У Х В А Л А

05 вересня 2025 року м. Біла Церква

Слідчий суддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 , вирішуючи питання про відкриття провадження за скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , поданої у порядку ст. 206 КПК України про визнання незаконним затримання та тримання у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 та негайне звільнення незаконно затриманого,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 , звернувшись до слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із вказаною скаргою у порядку ст. 206 КПК України, просить зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 негайно доставити до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області його сина ОСОБА_2 для з`ясування підстав позбавлення волі; постановити ухвалу, якою визнати незаконним затримання та тримання у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , 30.08.2025 і негайно його звільнити як незаконно затриманого.

На обґрунтування заявлених вимог, у скарзі зазначає, що 30.08.2025 приблизно о 17:30-17:50 год в м. Біла Церква працівники ІНФОРМАЦІЯ_1 затримали його сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зазначає, що щодо сина відкрите кримінальне провадження за ст.336 Кримінального кодексу України № 0000337 від 26.08.2024, однак ІНФОРМАЦІЯ_1 це проігнорували та продовжують утримувати його проти його волі, чим порушують норми чинного законодавства, як це виходить з положень абзаців шостого та сьомого пункту 4 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року № 560 (далі Порядок) на військову службу під час мобілізації, на особливий період можуть бути призвані, зокрема: підозрювані або обвинувачені особи, крім тих [підозрюваних або обвинувачених], що підозрюються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 335-337 Кримінального кодексу України.

Перебуваючи в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 , його син повідомив службовим особам зазначеного державного органу про те, що належить до Релігійної організації Свідків Єгови в Україні, і його релігійні переконання не дозволяють йому проходити військову службу, а тому він не підлягає призову на військову службу за призовом по мобілізації та бажає скористатися правом на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, гарантованим йому ч. 4 ст. 35 Конституції України. З метою виконання своїх громадських обов`язків перед державою, мій син намагався подати письмову заяву про те, щоб йому замінили спосіб виконання його обов`язків з військового на невійськовий. Також, на підтвердження правдивості своїх релігійних переконань надав службовим особам ІНФОРМАЦІЯ_1 довідку про приналежність до релігійної організації Свідків Єгови.

Крім того, заяву про заміну військової служби на невійськову (цивільну) його син надсилав в ТЦК за місцем реєстрації у 2024 році, та чітко пояснив, що не може поїхати до військової частини, оскільки його релігійні переконання не дозволяють йому одягати військову форму, приймати присягу, виконувати військові накази та ін.

Також зазначає, що 31.08.2025 року о 22:15 год він написав заяву до місцевого підрозділу Національної поліції, а також подав звернення на гарячу лінію Міністерства оборони (номер - 19211831). Однак працівники правоохоронних органів належно не зреагували на вказане повідомлення та не припинили відповідні злочини.

Окрім цього, 30.08.2025 військова службова особа - начальник ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи у приміщенні даної державної організації та достеменно знаючи про вчинення його підлеглими злочину за ч. 2 ст. 146 КК України, та за ч. 5 ст. 426-1 КК України умисно не припинив ці злочини, а також не направив до органу досудового розслідування повідомлення про своїх підлеглих, які вчинили ці кримінальні

Згідно Переліку релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 1999 р. № 2066, до зазначених релігійних організацій належать, зокрема, Свідки Єгови.

ОСОБА_2 належить до офіційно зареєстрованої згідно з законодавством України релігійної організації Свідків Єгови, віровчення якої не допускає користування зброєю, що визнано Україною на державному рівні, та сповідує відповідні релігійні переконання.

За таких умов, ОСОБА_2 є особою, яка, з врахуванням гарантій, встановлених ч. 4 ст. 35 Конституції України, на підставі п. 24 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не підлягає призову на військову службу під час мобілізації.

Незважаючи на приписи чинного законодавства ОСОБА_2 досі перебуває під вартою та утримується в приміщенні або на збірному пункті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З метою вирішення питання про відкриття провадження за скаргою слідчим суддею були витребувані з Білоцерківського РУП ГУ НП в Київській області матеріали кримінального провадження на які посилається заявник № 0000337 від 26.08.2024.

Ознайомившись із змістом скарги та матеріалами кримінального провадження № 0000337 від 26.08.2024 слідчий суддя дійшов висновку про відмову у відкритті провадження, з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 18 ч. 1ст. 3 КПК України слідчий суддя здійснює судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (п.10 ч. 1ст. 3 КПК України).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 24 КПК України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Положеннями ч. 3 ст. 26 КПК України передбачено, що слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень КПК України.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 3 КПК України передбачено, що досудове розслідуваннястадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, клопотання про закриття кримінального провадження.

Аналіз наведених вище положень КПК України свідчить про те, що слідчий суддя уповноважений на здійснення ним судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у конкретному кримінальному провадженні на стадії його досудового розслідування та його повноваженнями не охоплюється вирішення питання щодо законності позбавлення особи свободи, яке здійснюється у межах процедур, врегульованих іншими, окрім КПК України, нормативно-правовими актами (у тому числі Законам України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про військовий обов`язок і військову службу» тощо).

Відповідно дост. 3 Закону України «Про попереднє ув`язнення» підставою для попереднього ув`язнення є вмотивоване рішення суду про обрання як запобіжного заходу тримання під вартою або про застосування тимчасового чи екстрадиційного арешту, винесене відповідно до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України та/або рішення компетентного органу іноземної держави у випадках, передбачених законом, рішення суду про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на прохання Міжнародного кримінального суду про тимчасовий арешт або про арешт і передачу, а також постанова прокурора, прийнята у випадках та порядку, передбаченихстаттею 615 КПК України.

Відповідно дост. 4 Закону України «Про попереднє ув`язнення» установами для тримання осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою або до яких застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт, є слідчі ізолятори Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахти Військової служби правопорядку у Збройних Силах України. В окремих випадках, що визначаються потребою в проведенні слідчих дій, ці особи можуть перебувати в ізоляторах тимчасового тримання.

Згідно із ч. 1 ст. 206 КПК України кожен слідчий суддя, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи.

За змістом ч. ч. 2-5 ст. 206 КПК України, якщо слідчий суддя отримує з будь-яких джерел відомості, які створюють обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з-під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку, він зобов`язаний постановити ухвалу, якою має зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи.

Слідчий суддя зобов`язаний звільнити позбавлену свободи особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких тримається ця особа, не надасть судове рішення, яке набрало законної сили, або не доведе наявність інших правових підстав для позбавлення особи свободи. Якщо до доставлення такої особи до слідчого судді прокурор, слідчий звернеться з клопотанням про застосування запобіжного заходу, слідчий суддя зобов`язаний забезпечити проведення у найкоротший строк розгляду цього клопотання. Незалежно від наявності клопотання слідчого, прокурора, слідчий суддя зобов`язаний звільнити особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких трималася ця особа, не доведе: 1) існування передбачених законом підстав для затримання особи без ухвали слідчого судді, суду; 2) неперевищення граничного строку тримання під вартою; 3) відсутність зволікання у доставленні особи до суду.

Глава 18 КПК України, в якій міститьсяст. 206 КПК України, регламентує відносини під час досудового розслідування, а саме запобіжні заходи та затримання особи.

Отже, відповідно до ч. 1 ст. 206 КПК України та Закону України «Про попереднє ув`язнення» слідчий суддя може зобов`язати орган державної влади чи службову особу додержатися прав такої особи, якщо вона тримається під вартою в слідчому ізоляторі Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахті Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, чи ізоляторі тимчасового тримання.

Як вбачається зі скарги, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 був затриманий працівниками ІНФОРМАЦІЯ_1 та досі утримується в приміщенні або на збірному пункті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Слідчий суддя зазначає, що згідно норм кримінального процесуального законодавства службові (посадові) особи РТЦК та СП чи військової частини не є уповноваженими службовими особами, яким надано право на здійснення затримання в межах кримінальної юрисдикції.

До матеріалів скарги не долучено матеріалів про те, що ОСОБА_2 незаконно затримано представниками органу державної влади чи службовими особами в рамках будь-якого кримінального провадження, що відносно нього, здійснюється кримінальне провадження чи особа тримається під вартою в установі, перелік яких визначено ст. 4 Закону України «Про попереднє ув`язнення».

Доводи заявника про те, що стосовно його сина ОСОБА_2 відкрите кримінальне провадження за ст. 336 КК України є голослівними, оскільки із перевірених слідчим суддею на стадії відкриття провадження за скаргою матеріалів кримінального провадження, на які посилається заявник: № 0000337 від 26.08.2024 встановлено, що останнє жодним чином не стосується особи ОСОБА_2 .

Відомостей про неявність іншого кримінального провадження за фактом вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення за яким би здійснювалося досудове розслідування і в межах якого він був би затриманий та перебував під вартою, матеріали скарги не містять.

Отже, з аналізу зазначеного та досліджених матеріалів скарги випливає, що ОСОБА_2 не є затриманою особою в розумінні кримінального процесуального законодавства, а тому у слідчого судді відсутності повноваження, визначені КПК України, для з`ясування підстав позбавлення волі особи у інших випадках, не пов`язаних із досудовим розслідуванням конкретного кримінального провадження та розгляду у порядку ст.206 КПК України скарги, поданої не в рамках кримінального провадження.

З викладених фактичних обставин скарги вбачається, що між ОСОБА_2 та уповноваженими особами ТЦК та СП виникли правовідносини, що врегульовані законодавством про мобілізацію та мобілізаційну підготовку. Також викладені обставини скарги свідчать про незгоду ОСОБА_4 із діями ІНФОРМАЦІЯ_1 , пов`язаними з мобілізацією його сина.

З урахуванням положень ст. 206 КПК України, слідчий суддя не уповноважений на з`ясування підстав проходження військової служби не пов`язаних із сферою дії кримінального процесуального закону.

Таким чином, затримання громадянина працівниками ТЦК та СП та утримання його без відповідного судового рішення, не підлягає оскарженню до слідчого судді, оскільки такі правовідносини врегульовані чинним законодавством про мобілізацію та мобілізаційну підготовку, перевірка законності дій яких у такому разі не належать до повноважень слідчого судді, а такого роду скарги не підлягають розгляду в порядку ст. 303 КПК України, якою визначено вичерпний перелік рішень, дій, бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідуванню.

Слідчий суддя звертає увагу заявника на те, що у разі порушення прав чи інтересів службовими (посадовими) особами РТЦК та СП чи військової частини при здійсненні ними своїх повноважень, пов`язаними із мобілізацією, для судового захисту будь-яка особа вправі звернутись із адміністративним позовом до компетентного адміністративного суду, а у разі вчинення щодо нього протиправних дій, що містять ознаки кримінальних правопорушень до правоохоронного органу із заявою про вчинення кримінального правопорушення в порядку ст. 214 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 304 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляє у відкритті провадження у разі, якщо скарга подана на рішення, дію чи бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, що не підлягає оскарженню.

Положеннями ч. 6 ст. 9 КПК України встановлено, що у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 КПК України.

Виходячи з правового висновку Об`єднаної палати Касаційного Кримінального суду Верховного Суду від 21.05.2021 за єдиним унікальним номером судової справи 646/3986/19, у випадку, коли нормами КПК, якими регламентовано загальні правила застосування норм КПК, прямо не закріплено алгоритму дій слідчого судді у випадку, якщо клопотання не підлягає розгляду в цьому суді, то останнє може бути вирішено через застосування ч. 6 ст. 9 КПК України та положень засади диспозитивності, зокрема, ч. 3 ст. 26 КПК України, згідно з якою слідчий суддя, вирішує лише ті питання, що не тільки винесені на його розгляд сторонами, але й віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Таким чином, слідчий суддя вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_3 , поданої в інтересах ОСОБА_2 , у порядку ст. 206 КПК України.

Керуючись ст. ст.3, 9, 24, 26, 206, 304, 309 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження за скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , поданої у порядку ст. 206 КПК України про визнання незаконним затримання та тримання у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 та негайне звільнення незаконно затриманого.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її отримання.

Слідчий суддя ОСОБА_5