враховує, що всупереч доводів апеляційної скарги, станом на час постановлення оскаржуваної ухвали судом не визнана наявність інших ризиків у даному кримінальному провадженні.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, застави або домашнього арешту не зможе запобігти встановленому на час прийняття рішення судом першої інстанції ризику кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, у тому числі щодо належного виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків.

Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у тому числі за станом здоров`я, наявні матеріали не містять і обвинуваченим в апеляційній скарзі не зазначено.

Згідно з ч. 4 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

За встановлених обставин, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції на даному етапі судового розгляду дійшов обґрунтованого висновку про незастосування у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді застави, оскільки врахував фактичні обставини інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, вчинених з застосуванням насильства, що потягло смерть людини.

Приймаючи до уваги, що ризик переховування продовжує існувати, тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , колегія суддів доходить висновку, що зазначені обставини виключають об`єктивну можливість на даний час застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу, а відтак доводи апеляційної скарги обвинуваченого про зміну йому запобіжного заходу з тримання під вартою на інший, не пов`язаний з тримання під вартою, є непереконливими.

Окрім того колегія суддів враховує, що метою продовження відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є забезпечення виконання ним покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігання наявному ризику, а не відбування особою покарання.

Водночас колегія суддів приймає до уваги об`єктивність причин, які призвели до тривалого розгляду кримінального провадження, а саме, те, що судом першої інстанції повідомлено про заміну протягом 7 разів колегії суддів, а також загальновідомі факти: введення карантину протягом 2020-2022 років, повномасштабне вторгнення рф у лютому 2022 року на територію України, велике навантаження суддів, а також стадію судового розгляду - наступне судове засідання - проведення дебатів.

За таких обставин, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції на даному етапі прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення, обґрунтовано продовжив обвинуваченому строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ч. 1 ст. 176 КПК України, можуть на даному етапі забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, а тому апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 4221 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 7 квітня 2025 року в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто, до 5 червня 2025 року, - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

______________________ _______________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4