Справа № 132/2043/25
Ухвала

Іменем України

12 серпня 2025 року місто КАЛИНІВКА

Калинівський районний суд Вінницької області у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання - ОСОБА_2 , за участі: прокурора - ОСОБА_3 , обвинуваченого - ОСОБА_4 та його захисника - адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Калинівка Хмільницького району Вінницької області, клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника - адвоката ОСОБА_7 , та потерпілого ОСОБА_8 про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.415 КК України, на підставі ст.46 КК України, у зв`язку з примиренням винного з потерпілим, заявлене в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000281 від 04 вересня 2024 року, відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.415 КК України,

ВСТАНОВИВ:

На адресу Калинівського районного суду Вінницької області з Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000281 від 04 вересня 2024 року, відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.415 КК України.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Калинівського районного суду Вінницької області від 23.06.2025 року, визначено склад суду з розгляду даного обвинувального акту, а саме головуючого суддю ОСОБА_9 .

Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_9 від 24.06.2025 року, обвинувальний акт призначений до розгляду в підготовчому судовому засіданні.

До початку підготовчого судового засідання, на адресу Калинівського районного суду Вінницької області надійшло письмове клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника - адвоката ОСОБА_7 , а також потерпілого ОСОБА_8 про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.415 КК України, на підставі ст.46 КК України, у зв`язку з примиренням винного з потерпілим.

Обвинувачений ОСОБА_6 , його захисник - адвокат ОСОБА_7 , та потерпілий ОСОБА_8 в підготовчому судовому засіданні просили звільнити обвинуваченого від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.415 КК України, на підставі ст.46 КК України, у зв`язку з примиренням винного з потерпілим, та закриття кримінального провадження на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

Потерпілий ОСОБА_8 в судовому засіданні підтвердив, до примирився з обвинуваченим, та жодних претензій до нього не має.

Прокурор ОСОБА_10 в судовому засіданні заперечував проти звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.415 КК України, на підставі ст.46 КК України, у зв`язку з примиренням винного з потерпілим, та закриття кримінальне провадження на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України, зазначивши, що відсутні правові підстави для задоволення вказаного клопотання.

З`ясувавши доводи поданого клопотання, вислухавши позицію сторін кримінального провадження, дослідивши його матеріали, суд приходить до висновку, що клопотання підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав:

Пунктом 2 частини третьої статті 314 КПК України передбачено, що у підготовчому судовому засіданні суд має право закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 5-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу.

Згідно пункту 1 частини другої статті 284 КПК України, кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Відповідно до частини першої статті 285 КПК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Положеннями статті 46 КК України визначено, що особа, яка вперше вчинила кримінальний проступок або необережний нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, звільняється від кримінальної відповідальності, якщо вона примирилася з потерпілим та відшкодувала завдані нею збитки або усунула заподіяну шкоду.

Таким чином, умовою звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням із потерпілим (стаття 46 КК України) є вчинення нею вперше кримінального проступку або необережного нетяжкого злочину.

Примирення винної особи з потерпілим (потерпілими) належить розуміти як акт прощення її ним (ними) в результаті вільного волевиявлення, що виключає будь-який неправомірний вплив, незалежно від того, яка зі сторін була ініціатором, та з яких мотивів.

Звільнення винної особи від кримінальної відповідальності та закриття справи у зв`язку з примиренням із потерпілим можливе тільки в разі відшкодування завданих збитків або усунення заподіяної шкоди, тобто особа визнає себе винуватим та у учасників не виникає сумнівів щодо її винуватості у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Зазначена підстава дозволяє суду в більш спрощеній формі завершити кримінальне провадження, що надає можливість оптимізувати кримінальну процесуальну діяльність та збалансувати інтереси її учасників, врегулювати кримінально-правовий конфлікт у оптимальний спосіб, не залучаючи до цього зайвих ресурсів, забезпечити у якомога стислі строки захист прав і законних інтересів потерпілого.

Дана правова позиція узгоджується з роз`ясненнями, викладеними у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» № 12 від 23 грудня 2005 року, та правовими висновками, наведеними в постанові Верховного Суду від 19 лютого 2024 року у справі № 554/11426/22.

З матеріалів кримінального провадження № 0000281 від 04.09.2024 року вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 вперше вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.415 КК України, яке згідно положень статті 12 КК України, відноситься до категорії нетяжкого злочину, свою вину у вчиненому визнав повністю, примирився з потерпілим ОСОБА_8 та усунув заподіяну йому шкоду, про що останній зазначив під час підготовчого судового засідання, який просить звільнити обвинуваченого від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.286 КК України, відповідно до вимог ст.46 КК України.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 439/397/17, саме потерпілий (тобто особа, якій кримінальним правопорушенням безпосередньо спричинено шкоду) може виразити свою волю про прощення винного, на підставі чого приймається рішення про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності згідно ст.46 КК України.

Отже, зі змісту положень ст.46 КК України та усталеної судової практики вбачається, що вирішення питання про закриття справи у зв`язку з примиренням винного з потерпілим, залежить від волевиявлення вищевказаних осіб та досягнення ними примирення.

З огляду на встановлені у даній справі обставини, суд дійшов висновку, що обвинувачений підлягає звільненню від кримінальної відповідальності, у зв`язку з примиренням винного з потерпілим, на підставі ст.46 КК України, а кримінальне провадження підлягає закриттю на підставі п.2 ч.3 ст.314, п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

Що стосується доводів прокурора про неможливість звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.415 КК України, на підставі ст.46 КК України, з тих підстав, що вказане правопорушення має два об`єкти посягання і шкоди завдано не лише додатковому об`єкту, а і основному, то вони є необгрунтованими і не заслуговують на увагу, оскільки ст.46 КК України не містить будь-яких обмежень в її застосуванні щодо кола осіб чи конкретних складів кримінальних правопорушень за умови наявності зазначених в самій нормі цього закону підстав та умов її застосування. Також кримінальне та кримінальне процесуальне законодавство не містить норм, які б встановлювали обставини, за наявності яких застосування ст.46 КК України заборонено. При цьому слід зазначити, що примирення є комплексним, міжгалузевим інститутом кримінального та кримінального процесуального законодавства, спрямованого на задоволення/відновлення прав потерпілого та заохочення позитивної посткримінальної поведінки суб`єкта кримінального правопорушення.

На забезпечення дієвості правових механізмів інституту примирення, його цілей і мети впливають «складні» зв`язки між принципами публічності і диспозитивності. Тому при визначенні того, чи можна застосовувати положення ст.46 КК України щодо двооб`єктного кримінального правопорушення, суд має керуватись не тільки формальними вимогами цієї норми щодо класифікації кримінальних правопорушень, у яких угода може бути укладена, а і чітко дотримуватись її засадничих принципів.

Враховуючи високі стандарти, які існують у сфері захисту людини та основоположних свобод, і більшу рішучість, яка відповідно й неминуче вимагається при оцінці порушень основоположних цінностей демократичного суспільства, існує необхідність у наданні особливого значення існуванню в інституті примирення конкуренції принципів публічності і диспозитивності, яка визначає пріоритети публічного і приватного інтересів та їх взаємозв`язок.

Так, для встановлення співвідношення публічних і приватних пріоритетів в інституті примирення сторін визначальною є категорія «інтерес». Саме інтерес є важливим інструментом у діяльності суб`єктів кримінально-правових відносин.

Інтерес у кримінальному процесі виступає як спонукальна сила, що приводить у рух усю систему судочинства. Відсутність конкретного інтересу або наявність іншого може зупинити або відповідним чином змінити динаміку кримінального процесу. Спонукальна сила формується певними потребами, до задоволення яких і прагне носій інтересу, а саме: особа, держава, суспільство. Саме потреба учасників кримінального провадження (так само потенційних учасників, якщо провадження ще не розпочалося) у реалізації власних (приватних), загальнодержавних інтересів слугує першоосновою виникнення, розвитку, зміни та припинення кримінальних процесуальних правовідносин. При цьому категорія «інтерес» у прямій або опосередкованій формі накладає відбиток на кожен із елементів кримінальних процесуальних правовідносин, а саме: а) статус кожного суб`єкта, його правомочності зумовлені об`єктивно властивими йому інтересами та загальною моделлю консенсусу, якого досягнуто при узгодженні різноспрямованих інтересів (публічного і приватного); б) кожна складова змісту правовідносин теж визначається інтересами, досягнути яких прагне учасник правовідносин. Закріплюючи права та обов`язки учасників кримінального судочинства, законодавець виходить із потенційної можливості конкретно взятого індивіда використати встановлені правоположення у разі участі у кримінальних процесуальних правовідносинах у тому чи іншому статусі, усвідомлення відповідного інтересу та наявності бажання його реалізувати; в) об`єктом правовідносин виступають матеріальні й нематеріальні блага, а також дії суб`єктів та їх результати, з приводу яких виникають правовідносини, реалізуються суб`єктивні права та виконуються покладені законом обов`язки суб`єктів правовідносин. Поняття «об`єкти правовідносин» значною мірою збігаються із категорією «інтереси», принаймні в частині щодо матеріальних і нематеріальних благ, в отриманні (збереженні) яких зацікавлений учасник правовідносин. Щодо дій суб`єктів та їх результатів, із приводу яких виникають правовідносини, то такі дії у багатьох випадках є бажаним результатом, оскільки факт їх вчинення надасть можливість реалізувати наявний в учасника кримінального провадження інтерес; г) юридичні факти як елемент правовідносин також безпосередньо пов`язані з категорією «інтерес». Адже якби та чи інша життєва обставина жодним чином не зачіпала інтересів певних суб`єктів, то вона була б неспроможна породити активність останніх та привести до настання юридичних наслідків. Юридичний факт виступає каталізатором щодо усвідомлення суб`єктом факту ущемлення його інтересів та потреби в їх захисті.

Під час примирення кожна зі сторін кримінально-правового конфлікту переслідує свої інтереси. Для потерпілого це відновлення порушених прав шляхом відшкодування заподіяної правопорушенням шкоди, для захисту якої він у кримінальному процесі наділений відповідними правами. Для обвинуваченого (підозрюваного) це уникнення кримінальної відповідальності або призначення мінімального покарання. Держава, у свою чергу, будучи носієм публічного інтересу, регулює суспільні відносини, які є предметом кримінального процесуального права.

Примирення винного з потерпілим являє собою ключовий інструмент узгодження інтересів учасників кримінально-правового конфлікту та забезпечення їх балансу. Адже сторони шляхом компромісних і взаємовигідних рішень між собою адаптують норму права про примирення щодо конкретного (їх) випадку, чим задовольняють свої інтереси, а в результаті і суспільні (публічні) інтереси.

В силу публічного характеру кримінально-правового регулювання застосуванню ст.46 КК України повинна відводитись другорядна роль у забезпеченні балансу інтересів. Проте індивідуальне регулювання учасників конфлікту залежить не тільки від угоди сторін, але і здійснюється завдяки волі осіб, які приймають рішення про примирення, а також норм кримінального закону, які передбачають можливість примирення тільки за окремими категоріями кримінальних правопорушень.

Тобто, існує така група суспільних відносин, охоронюваних кримінальним правом, у яких приватні інтереси їх учасників можуть переважати над суспільними (публічними) інтересами настільки, що волевиявлення потерпілого може мати вирішальне значення для кримінальної відповідальності винної особи. Без наявності приватних інтересів і вираження волевиявлення до їх реалізації ніякі публічні інтереси не можуть бути досягнуті.

Значно більшою мірою диспозитивність властива тим нормам кримінального закону, які вимагають узгоджених сторонами і судом рішень. Законодавець зобов`язує суд у таких випадках віддавати перевагу узгодженим сторонами рішень і ухвалити їх своїм рішенням.

Крім того, приписи ст.46 КК України не встановлюють взаємозв`язок між звільненням особи від кримінальної відповідальності та заподіянням шкоди конкретним правовідносинам як об`єкту злочинних посягань, а йдеться про відшкодування збитків або усунення заподіяної шкоди, які є ознаками об`єктивної сторони злочину наслідками злочинних дій.

Кримінальна відповідальність особи за ч.1 ст.415 КК України настає у разі порушення правил водіння або експлуатації бойової, спеціальної чи транспортної машини, що спричинило потерпілому середньої тяжкості чи тяжкі тілесні ушкодження або загибель потерпілого та наявності причинного зв`язку між діянням та цими наслідками. Про жодну іншу шкоду в диспозиції цієї частини статті не йдеться.

Попри те, що основним безпосереднім об`єктом правопорушення, передбаченого ч.1 ст.415 КК України, є установлений порядок водіння або експлуатації бойової, спеціальної чи транспортної машини, що забезпечує безпеку їх руху для людей, майна та боєготовності військ, його обов`язковим об`єктом є життя та здоров`я особи, які визнаються найвищою соціальною цінністю (ст.3 Конституції України).

ОСОБА_6 висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.415 КК України, згідно якого він, будучи військовслужбовцем, 04.09.2024 року приблизно о 12год.30хв. керуючи технічно справним автомобілем марки (моделі) «Renault Kangoo», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », рухаючись по кільцевій дорозі міста Калинівка, автодорогою М-21 сполученням «Виступовичі - Житомир - Могилів-Подільський», у напрямку міста Вінниці Вінницької області, знаходячись на ділянці дороги 285 кілометр, не вибрав безпечної швидкості, не врахував дорожню обстановку, та не застосував відповідні прийоми керування транспортним засобом, внаслідок чого допустив виїзд на ньому за межі проїзної частини дороги, та здійснив з`їзд у кювет, що призвело до подальшого перекидання транспортної машини. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди, пасажир зазначеного автомобіля ОСОБА_8 отримав закритий перелом поперечних відростків L2 та L3 хребців справа, закритий перелом остистого відростка L5 хребця, закритий перелом дужки L5 хребця зліва, краєвий перелом крижової кістки, забійно-рвані рани тулуба, садна голови, тулуба, обох верхніх та нижніх кінцівок, обмежений субкон`юнктивальний крововилив зліва, що належить до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. В ситуації, яка склалась, в діях ОСОБА_6 вбачається невідповідність вимогам п.12.1 ПДР України, які з технічної точки зору перебували в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди. Таким чином, сержант ОСОБА_6 порушив правила водіння транспортної причини, що спричинило потерпілому ОСОБА_8 середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Суд звертає увагу, що формулювання обвинувачення не містить відомостей відносно того, що діями ОСОБА_6 заподіяна шкода основному безпосередньому об`єкту кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.415 КК України, а єдиним потерпілим у кримінальному провадженні визнаний ОСОБА_8 , здоров`ю якого була заподіяна шкода, тому саме він міг виразити свою волю про прощення винного, на підставі чого і прийнято рішення звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності згідно ст.46 КК України.

Твердження прокурора, що діями обвинуваченого, який є військовослужбовцем, заподіяно шкоди суспільним відносинам, що виникають в процесі проходження служби різними категоріями військовослужбовців, їх службової і бойової діяльності і регламентованих нормами права, підзаконними нормативними актами, суд вважає безпідставними, оскільки обвинувачення у заподіянні шкоди суспільним інтересам не висувалося.

Враховуючи викладене, звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності на підставі ст.46 КК України не суперечить інтересам суспільства і цим рішенням повною мірою забезпечено баланс інтересів учасників примирення для цілей ст.46 КК України.

Аналогічний висновок викладений в ухвалі Сумського апеляційного суду від 24.07.2025 року у справі № 579/1669/24 (номер провадження 11-кп/816/444/25); ухвалі Київського апеляційного суду від 15.10.2024 року у справі № 362/3001/24 (номер провадження 11-кп/824/4466/2024).

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23 грудня 2005 року № 12, звільняючи особу від кримінальної відповідальності, суд або суддя має вирішити відповідно до вимог чинного кримінального процесуального законодавства питання про скасування чи зміну запобіжного заходу, речові докази, відшкодування судових витрат тощо.

Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності. Зокрема, звільняючи особу від кримінальної відповідальності, суд або суддя має вирішити питання про скасування чи зміну запобіжного заходу, речові докази, розподіл процесуальних витрат тощо. До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 598/1781/17.

У разі згоди особи на завершення кримінального провадження без використання своїх прав на доведення своєї невинуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, всі процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані з розслідуванням кримінального провадження, повинна відшкодувати саме вона (ухвали Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 274/4958/23), та від 08 квітня 2024 року у справі № 285/784/23).

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 342/1560/20, та від 01 лютого 2024 року у справі № 930/497/23.

Згідно положень частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Речові докази, тимчасово вилучені під час розгляду даного кримінального провадження, а саме транспортний засіб марки (моделі) «Renault Kangoo», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », який належить військовій частині НОМЕР_2 Міністерства оборони України (постанова старшого слідчого з ОВС четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м.Вінниця) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому підполковника ОСОБА_11 від 04.09.2024 року), після набуття ухвалою суду законної сили, необхідно повернути власнику (законному володільцю).

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_12 від 09.09.2024 року у справі № 127/29434/24 (номер провадження 1-кс/127/12716/24), на транспортний засіб марки (моделі) «Renault Kangoo», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », який належить військовій частині НОМЕР_2 Міністерства оборони України, після набуття ухвалою суду законної сили, необхідно скасувати.

Процесуальні витрати на залучення експертів у розмірі 1989грн.75коп. (висновок експерта від 02.10.2024 року № СЕ-19/102-24/17939-ІТ); 3183грн.60коп. (висновок експерта від 15.10.2024 року № СЕ-19/102-24/18017-АВ); 1989грн.75коп. (висновок експерта від 06.02.2025 року № СЕ-19/102-25/2520-ІТ), а всього 7163грн.10коп., необхідно стягнути з ОСОБА_6 на користь держави.

Керуючись ст.46 КК України, ст.284 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника - адвоката ОСОБА_7 , та потерпілого ОСОБА_8 про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.415 КК України, на підставі ст.46 КК України, у зв`язку з примиренням винного з потерпілим, заявлене в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000281 від 04 вересня 2024 року, відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.415 КК України - задовольнити.

Звільнити ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 ст. 415 КК України, на підставі ст.46 КК України, у зв`язку із примиренням з потерпілим ОСОБА_8 .

Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000281 від 04 вересня 2024 року, відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.415 КК України - закрити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів у розмірі 1989грн.75коп. (висновок експерта від 02.10.2024 року № СЕ-19/102-24/17939-ІТ); 3183грн.60коп. (висновок експерта від 15.10.2024 року № СЕ-19/102-24/18017-АВ); 1989грн.75коп. (висновок експерта від 06.02.2025 року № СЕ-19/102-25/2520-ІТ), а всього 7163грн.10коп.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_12 від 09.09.2024 року у справі № 127/29434/24 (номер провадження 1-кс/127/12716/24), на транспортний засіб марки (моделі) «Renault Kangoo», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », який належить військовій частині НОМЕР_2 Міністерства оборони України, після набуття ухвалою суду законної сили, скасувати.

Речові докази, тимчасово вилучені під час розгляду даного кримінального провадження, а саме транспортний засіб марки (моделі) «Renault Kangoo», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », який належить військовій частині НОМЕР_2 Міністерства оборони України (постанова старшого слідчого з ОВС четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м.Вінниця) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому підполковника ОСОБА_11 від 04.09.2024 року), після набуття ухвалою суду законної сили, повернути власнику (законному володільцю).

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду через Калинівський районний суд Вінницької області шляхом подання апеляційної скарги протягом семи днів з дня її проголошення.

Суддя