Провадження №: 1-кс/336/547/2025
УХВАЛА

Іменем України

07 липня 2025 року

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 ,при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,з участю прокурора ОСОБА_3 ,слідчого СВ відділу поліції № 3 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_4 ,власника майна ОСОБА_5 ,представників власника майна адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , розглянувши клопотання слідчого СВ відділу поліції № 3 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_4 про арешт майна при проведенні досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000016 від 21.02.2024 року,за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.246 КК України,-

встановила:

Слідчий СВ відділу поліції № 3 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_4 звернулася до слідчого судді з клопотанням, погодженим з прокурором Шевченківської окружної прокуратури м.Запоріжжя ОСОБА_3 ,про арешт майна з метою забезпечення цивільного позову.

В обґрунтування клопотання зазначає, що 21.02.2024 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000016 внесено відомості про розпочате досудове розслідування кримінального провадження за ст.246 ч.4 КК України .

В ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_8 за попередньою змовою з ОСОБА_9 та іншими особами організував незаконну порубку дерев у захисних лісових насадженнях на ділянці,що знаходиться в адміністративно-територіальних межах Широківської територіальної громади Запорізького району Запорізької області поблизу льотного училища «Запорізький центр льотної підготовки ім.Маршала авіації О.І.Покришкіна» та подальший збут незаконно зрубаної деревини з метою отримання незаконного прибутку.

Під керівництвом ОСОБА_8 та інших осіб було спиляно 98 дерев,внаслідок чого навколишньому природному середовищу (державі) в особі Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області завдано екологічну шкоду на суму 4 258 568 ,70 гр.,що є тяжкими наслідками.

Широківську сільську раду Запорізького району Запорізької області визнано потерпілою особою у кримінальному провадженні,представником потерпілого у кримінальному провадженні подано цивільний позов до ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про відшкодування завданої злочином матеріальної шкоди у розмірі 4 258 568 ,70 гр.

09.06.2025 р. ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення,передбаченого ч.4 ст.246 КК України.

Згідно відомостей Головного сервісного центру МВС Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях, ОСОБА_8 є власником транспортного засобу AUDI Q-8 д.н.з. НОМЕР_1 ,орієнтовна вартість якого складає 3 000 000 гр.

З метою забезпечення відшкодування шкоди,завданої внаслідок кримінального правопорушення(цивільного позову),відповідно до п.4 ч.2 ст.170 КПК України,слідчий за погодженням з прокурором просить у клопотанні накласти арешт на майно.яке належить ОСОБА_8 ,1977 р.н.,а саме на транспортний засіб AUDI Q-8 д.н.з. НОМЕР_1 ,що є запобіганням можливості його приховувати,пошкодити,псувати,знищити тощо.

При розгляді клопотання в суді слідчий його підтримав з наведених вище підстав,метою арешту вказаного у клопотанні майна визначив забезпечення заявленого у кримінальному провадженні цивільного позову.

Прокурор при розгляді клопотання звернув увагу на те,що вартість майна,про яке йдеться у клопотанні ,є співмірною із завданою шкодою.

При розгляді клопотання ОСОБА_8 пояснив,що у зв`язку з кримінальним переслідуванням у нього виникли певні фінансові проблеми та борги,тому 12.06.2025 р.він продав вказаний у клопотанні автомобіль,його власником є інша особа.

Представник власника автомобіля адвокат ОСОБА_7 заперечував проти задоволення клопотання в частині накладення арешту на автомобіль та зазначив,що транспортний засіб AUDI Q-8 д.н.з. НОМЕР_1 на праві власності належить ОСОБА_5 ,який не є підозрюваним у кримінальному провадженні. Вважає,що розмір завданої матеріальної шкоди визначений невірно,підозра щодо його підзахисного є необгрунтованою .

Представник власника автомобіля адвокат ОСОБА_6 акцентував увагу на тому,що орган досудового розслідування зловживає наданими правами та вже не вперше ініціює накладення арешту на транспортний засіб AUDI Q-8 д.н.з. НОМЕР_1 ,спочатку у спосіб арештувати ключі та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу,а у даному клопотанні шляхом накладення на нього арешту,проте це не переслідує легітимну мету,порушує права власника,який не є підозрюваним у кримінальному провадженні та не несе відповідальності за звдану матеріальну шкоду.

Вивчивши матеріали клопотання,слідчий суддя знаходить,що клопотання не підлягає задоволенню,виходячи з наступного.

З матеріалів клопотання встановлено,що з 21.02.2024 р. у провадженні СВ відділу поліції № 3 ГУНП в Запорізькій області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000016 за ознаками кримінального правопорушення,передбаченого ст.246 ч.4 КК України.

09.06.2025 р. ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення,передбаченого ч.4 ст.246 КК України.

Стаття 170 ч.1 КПК України визначає,що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Обов`язок доведення необхідності застосування цього засобу забезпечення та цілі накладення арешту на майно перед слідчим суддею покладено на прокурора, слідчого.

Застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна повинно мати законні підстави та мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Відтак,для звернення з клопотанням про накладення арешту слідчий, прокурор повинні переконатися в одночасному існуванні одразу двох підстав:

1. Достатніх, мотивованих та підтверджених доказами підстав вважати, що майно у вигляді речей, документів, грошей тощо відповідає вимогам ч. 2 ст. 167 КПК України або наявності у справі цивільного позову;

2. Належності такого майна на праві власності підозрюваному, обвинуваченому, особі, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за дії підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи; або ж юридичній особі, щодо якої здійснюється провадження за статтею Кримінального кодексу України, санкція якого передбачає конфіскацію майна.

З матеріалів клопотання встановлено,що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 12.06.2025 р.,вказаний за змістом клопотання автомобіль являється власністю ОСОБА_5 ,тобто особи,яка у причетності до кримінального правопорушення не підозрюється та не несе в силу закону цивільної відповідальності за шкоду, завдану діяннями інших осіб,яким повідомлено про підозру у кримінальному провадженні; доказів пред`явлення у кримінальному провадженні цивільного позову до власника майна ОСОБА_5 не надано.

Як передбачено ст.2 КПК України,завданням кримінального провадження визначено захист прав і законних інтересів суб`єктів,які потерпіли від кримінального правопорушення,охорона прав, свобод і законних інтересів учасників кримінального провадження і, насамперед, підозрюваного чи обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, а у випадку їх безпідставного порушення - захист шляхом відновлення в правах.

Європейський суд з прав людини у рішенні "Коем проти Бельгії" від 22.06.2000 р.зазначив,що основне призначення процесуальних норм-захистити обвинуваченого від будь-яких проявів зловживання владою.

Конституцією України передбачено захист права власності,зокрема,статтею 41 встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Зазначені конституційні гарантії поєднуються з такими ж положеннями ч.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року,згідно якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти

своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності

інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених

законом і загальними принципами міжнародного права.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована 17 липня 1997 року Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції".

Стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" передбачає, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно ст.9 Конституції України,ст.19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР ратифікована Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод.(далі - Конвенція).

Таким чином, з моменту ратифікації Конвенції Держава Україна та її органи влади взяли на себе зобов`язання визнати юрисдикцію Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), керуватись його рішеннями та при вирішенні будь-якого питання діяти через призму визнання людини та її прав та свобод найвищою цінністю.

З наведеного витікає,що рішення суду буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

У рішенні від 13 жовтня 2020 року по справі Kothencz v. Hungary, заява № 29258/16, Європейський Суд зазначив, що втручання з боку держави у права власника,внаслідок чого власник позбавляється права користування майном, за відсутності будь-якої компенсаційної схеми є втручанням у права ,яке непропорційно меті. Отже, вжиття непропорційного заходу, особливо без будь-якої схеми компенсації, не задовольняє вимог охорони майна згідно зі статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції.

Суд наголосив, що втручання у мирне користування майном має забезпечити "справедливий баланс" між суспільними інтересами та основними правами особи. Зокрема, має існувати розумне співвідношення пропорційності між використовуваними засобами та метою, яку прагнуть досягти у будь-який спосіб, який позбавляє людину її майна.

Умови компенсації згідно з відповідним законодавством є суттєвим фактором для оцінки наявності справедливого балансу, тому позбавлення майна без відповідної компенсації зазвичай буде вважатися непропорційним втручанням.

Фактично у клопотанні ставиться питання про позбавлення власника майна ОСОБА_5 права на володіння,користування та розпорядження майном, за відсутності до нього на час розгляду клопотання підозри або звинувачень у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення.

Відповідно до ст.173 КПК України,слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

У разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

За результатами розгляду клопотання достатніх,мотивованих та підтверджених доказами підстав для задоволення клопотання та арешту транспортного засобу слідчий суддя не вбачає.

Перевіряючи доводи представника власника майна щодо звернення з клопотанням до суду особи,яка не має відповідних повноважень,слідчий суддя встановив наступне.

Стаття 642 Кримінального процесуального кодексу України регулює питання участі третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, у кримінальному провадженні. Ця стаття визначає процесуальний статус такої особи та її права та обов`язки, пов`язані з арештом майна,які згідно ч.2 цієї ж статті,виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна.

Формулювання зазначеної норми дає розуміння того, що із клопотанням про арешт майна третьої особи може звернутися лише прокурор.

Зазначене клопотання надійшло до суду 16.06.2025 р.від слідчого СВ відділу поліції № 3 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області ,яке погодив прокурор Шевченківської окружної прокуратури м.Запоріжжя.

Проте,з матеріалів клопотання вбачається,що власником майна,про арешт якого подано клопотання, з 12.06.2025 р.є третя особа,однак ці відомості на час звернення до суду з клопотанням не були враховані слідчим та прокурором,тому слідчий суддя погоджується з доводами представників власника майна,що у цьому випадку клопотання про арешт транспортного засобу подано особою, що не наділена правом звернення до суду.

Керуючись ст.170-173,309 КПК України,слідчий суддя-

постановила:

У задоволенні клопотання про накладення арешту на айно з метою забезпечення цивільного позову,а саме на транспортний засіб AUDI Q-8 д.н.з. НОМЕР_1 vin НОМЕР_3 , який належить на праві власності ОСОБА_5 - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний тест ухвали складений 07.07.2025 р.

Слідчий суддя ОСОБА_1