ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 року

м. Київ

справа № 348/713/21

провадження № 51-1628км25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника

ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 15 липня 2024 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року в кримінальному провадженні, унесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за

№ 0000009, за обвинуваченням

ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Івано-Франківська, який зареєстрований ( АДРЕСА_1 ) та проживає ( АДРЕСА_2 ) у тому ж місті, раніше

не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286

КК України.

Історія справи і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області

від 15 липня 2024 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Цим же вироком вирішено заявлений потерпілою цивільний позов, а також долю речових доказів та питання щодо процесуальних витрат у цьому кримінальному провадженні.

Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

09 січня 2021 року приблизно о 17:30 він, керуючи автомобілем марки «Nissan Maxima», д. р. н. НОМЕР_1 , рухався ділянкою автодороги в смт Делятин Надвірнянського району Івано-Франківської області та наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожньою розміткою 1.14.3 і дорожніми знаками 5.35.1 на ближній межі переходу та 5.35.2 на дальній межі переходу, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не врахував дорожньої обстановки і стану транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, маючи об`єктивну можливість виявити пішохода, проявив неуважність і всупереч вимогам п. 18.1 Правил дорожнього руху (далі - ПДР) не надав дороги

ОСОБА_8 , своєчасно не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого на пішохідному переході вчинив наїзд на потерпілого.

При цьому ОСОБА_7 порушив пункти 1.5, 1.10, 2.3, 4.16, 12.1, 12.3 ПДР.

У результаті цього відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), унаслідок якої пішохід ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження, від яких помер у лікарні.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 15 квітня 2025 року вирок районного суду залишив без змін.

У поданій касаційній скарзі захисник просить скасувати судові рішення щодо підзахисного й призначити новий розгляд матеріалів кримінального провадження в суді першої інстанції.

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду в порядку касаційного розгляду має відповісти на доводи про:

- неправильне застосування судами закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до безпідставної кваліфікації дій засудженого за ч. 2 ст. 286 КК України;

- відсутність належних та допустимих доказів, які були здобуті під час досудового розслідування для доведеності вини засудженого в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні;

- постановлення судових рішень з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення стосовно підзахисного та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

При цьому, надаючи свою оцінку доказам та фактичним обставинам у кримінальному провадженні, захисник стверджує, що суд першої інстанції, а в далі й апеляційний суд, не спростували версію сторони захисту про відсутність у діях ОСОБА_7 об`єктивної сторони інкримінованого йому злочину, а саме про те, що останній не порушував жодних пунктів ПДР, що б перебували у причинно-наслідковому зв`язку з настанням ДТП, натомість саме дії пішохода - загиблого потерпілого призвели до його збиття на пішохідному переході, а тому водій - засуджений ОСОБА_7 не мав технічної можливості уникнути ДТП.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, захисник зазначає, що висновки про винуватість його підзахисного ґрунтуються на недопустимих доказах, а саме: на даних, отриманих під час допиту засудженого як свідка, а не підозрюваного та проведеного з ним слідчого експерименту, при цьому за результатом їх проведення було невірно, на думку захисника, встановлено обставини вчинення ДТП, без урахування відеозапису з камери спостереження, розташованої біля кафе «Лелека», а також на такому недопустимому доказі як висновку експерта судової автотехнічної експертизи від 23 березня 2021 року № СЕ-19/109-21/2796-ІТ у зв`язку з тим, що він ґрунтується на підставі хибних даних отриманих за результатом проведення зазначених вище слідчих дій, до того ж, він зроблений без дослідження зазначеного вище відеозапису з камери спостереження.

Разом з тим, стверджує про недопустимість як доказу даних, отриманих під час проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_9 , з підстав того, що сторона захисту була позбавлена права ставити свідку запитання в ході проведення цієї слідчої дії, а також перевірити погодні умови та обстановку під час проведення відтворення, що вплинуло на достовірність відомостей отриманих за результатом слідчої дії.

Водночас, на думку касатора, суд першої інстанції неповно дослідив обставини кримінального провадження та докази у справі, зокрема не врахував показань засудженого та не допитано свідка сторони захисту ОСОБА_9 , яка була очевидцем подій, на підтвердження того, що збиття потерпілого на пішохідному переході сталося з його вини.

До того ж, на переконання захисника, суди попередніх інстанцій залишили без уваги той факт, що після скоєння ДТП та на момент допиту засудженого як свідка він був фактично затриманий, однак був позбавлений можливості мати захисника, що призвело до порушення його права на захист.

Крім того, захисник наголошує на необґрунтованому відхиленні клопотання про проведення повторного слідчого експерименту із засудженим, оскільки первинний слідчий експеримент було здійснено з порушенням права засудженого на захист та права не свідчити проти себе.

Також указує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про проведення додаткових судових експертиз та допиту експертів з метою усунення неточності у фактичних даних, яким була надана оцінка експертом під час проведення автотехнічної експертизи від

23 березня 2021 року № СЕ-19/109-21/2796-ІТ.

Разом з тим стверджує, що сторону захисту було позбавлено можливості реалізувати свої процесуальні права під час призначення та проведення зазначеної вище експертизи, оскільки її було здійснено без участі засудженого та його захисника.

Стверджує про безпідставність, прийнятого рішення судом першої інстанції, який ухвалою відмовив стороні захисту у задоволенні клопотання про призначення повторної комісійної інженерно-транспортної експертизи.

Указує, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а ухвалений вирок - вимогам

статей 370, 374 КПК України.

Разом з тим рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 370 КПК України і, що у ньому всупереч вимогам ст. 419 КПК України не надано належної оцінки доводам поданої апеляційної скарги захисника.

Позиції інших учасників судового провадження

У запереченнях на касаційну скаргу захисника представник потерпілої наводить аргументи на спростування доводів, викладених у ній, і просить залишити скаргу без задоволення як безпідставну.

У судовому засіданні захисник підтримав подану касаційну скаргу, а прокурор заперечував щодо її задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, думку захисника та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга захисника не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, і застосовані норми права

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У свою чергу за ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційній скарзі та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними та мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.

Повертаючись до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів зауважує, що надаючи власну оцінку доказам, захисник по суті заперечує достовірність окремих із них та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірку на підставі ст. 433 КПК України до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесено.

Під час перегляду судових рішень колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.

Щодо застосування судами закону України про кримінальну відповідальність під час кваліфікації дій засудженого за ч. 2 ст. 286 КК України

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Під час перевірки матеріалів кримінального провадження касаційний суд установив, що висновок суду першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, ґрунтується на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до

ст. 94 КПК України.

Щодо тверджень захисника про те, що суд першої інстанції, а далі апеляційний суд, не спростували версії сторони захисту про відсутність у діях ОСОБА_7 об`єктивної сторони інкримінованого йому злочину, а саме того, що останній не порушував жодних пунктів ПДР, що б перебували у причинно-наслідковому зв`язку з настанням ДТП, натомість саме дії пішохода - загиблого потерпілого призвели до його збиття на пішохідному переході, а тому водій - засуджений ОСОБА_7

не мав технічної можливості уникнути ДТП, колегія суддів зазначає таке.

Так, суть доводів касаційної скарги захисника зводиться до незгоди з оцінкою доказів судами попередніх інстанцій. При цьому захисник фактично викладає власну оцінку обставин справи, відмінну від уже наданої.

Водночас сторона захисту не заперечує, що збиття автомобілем під керуванням ОСОБА_7 пішохода ОСОБА_8 сталося на пішохідному переході. Також не оспорює того факту, що унаслідок ДТП пішохід помер, однак будучи допитаним судом першої інстанції засуджений зауважив, що пішохід, не переконавшись у безпеці свого руху та руху автомобілів, вибіг на розмітку пішохідного переходу, тож саме він, а не водій, порушив ПДР, що призвело до ДТП і наслідків у вигляді смерті.

Зі свого боку колегія суддів акцентує, що для з`ясування наявності об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, повинні бути встановленими три обов`язкові ознаки: суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху), суспільно небезпечні наслідки (спричинення смерті потерпілому або заподіяння тяжких тілесних ушкоджень) та причинний зв`язок між діянням і наслідками.

Диспозиція зазначеної норми є бланкетною і для визначення того, чи було порушено правила безпеки дорожнього руху, необхідно звертатися до ПДР, якими регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.

Допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи: а) порушення, які самі собою (без порушення інших правил дорожнього руху) не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені у ст. 286 КК України; б) порушення, які самі собою (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і тим самим є головною, вирішальною умовою, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце.

Водночас обов`язковою ознакою об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого наведеною нормою закону, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушення правил дорожнього руху, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 цієї статті, тобто тільки такі порушення, які є безпосередньою причиною настання цих наслідків у кожному конкретному випадку ДТП, і перебувають із ними у причинному зв`язку.

У цьому кримінальному провадженні районний суд провів розгляд з урахуванням положень ст. 337 КПК України в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, дослідив і оцінив усі докази в сукупності та чітко встановив у вироку, що порушення ОСОБА_7 правил безпеки дорожнього руху стали причиною настання наслідків, передбачених ч. 2 ст. 286 КК України, тобто перебували у прямому причинному зв`язку з ними. Тож цей суд у сформульованому обвинуваченні, яке визнано доведеним, зазначив, зокрема те, що ОСОБА_7 , будучи водієм, рухаючись прямою ділянкою дороги, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожньою розміткою 1.14.3 та дорожніми знаками 5.35.1 на ближній межі переходу та 5.35.2 на дальній межі переходу, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не врахував дорожньої обстановки та стану транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, маючи об`єктивну можливість виявити пішохода, проявив неуважність і, порушуючи вимоги п. 18.1 ПДР не надав дороги

ОСОБА_8 , своєчасно не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого вчинив на пішохідному переході наїзд на потерпілого, який, отримавши тілесні ушкодження, помер.

Установлюючи механізм й обставини ДТП, суд, крім інших доказів, дослідив висновок експерта ОСОБА_10 від 23 березня 2021 року

№ СЕ-19/109-21/2796-ІТ за результатами проведення судової автотехнічної експертизи, згідно з яким за заданим комплексом вихідних даних величина максимально допустимої швидкості руху автомобіля марки «Nissan Maxima»,

д. н. з. НОМЕР_1 , за умовами видимості дороги в напрямку руху становила близько 89 - 92 км/год, залежно від коефіцієнта зчеплення його коліс із дорожнім покриттям.

У заданій дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля марки «Nissan Maxima», д. н. з. НОМЕР_1 , ОСОБА_7 повинен був, із технічної точки зору, керуватися вимогами пунктів 12.4 та 18.1 ПДР.

Відповідно, до вимог указаних пунктів ПДР, в ситуації, яка склалася на дорозі безпосередньо перед ДТП, водій автомобіля ОСОБА_7 , із технічної точки зору, мав рухатися даною ділянкою проїзної частини дороги із швидкістю, яка не повинна була перевищувати 50 км/год, а з моменту виходу пішохода

ОСОБА_8 на проїзну частину дороги (нерегульований пішохідний перехід) - негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу.

Оскільки термін «порушення», містить юридичну термінологію, його вирішення виходить за межі компетенції експерта-автотехніка. Дане питання може бути розглянуто тільки в аспекті відповідності чи невідповідності дій водія транспортного засобу до вимог ПДР.

У діях водія автомобіля марки «Nissan Maxima», д. н. з. НОМЕР_1 ОСОБА_7 вбачаються невідповідності вимогам п. 18.1 ПДР, які перебувають у

причинно-наслідковому зв`язку із настанням ДТП.

У дорожньо-транспортній ситуації, що розглядається, дії пішохода ОСОБА_8 не потребують спеціальних технічних пізнань і можуть бути оцінені слідством (або судом) самостійно відповідно до розд. 4 ПДР на підставі оцінки всіх зібраних матеріалів у справі.

У заданій дорожній ситуації, небезпека для руху водія автомобіля марки «Nissan Maxima», д. н. з. НОМЕР_1 ОСОБА_7 , виникає з моменту виходу пішохода ОСОБА_8 на проїзну частину дороги.

За заданим комплексом вихідних даних, водій автомобіля марки «Nissan Maxima», д. н. з. НОМЕР_1 ОСОБА_7 , мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_8 шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки, рухаючись як із заданою, так і з максимально допустимою за даних дорожніх умов швидкістю.

За заданим комплексом вихідних даних причиною настання ДТП, з технічної точки зору, стали обставини, які пов`язані із невідповідністю дій водія автомобіля марки «Nissan Maxima», д. н. з. НОМЕР_1 ОСОБА_7 вимогам п. 18.1 ПДР (т. 2, а. п. 127-133).

Водночас під час допиту в суді першої інстанції експерт ОСОБА_10 роз`яснив зазначений вище висновок та підтвердив, що 23 квітня

2021 року ним був складений цей висновок.

Зокрема, зазначив, що п. 12.3 ПДР вимагає від водія у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди вживати заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, відповідно йому це потрібно дослідити: є в діях водія відповідність даному пункту чи немає.

Стосовно п. 12.4 розділу 12 ПДР «Швидкість руху» - чи мало місце перевищення водієм швидкості руху, чи ні, то це також технічна сторона питання і досліджувалося розрахунками з використанням спеціальних знань.

Він дає оцінку діям водія, який керував джерелом підвищеної небезпеки, і розглядає питання з технічної точки зору, чи була у водія як учасника події, можливість уникнути цієї події.

Якщо розглядати саме цю дорожньо-транспортну ситуацію згідно з п.18.1 розд. 18 ПДР «Проїзд пішохідних переходів і зупинок транспортних засобів», то там чітко написано, що на нерегульованих пішохідних переходах пішоходи мають перевагу в русі перед транспортними засобами з моменту, коли ступили на перехід.

Якщо пішохід на вказаній ділянці дороги рухається по пішохідному переходу (у дозволеному місці), то водій, попереджений дорожніми знаками, повинен розуміти, що він наближається до пішохідного переходу, де можуть бути пішоходи, що вказано в п. 18.1. Не там, де він побачив пішоходів (пішохода), а де вони (він) можуть перебувати. Небезпека для водія виникає з моменту виходу пішохода на пішохідний перехід.

Але, перед тим як побачити пішоходів (пішохода), він бачить дорожній знак 5.38.1 і повинен як водій, котрий керує джерелом підвищеної небезпеки, розуміти, що хтось може вийти на пішохідний перехід.

Якби ж пішохід рухався в недозволеному місці, за межами пішохідного переходу, то, звичайно, цими односторонніми діями він став би себе в такі умови, за яких з його вини може виникнути ДТП.

Якщо водій обмежений оглядовістю через габарити зустрічного транспортного засобу і він наближається до пішохідного переходу, це йому не надає права в русі, він не повинен сподіватися, вийде хтось на пішохідний перехід, чи ні. Відсутність оглядовості не дає йому права продовжувати рух тільки з надією на те, що там ніхто не появиться.

Водій повинен вибрати таку швидкість, щоб в потрібний момент зупинитися.

Експерт ОСОБА_10 підтвердив, що всі дослідження проведено відповідно до вимог методики 10.1.07 «Дослідження наїзду транспортних засобів на пішохода або інші перешкоди», згідно з затвердженим Міністерством юстиції України Реєстром методик проведення судових експертиз, (наказ Міністерства юстиції України від 02 жовтня 2008 року № 1666/5) та є об`єктивними.

У свою чергу колегія суддів зауважує, що відповідно до ст. 101 КПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи (ч. 1); кожна сторона кримінального провадження має право надати суду висновок експерта, який ґрунтується на його наукових, технічних або інших спеціальних знаннях (ч. 2); висновок експерта не є обов`язковим для особи або органу, що здійснює провадження, але незгода з висновком експерта повинна бути вмотивована у відповідних постанові, ухвалі, вироку (ч. 10).

Автотехнічна експертиза - це експертне дослідження з метою встановлення механізму й обставин ДТП, технічного стану транспортних засобів, причин виходу з ладу їх деталей, а також обставин, що сприяли чи могли сприяти виникненню ДТП. Предметом цієї експертизи є фактичні дані про дорожню обстановку на місці пригоди, дії учасників пригоди і їх можливості, механізм ДТП, технічний стан транспортного засобу та його деталей, а також про обставини, що сприяли виникненню ДТП, що встановлює експерт-автотехнік на підставі своїх спеціальних знань і матеріалів справи (провадження).

Водночас юридичний аналіз причинно-наслідкового зв`язку виходить за межі дослідження технічної причинності між діями учасника дорожнього руху і виникненням ДТП, яку за встановленими методиками досліджують відповідні автотехнічні експерти. Такий зв`язок як ознаку об`єктивної сторони кримінального правопорушення суд установлює за кримінально-правовими правилами оцінки, спираючись на висновки експерта та на інші докази. Вирішення питання про те, діяння якого учасника ДТП є головною умовою, причиною заподіяння наслідків, з урахуванням характеру допущених ними порушень, належить до компетенції суду, адже автотехнічні експертизи в розумінні ч. 2 ст. 242 КПК України не є обов`язковими для постановлення остаточного рішення у справі та підлягають оцінці в сукупності і взаємозв`язку з іншими доказами.

Так, суд першої інстанції, крім ряду висновків проведених у цьому кримінальному провадженні експертиз, дослідив протокол огляду речей та документів з фототаблицями від 14 січня 2021 року, а саме диска DVD-R із записом щодо обставин ДТП, з камери відеоспостереження установленої на приміщенні крамниці «Лелека», що на вул. 16 Липня в с. Делятин, Надвірнянського району Івано-Франківської області, де зафіксовано, зокрема, те, що на проїжджій частині видно дорожню розмітку - пішохідний перехід.

О 18:28:35 пішохід починає свій рух - виходить на проїзну частину автодороги по пішохідному переходу в напрямку зліва направо (на протилежний бік дороги).

Після цього пішохід, який рухається по пішохідному переходу, о 18:28:37 (відповідно до індикатора часу відеозапису) зникає з поля зору камери відеоспостереження. У цей час видно автомобіль, який рухається зі сторони м. Львова і який вже наїхав на пішохода.

Далі видно тіло пішохода на правому узбіччі і автомобіль, що наїхав на нього, який зупинився. З боку водійського сидіння вийшов чоловік, а з боку переднього пасажирського сидіння - жінка, які підійшли до потерпілого.

З метою проведення фототехнічної експертизи з відеофайлу сh12_2515 було вирізано відеофрагмент 20210116_102521, де зафіксовано момент початку та темп руху пішохода до моменту наїзду на нього, який записаний на диск DVD-R, поміщено в паперовий конверт, на якому було зроблено пояснювальні надписи, конверт опечатано, скріплено підписом слідчого (т. 2, а. п. 101-104);

До того ж у судовому засіданні досліджено диском DVD-R із записом обставин ДТП, що зафіксований камерою відеоспостереження, установленою на приміщенні крамниці «Лелека» (т. 2, а. п. 100).

Варто зазначити, що причина створення небезпеки для руху, не має значення, якщо встановлено, що водій мав можливість її вчасно виявити. Визначальним фактором для встановлення відповідальності водія за наслідки ДТП є об`єктивна можливість виявити небезпеку й технічна можливість уникнути спричинення цих наслідків, яка за встановлених у цій справі обставин у засудженого ОСОБА_7 була, оскільки зазначеним вище висновком експерта встановлено, що в заданій дорожній ситуації небезпека для руху водія автомобіля марки «Nissan Maxima», д. р. н. НОМЕР_1 ОСОБА_7 , виникла з моменту виходу пішохода ОСОБА_8 на проїзну частину дороги.

За заданим комплексом вихідних даних водій автомобіля марки «Nissan Maxima», д. р. н. НОМЕР_1 ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_8 шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки, рухаючись як із заданою, так і з максимально допустимою за даних дорожніх умов швидкістю.

За заданим комплексом вихідних даних, причиною настання ДТП, з технічної точки зору, стали обставини, пов`язані із невідповідністю дій водія автомобіля марки «Nissan Maxima», д. р. н. НОМЕР_1 ОСОБА_7 вимогам п. 18.1 ПДР.

Тож в обставинах цієї справи не викликає сумніву, що засуджений усвідомлював, що оскільки відповідно до п. 4.16 ПДР пішохід має право, зокрема на перевагу під час переходу проїзної частини позначеними нерегульованими пішохідними переходами, то він має діяти згідно з п. 18.1 ПДР, який визначає, що водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

В контексті події, яка розглядається у цьому кримінальному провадженні, питання про те, чи призвели дії пішохода - загиблого потерпілого до його збиття на пішохідному переході, не має вирішального значення для встановлення винуватості засудженого у порушенні правил дорожнього руху.

Тому доводи захисника про порушення ПДР самим потерпілим, які призвели до його збиття автомобілем засудженого на пішохідному переході, є безпідставними і спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Щодо належних та допустимих доказів, які були здобуті під час досудового розслідування для доведення вини засудженого в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні

Згідно зі ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до норм статей 86, 87 КПК України доказ визнається допустимим, якщо його отримано у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використано при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та іншими законами України, у тому числі внаслідок порушення права особи на захист, та отримані шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК України, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Доводи захисника про недопустимість як доказів даних, отриманих під час допиту засудженого як свідка, а не підозрюваного та проведеного з ним слідчого експерименту, при цьому за результатом їх проведення було невірно, на думку захисника, встановлено обставини вчинення ДТП, без урахування відеозапису з камери спостереження, розташованої біля кафе «Лелека», колегія суддів вважає їх необґрунтованими з таких підстав.

Так, пункт 1 ч. 3 ст. 87 КПК України передбачає, що суд має визнати недопустимими докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Зміст цієї норми права вказує на те, що вона має застосовуватися за умови, коли на час отримання показань від свідка уже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але, всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї. Саме такі дії, а не власне факт отримання показань від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження, колегія суддів установила, що на час допиту ОСОБА_7 як свідка та проведення з ним слідчого експерименту слідчий не мав достатніх підстав вважати, що надалі ОСОБА_7 буде визнано підозрюваним. Тільки після проведення відповідних слідчих дій, згідно яких встановлено наявність у діях останнього порушення правил дорожнього руху, у тому числі і виявлення, вилучення та подальший огляд речового доказу - відеозапису з камери спостереження, розташованої біля кафе «Лелека», йому було оголошено про підозру.

До того ж колегія суддів зауважує про відсутність даних, які би свідчили, що у ході проведення зазначених вище слідчих дій слідчим були вчинені діяння, якими були б порушені права чи свободи ОСОБА_7 , або слідчий у будь-якій формі примушував його до визнання своєї винуватості у ДТП.

Варто зазначити, що відповідно до ст. 240 КПК України з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань, до участі в якому можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник.

Після проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.

Повертаючись до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів зауважує, що через певну кількість годин після ДТП, було проведено слідчий експеримент за участю ОСОБА_7 , двох понятих та статиста, за результатами якого складено протокол від 10 січня 2021 року, який був підписаний всіма учасниками без будь-яких заперечень та зауважень (т. 2, а. п. 66-68).

Згідно з протоколом слідчого експеримента, метою цієї слідчої дії, крім іншого, було встановлення понятими конкретної видимості перешкоди з місця водія.

Водночас відповідно до цього протоколу ОСОБА_7 не надавав показань під час проведення слідчого експеримента, які б стали підставою для його підозри та обвинувачення у вчиненні ним кримінального правопорушення.

Тому відсутні підстави вважати недопустимими доказами дані, отримані у результаті проведення зазначених вище слідчих дій, з причин, зазначених захисником у касаційній скарзі, а доводи скарги в цій частині є голослівними та такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Також є неспроможними і доводи захисника про недопустимість як доказу висновку експерта судової автотехнічної експертизи від 23 березня 2021 року

№ СЕ-19/109-21/2796-ІТ у зв`язку з тим, що він ґрунтується на підставі хибних даних, отриманих за результатом проведення зазначених вище слідчих дій, які, на думку захисника, є недопустимими доказами, оскільки дані, отримані за результатом проведення таких слідчих дій як допиту засудженого ОСОБА_7 яксвідка і проведеного з ним слідчого експерименту, є допустимими доказами і підстави для застосування доктрини «плодів отруєного дерева» у цьому випадку відсутні.

Колегія суддів нагадує, що відповідно доктрини «плодів отруєного дерева» недопустимими є докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок суттєвого порушення прав та свобод людини. Ця доктрина передбачає заборону використання даних, отриманих на підставі або з використанням доказів, визнаних недопустимими. Тобто слід надавати оцінку допустимості всього ланцюжка доказів, що базуються один на одному, а не кожного окремого доказу автономно. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що в разі недопустимості одного доказу в єдиному ланцюжку суд повинен в подібному випадку вирішити питання про справедливість судового розгляду в цілому.

Тож посилання захисника на недопустимість як доказу похідного від протоколів складених за результатом проведення зазначених вище слідчих дій, висновку експерта судової автотехнічної експертизи від 23 березня 2021 року № СЕ-19/109-21/2796-ІТ з підстави, яку в доктрині кримінального процесу іменують правилом про «плоди отруєного дерева», колегія суддів вважає такими, що не ґрунтуються на положеннях кримінального процесуального закону та матеріалах кримінального провадження та є нерелевантними за обставин цього кримінального провадження.

Крім того, колегія суддів зазначає, що доводи захисника про недопустимість як доказу згаданого висновку експерта через те, що він був зроблений без дослідження відеозапису з камери спостереження, розташованої біля кафе «Лелека», є необґрунтованими з таких мотивів.

Під час перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів установила, що в ході проведенні судової автотехнічної експертизи від

23 березня 2021 року № СЕ-19/109-21/2796-ІТ експерт взяв до уваги вихідні дані, надані слідчим, зокрема, які було отримано під час огляду диска DVD-R із записом щодо обставин ДТП з камери відеоспостереження крамниці «Лелека», а також згідно висновку експерта фототехнічної експертизи від 29 січня

2021 року № СЕ-19/109-21/680-ФТ з фототаблицями та компакт-диском до нього, тобто огляд зазначеного вище відеозапису здійснювався судовим експертом під час проведення ним судової фототехнічної експертизи (т. 2, а. п. 106-111).

Понад те, допитаний у суді першої інстанції експерт, який виконував судову автотехнічну експертизу від 23 березня 2021 року № СЕ-19/109-21/2796-ІТ, зазначив, що документи, які йому були надані для проведення експертизи, відображені у висновку експерта. Коли направляється слідчим постанова про призначення експертизи, слідчий може направити ряд додаткових вихідних даних, які також указуються у експертному висновку.

Для дослідження були надані постанова про призначення експертизи на двох аркушах, лист про терміновість виконання експертизи і копія схеми до протоколу огляду місця події від 09 січня 2021 року. Відповідно він їх досліджував.

Направляючи постанову, слідчий ставить низку запитань для експертного дослідження і надає вихідні дані, необхідні для відповіді на ці запитання.

Як видно з експертизи, для відповіді на поставлені запитання узято вихідні дані, які вказані слідчим і які слідчий узяв також з оглянутого відеозапису з камери спостереження магазину «Лелека».

Тобто у вихідних даних відображено відомості про те, що слідчий оглядає відеозапис і розписує, що безпосередньо було отримано й установлено із цього відеозапису, а також на експертизу були надані постанова і схеми ДТП. Вихідні дані задані слідчим, є об`єктивні.

Також дані було отримано з іншого висновку від 29 січня 2021 року № СЕ-19/109-21/680-ФТ, складеного експертом за експертною спеціальністю

6.1 «Дослідження фотозображень та технічних засобів їх виготовлення».

Тобто, огляд відеозапису був здійснений судовим експертом ОСОБА_11 під час проведення судової фототехнічної експертизи.

Для складання об`єктивного висновку йому ( ОСОБА_10 ) як експерту було достатньо цих вихідних даних. Він зазначив, що якби вихідних даних для проведення експертизи йому було б недостатньо, він у свою чергу направив би відповідне клопотання слідчому для їх надання.

Сам відеозапис він може оглянути тільки інформативно, однак оцінку йому надавати не може, бо не має допуску, оскільки є експертом-автотехніком. Тому відеозапис аналізував та досліджував інший експерт, який спеціалізується на цьому, він і надав відповідний висновок.

Аналіз дій пішохода експертом-автотехніком не поводиться з врахуванням того, що він розглядає механізм ДТП з технічної точки зору, а не всю подію. Бере дані стосовно руху пішохода і дані щодо руху автомобіля і визначає механізм ДТП.

Оцінка діям пішохода викладена в розд. 4 ПДР «Обов`язки і права пішоходів».

Разом з тим біг пішохід чи ні - це оцінка юридична, він розглядає тільки технічну площину.

Матеріали кримінального провадження не містять жодних даних, які би свідчили про необґрунтованість проведеної вказаної вище судової автотехнічної експертизи,або таких, що викликали б сумніви в її правильності. Висновки проведеної експертизи є достатньо обґрунтованими, логічними та об`єктивними, надані в межах компетенції експерта, істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи, встановлено не було, а тому її обґрунтовано покладено в основу обвинувального вироку.

Колегія суддів зауважує, що висновки експерта є результатом сукупності отриманих фактичних даних, наданих слідчим, що були предметом експертного дослідження.

Тому доводи захисника про протилежне є неприйнятними і спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Що стосується тверджень захисника про недопустимість як доказу даних, отриманих під час проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_9 , з підстав того, що сторона захисту була позбавлена права ставити свідку запитання в ході проведення цієї слідчої дії, а також перевірити погодні умови та обстановку під час проведення відтворення, що вплинуло на достовірність відомостей, отриманих за результатом слідчої дії, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з ч. 3 ст. 240 КПК України до участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник.

Тобто з огляду на цю норму залучення до участі у слідчому експерименті сторони захисту є правом, а не обов`язком слідчого.

До того ж положеннями ст. 240 КПК України визначено порядок проведення слідчого експерименту та зазначені обставини, які з`ясовуються під час його здійснення.

При цьому обставини, які зафіксовані у протоколі, мають бути предметом дослідження під час судового розгляду в сукупності з іншими доказами, а зміст протоколу повинен відповідати вимогам статей 104, 240 КПК України.

Зі змісту протоколу слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_9 від 13 січня 2021 року, що міститься в матеріалах кримінального провадження (т. 2, а. п. 95-97), убачається, що відповідна слідча дія проведена за участю статиста та понятих з метою перевірки показань свідка ОСОБА_9 відображених у протоколі її допиту.

За результатом указаної слідчої дії було складено відповідний протокол, який без зауважень підписаний усіма його учасниками, а до протоколу долучено схему розташування об`єктів з їх описом.

Указаний протокол слідчого експерименту був предметом дослідження суду першої інстанції, який не встановив підстав для визнання його недопустимим чи неналежним доказом, з чим погодився і суд апеляційної інстанції, зокрема суди не встановили, що слідчий ставив навідні запитання свідку, і того, що умови його проведення не були наближені до тих, у яких відбувалися події, що перевірялися.

Зазначений протокол відповідає вимогам статей 104, 105 КПК України, а саму слідчу дію проведено за правилами, передбаченими ст. 240 цього Кодексу.

Колегія суддів, не убачає підстав для визнання цього протоколу недопустимим доказом, про що зазначає захисник у своїй касаційній скарзі, з огляду на що, відхиляє доводи сторони захисту як безпідставні.

Доводи касатора про те, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини кримінального провадження та докази у справі, зокрема не врахував показань засудженого, на переконання колегії суддів, зводяться до незгоди із судовими рішеннями та надання власної оцінки доказам та обставинам справи, оскільки з матеріалів кримінального провадження убачається, що суд апеляційної інстанції не встановив неповноти судового розгляду чи будь-яких інших порушень дослідження доказів, а тому доводи захисника про протилежне

є необґрунтованими.

Щодо доводів захисника стосовно того, що судами не було допитано свідка сторони захисту ОСОБА_9 , яка була очевидцем подій, на підтвердження того, що збиття потерпілого на пішохідному переході сталося з його вини, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Як установлено з матеріалів кримінального провадження, під час судового провадження учасникам процесу, в тому числі й стороні захисту, було забезпечено право на відстоювання своєї позиції.

Доводи касаційної скарги захисника не містять жодного обґрунтування, яким чином показання свідка ОСОБА_9 , яка була очевидцем подій, спростовують висновки суду про обставини цієї справи з урахуванням того, що визначальним фактором для встановлення відповідальності водія за наслідки ДТП є об`єктивна можливість виявити небезпеку і технічна можливість уникнути спричинення цих наслідків, яка була у засудженого ОСОБА_7 за обставин цієї справи, що були встановлені судом на підставі сукупності досліджених доказів у цьому кримінальному провадженні.

Колегія суддів вважає, що під час розгляду кримінального провадження суди як першої, так і апеляційної інстанцій повною мірою дотрималися вимог статей 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у поданні доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Тому доводи касаційної скарги захисника в цій частині є необґрунтованими.

Про доводи захисника стосовно того, що суди попередніх інстанцій залишили без уваги той факт, що після скоєння ДТП та на момент допиту засудженого як свідка він був фактично затриманий, однак був позбавлений можливості мати захисника, що призвело до порушення його права на захист, колегія суддів наводить такі мотиви.

За змістом кримінального процесуального закону, під час затримання особи за підозрою у неї з`являється право на захист, який вона може здійснювати самостійно або залучивши адвоката. Водночас особа має право вимагати негайного, до першого допиту, конфіденційного побачення зі своїм захисником. Крім того, потрібно зазначити, що затримання в порядку статей 207 або 208 КПК України, за визначенням, є несподіваною для його учасників подією. Оскільки закон надає органам правопорядку повноваження за певних умов проводити затримання без попереднього судового дозволу, це означає, що законодавець визнає непередбачуваність обставин, які зумовлюють таке затримання.

У матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які б свідчили, що

ОСОБА_7 був затриманий у порядку ст. 208 КПК України.

Варто зазначити, що станом на 09 січня 2021 року, тобто на час, коли сталася ДТП, та на момент отримання показань від ОСОБА_7 як свідка у слідчого не існувало даних, що надалі його буде визнано підозрюваним, і лише 29 січня

2021 року слідчий відповідно до вимог КПК України повідомив ОСОБА_7 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, чого захисник не заперечує в касаційній скарзі.

Крім того, на місці ДТП ОСОБА_7 залишався не під примусом працівників поліції, а на вимогу Закону України від 30 червня 1993 року

№ 3353-XII «Про дорожній рух» та ПДР.

Тому доводи захисника про протилежне є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Доводи касатора про необґрунтоване відхилення клопотання про проведення повторного слідчого експерименту із засудженим, оскільки первинний слідчий експеримент було проведено з порушенням права засудженого на захист та права не свідчити проти себе, колегія суддів вважає голослівними з огляду на таке.

Як раніше вже було зазначено, колегія суддів під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановила, що було проведено слідчий експеримент за участю ОСОБА_7 , двох понятих та статиста, за результатами якого складено протокол від 10 січня 2021 року, який був підписаний всіма учасниками без будь-яких заперечень та зауважень (т. 2, а. п. 66-68).

Згідно з протоколом слідчого експерименту, метою цієї слідчої дії, крім іншого, було встановлення понятими конкретної видимості перешкоди з місця водія.

Водночас відповідно до цього протоколу ОСОБА_7 не надавав показань під час проведення слідчого експерименту, які б стали підставою для його підозри та обвинувачення у вчиненні ним кримінального правопорушення.

Колегія суддів зауважує, що цей слідчий експеримент було проведено за відсутності захисника, проте з огляду на вимоги ст. 240 КПК України, його участь у цій слідчій дії є необов`язковою.

Тож під час цієї слідчої дії не відбулося порушення права засудженого на захист та права не свідчити проти себе, а тому доводи касатора про протилежне є необґрунтовані.

Також колегія суддів відхиляє як неспроможні доводи касатора про безпідставну відмову судом першої інстанції у задоволенні клопотання сторони про проведення додаткових судових експертиз та допиту експертів з метою усунення неточності у фактичних даних, яким була надана оцінка експертом під час проведення автотехнічної експертизи від 23 березня 2021 року № СЕ-19/109-21/2796-ІТ, оскільки, як установлено цим судом, будь-яких сумнівів в обґрунтованості проведеної у цьому кримінальному провадженні судової автотехнічної експертизиабо сумнівів у правильності її висновків суд не вбачав, з таким висновком районного суду погодився суд апеляційної інстанції та погоджується колегія суддів.

До того ж твердження захисника про те, що сторону захисту було позбавлено можливості реалізувати свої процесуальні права під час призначення та проведення зазначеної вище експертизи, оскільки її було здійснено без участі засудженого та його захисника, є голослівними з таких підстав.

Положеннями кримінального процесуального закону визначено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом (ч. 1 ст. 22 КПК України). Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 22 КПК України). Захист здійснюється підозрюваним або обвинуваченим, його захисником або законним представником (ч. 5 ст. 22 КПК України). Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. 6 ст. 22 КПК України).

Положення КПК України, якими врегульовано статус сторін кримінального провадження та порядок зібрання доказів, свідчать, що як сторона захисту, так і сторона обвинувачення мають право самостійно визначати, які докази необхідно надати для обстоювання своєї позиції перед судом. Не є винятком і можливість органу досудового розслідування вирішувати питання про проведення певного виду експертиз, якщо це сприятиме ходу досудового розслідування в цілому. У певних випадках судові експертизи є обов`язковими, їх проведення не залежить від ініціативи того чи іншого учасника кримінального провадження.

За приписами ч. 1 ст. 242 КПК України експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, яких залучають сторони кримінального провадження або слідчий суддя за клопотанням сторони захисту у випадках та порядку, передбачених ст. 244 цього Кодексу, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. Не допускається проведення експертизи для з`ясування питань права.

Положеннями ч. 1 ст. 243 КПК України визначено, що експерт залучається у разі наявності підстав для проведення експертизи за дорученням сторони кримінального провадження. Сторона захисту має право самостійно залучати експертів на договірних умовах для проведення експертизи, у тому числі обов`язкової.

У цьому кримінальному провадженні сторона захисту не була позбавлена можливості самостійно залучати експертів на договірних умовах для проведення експертизи, однак таким правом не скористалася.

До того ж сторона захисту була забезпечена можливістю висловлювати зауваження та заперечення щодо експертизи під час судового розгляду.

В оскаржених судових рішеннях надано належну оцінку цьому доказу з урахуванням усіх висловлених стороною захисту заперечень щодо його належності й допустимості. порушень процесуального порядку призначення та проведення зазначеної вище експертизи за матеріалами провадження не встановлено, суди правильно визначили, що висновок експерта за результатами проведення автотехнічної експертизи від 23 березня 2021 року

№ СЕ-19/109-21/2796-ІТ є належним і допустимим доказом на підтвердження винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Тому доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Щодо доводів захисника про безпідставність прийнятого рішення судом першої інстанції, який ухвалою відмовив стороні захисту у задоволенні клопотання про призначення повторної комісійної інженерно-транспортної експертизи.

Як вже згадувалося раніше, сторону захисту законодавець також наділив правом збирати докази (ст. 93 КПК України).

Сторона захисту має право самостійно залучати експертів на договірних умовах для проведення експертизи, у тому числі обов`язкової (ст. 243 КПК України).

Повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи.

Комісійною є експертиза, яка проводиться двома чи більшою кількістю експертів, що мають кваліфікацію судового експерта за однією експертною спеціалізацією (фахівцями в одній галузі знань). Тобто зазначена експертиза призначається лише у зв`язку з великим обсягом дослідження.

Зі свого боку суд першої інстанції належним чином відреагував на клопотання захисника, із дотриманням вимог КПК України розглянув його, та 17 січня

2024 року постановив мотивовану ухвалу про відмову у його задоволенні. Цей суд зазначив, що стороною захисту не було наведено підстав для призначення повторної експертизи у цьому кримінальному провадженні. Наявний у справі висновок експерта судової автотехнічної експертизи від 23 березня 2021 року

№ СЕ-19/109-21/2796-ІТ є достатньо обґрунтованим, логічним та об`єктивним, складений у межах компетенції експерта, у тому числі експертом було надано відповіді на питання, які у своєму клопотанні захисник ставив перед експертом. Жодних даних, які б свідчили про необґрунтованість висновку експерта або таких, які б викликали сумніви у його правильності, матеріали справи не містять.

Тож доводи касаційної скарги захисника про протилежне є голослівними й спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів установила, що ухвалюючи обвинувальний вирок, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч. 2 ст. 22 КПК України, згідно з якою сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено обвинувачення, навів аналіз досліджених доказів і дав їм відповідну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності.

У свою чергу, апеляційний суд, розглянувши апеляційну скаргу захисника на вирок суду першої інстанції, належним чином перевірив викладені в ній доводи та прийняв аргументоване рішення про обґрунтованість і вмотивованість вироку в частині доведення поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. При цьому порушень процесуального порядку дослідження та оцінки доказів, наведених районним судом у вироку, апеляційний суд не встановив, вказав відповідні мотиви необґрунтованості доводів захисника, викладених в апеляційній скарзі, з чим погоджується й колегія суддів. Доводи захисника про порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону під час розгляду справи є безпідставними.

Доводи захисника щодо неповноти судового розгляду, а також незгоди з оцінкою доказів, яку надав суд, оспорювання встановлених за результатами судового розгляду фактів з викладенням власної версії події, що зводиться до невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, виходячи з вимог ст. 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Натомість апеляційний суд, перевіряючи обґрунтованість доводів апеляційної скарги захисника на підставах неповноти судового розгляду, недопустимості доказів, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильної юридичної оцінки дій засудженого, у своєму рішенні навів докладні мотиви і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну оцінку вчиненому.

Решта доводів у касаційній скарзі захисника також не спростовує висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо кваліфікації дій засудженого й обґрунтованості його винуватості та фактично зводяться до переоцінки доказів і встановлених у справі обставин, що на підставі ст. 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Вимогами кримінального процесуального закону передбачено, що рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності й обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Апеляційний суд дотримався указаних вимог закону під час постановлення ухвали за наслідками апеляційного розгляду в цьому кримінальному провадженні, його ухвала відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Отже, колегія суддів вважає, що суди, оцінивши у сукупності всі докази у справі, які є взаємоузгодженими, належними та допустимими і в своїй сукупності доповнюють один одного, дійшли обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були досліджені в суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин виключає

будь-яке інше розуміння, пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене і обвинувачений є винним у його вчиненні.

Зазначене у вироку формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, відповідає диспозиції норми кримінального закону, що встановлює кримінальну відповідальність за вчинені засудженим дії, які суд правильно кваліфікував за

ч. 2 ст. 286 КК України.

Тому доводи касаційної скарги захисника про протилежне є безпідставними та спростовуються матеріалами цього кримінального провадження.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Ухвала апеляційного суду мотивована належним чином та відповідає вимогам статей 370, 419 указаного Кодексу.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, колегія суддів не встановила.

Інші доводи, викладені в касаційній скарзі захисника та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом першої або апеляційної інстанцій при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд

ухвалив:

Вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 15 липня 2024 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 15 квітня

2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 -

без задоволення.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3