Справа №463/5897/25
Провадження №1-кс/463/5929/25
У Х В А Л А

07 липня 2025 року Личаківський районний суд м. Львова

Слідчий суддя ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

скаржників ОСОБА_3 , ОСОБА_4

в м. Львові,

розглянувши скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на постанову слідчого Львівського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції у Львівській області про закриття кримінального провадження, -

в с т а н о в и в :

до суду надійшла скарга на постанову слідчого Львівського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_5 від 26 грудня 2024 року про закриття кримінального провадження №0002998 від 22 жовтня 2024 року.

В обґрунтування скарги скаржники зазначають, що оскаржувана постанова слідчого про закриття кримінального провадження, розпочатого за ч. 2 ст. 190 КК України відносно ОСОБА_6 , за відсутності в діяннях ОСОБА_6 складу цього злочину з покликанням на рішення суду, яке вступило в закону силу, суперечить дослідному матеріалу та вимогам ч. 2 ст. 78 ЦПК України, оскільки доводити обставину справи введенням в оману суду, «БТІ та ЕО», судових експертів має проводитись на підставі та в порядку, встановленими КПК України, а не в порядку цивільного судочинства. Вважає, що «зухвалість та особливий цинізм шахрайства введення ОСОБА_6 судових експертів та суду в оману полягає в тому, що у висновку експертів вартість експертизи 24 тис. грн віднесеної на відповідача та 16 тис. грн вартості послуг адвоката позивача, що будинок сторін займає площу земельної ділянки 27 кв. м. самочинної добудови зробленої позивачем і ця частка земельної ділянки за ЦК України мала б бути зараховано в рахунок належної йому решти частки земельної ділянки будинковолодіння наданої Кравцю.»

Також зазначає, що копія постанови отримана ними 25 червня 2025 року.

Скаржники у судовому засіданні скаргу підтримали у повному обсязі, надали аналогічні пояснення.

Представник суб`єкта оскарження Львівського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції у Львівській області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлений належним чином, причин неявки не повідомив, клопотання про відкладення не подав, заперечення на скаргу не направив.

У зв`язку із наведеним, враховуючи скорочені процесуальні строки для розгляду скарги, вважаю за можливе розглянути скаргу у відсутності суб`єкта оскарження на підставі наявних доказів.

Заслухавши пояснення скаржників, дослідивши матеріали скарги та оглянувши матеріали кримінального провадження, приходжу до наступного висновку.

Так, на досудовому провадженні за п. 3 ч. 1 ст. 303 КПК України може бути оскаржено рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

З метою виконання завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України, прийняттю слідчим рішення про закриття кримінального провадження має передувати вжиття ним всіх можливих заходів у передбаченому цим Кодексом порядку для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Закриття кримінального провадження відповідно до положень Глави 24 КПК України є формою закінчення досудового розслідування, яке здійснюється внаслідок наявності обставин, що виключають кримінальне провадження, а тому рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після всебічного, повного та об`єктивного дослідження та оцінки слідчим всіх зібраних доказів, які стосуються цього провадження в сукупності.

Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень (ч. 2 ст. 9 КПК України).

Однією із підстав закриття кримінального провадження є встановлення відсутності в діянні складу кримінального правопорушення (п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України).

Правова природа аналізованого виду оскарження процесуального рішення слідчого та прокурора передбачає необхідність перевірки не лише дотримання процесуального порядку закриття кримінального провадження посадовими особами органів досудового розслідування, а й підстав його закриття.

Відповідно до вимог ст. 110 КПК України постанова слідчого, дізнавача, прокурора повинна містити зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови, мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення КПК України.

Тобто таке процесуальне рішення повинно відповідати фактичним обставинам, встановленим досудовим розслідуванням, зокрема, в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звернулась з метою захисту своїх прав та відповіді на всі поставлені нею питання, які обумовлюють відмову, зазначене є однією із гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу.

Своєю чергою слідчий суддя, на якого КПК України покладено обов`язок здійснювати судовий контроль за дотриманням прав, свобод і інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, зобов`язаний перевірити законність прийнятої слідчим постанови.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.

Як вбачається із постанови слідчого Львівського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_5 від 26 грудня 2024 року, кримінальне провадження №0002998 від 22 жовтня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України закрито.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається у разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

До такого висновку слідчий дійшла з огляду на результати слідства.

Зокрема, слідчим було долучено рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 29 липня 2024 року, також було допитано в якості потерпілу ОСОБА_4 .

З протоколу допиту ОСОБА_4 вбачається, що остання вважає, що їй було завдано матеріальна шкода в розмірі 51 000 гривень, які були стягнуті з ОСОБА_4 «за результатами експертної комісії, за результатами судів».

Скаржник в скарзі зазначають, що «наслідком зазначеного шахрайства з веденням суду в оману за позовом ОСОБА_6 до потерпілої у справі №463/6184/19, провадження №2/463/27/24, за додатковим рішенням Личаківського районного суду м. Львова, що визначення порядку користування присадибною земельною ділянкою будинковолодіння сторін зазначеною площею 370 кв.м. потерпіла стала одноосібним власником 140 кв.м. такої під первісним будинковолодінням сторін земельної ділянки над її гаражем та подвір`ям до будинковолодіння сторін, а ОСОБА_6 27 кв.м. - самочинною добудовою та проходом до неї, та рештою від 370 кв.м. зайнятої ним земельної ділянки до розподілом такої судом.»

Положеннями ч. 2 ст. 190 КК України передбачено відповідальність за заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою, що вчинене повторно, або за попередньою змовою групою осіб, або таке, що завдало значної шкоди потерпілому.

Як зазначив слідчий у постанові про закриття кримінального провадження, об`єктивна сторона шахрайства полягає у заволодінні майном або придбанні права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. У результаті шахрайських дій потерпілий власник, володілець, особа, у віданні або під охороною якої знаходиться майно, добровільно передає майно або право на майно винній особі. Безпосередня участь потерпілого у передачі майнових благ і добровільність його дій є обов`язковими ознаками шахрайства, які відрізняють його від викрадення майни та інших злочинів проти власності.

Як вбачається із рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2024 року у справі №463/6184/19, позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про встановлення порядку користування земельною ділянкою задоволено; встановлено порядок користування земельною ділянкою з кадастровим номером :07:007:0006, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання у спільне користування ОСОБА_6 та ОСОБА_4 : частини земельної ділянки під житловим будинком площею 27 м2 (коридори) з наступними геометричними розмірами по периметру в метрах: 1,70; 4,70; 2,85; 2,35; 4,62; 1,01; 0,52; 3,37; 1,83; 4,45; 4,70; частини земельної ділянки для проходу-проїзду до господарських будівель, що належать ОСОБА_4 (гаражу літера Б, сараю літера В, сараю літера Г) площею 35 кв.м. з наступними геометричними розмірами по периметру в метрах: 3,0; 12,29; 2,83; 12,07; у користування ОСОБА_6 надати дві земельні ділянки загальною площею 0,0154 га (154 м2) з наступними геометричними розмірами по периметру в метрах: перша ділянка (площею 0,0104 га (104 м2)): 1,35; 5,53; 12,29; 4,74; 8,93; 0,97; 3,27; 4,62; 2,35; 2,85; 4,70; 1,70; 3,97; друга ділянка (площею 0,0050 га (50 м2)) - 5,52; 8,90; 5,69; 8,77 згідно з додатком №2 до висновку експертів №1935-E від 11 серпня 2023 року;

встановлено сервітут, з метою надання ОСОБА_6 вільного доступу до приміщень: коридор І площею 11,0 кв.м., коридор 1-1 площею 6,4 кв.м., коридор 1-7 площею 4,7 кв.м., коридор ІІ площею 10,7 кв.м., що перебувають у спільному користуванні ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на праві власності (згідно з договором дарування від 3 грудня 2002 серія ВАВ №829342);

встановлено сервітут, з метою надання ОСОБА_4 вільного доступу для проходу-проїзду до господарських будівель, що їй належать (гаражу літера Б, сараю літера В, сараю літера Г площею 35 кв.м. з наступними геометричними розмірами по периметру в метрах: 3,0; 12,29; 2,83; 12,07;

вирішено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 704 гривні 80 копійок судового збору; 24088 гривень 70 копійок витрат на проведення експертизи; 10500 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Вказане рішення було оскаржено та залишено в силі постановою Львівського апеляційного суду 29 липня 2024 року.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України).

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, зазвичай, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Натомість, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (стаття 2 КПК України).

Недопустимим є ініціювання нового провадження, зокрема, кримінального з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування в межах цивільної справи, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, неналежним або недопустимим. Слідчий суддя враховує, що лише в межах цивільної справи можуть бути перевірені обставини справи, зокрема, встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Окрім цього, стягнення в порядку виконання судового рішення судових витрат також не може бути предметом оцінки в межах іншого провадження і законність стягнення такого може бути перевірено лише судом апеляційної інстанції, а ініціювання на даному етапі кримінального провадження з метою, зокрема, надання оцінки процесуальному рішенні судді є недопустимим.

У своїй постанові по справі №761/20985/18, провадження № 51-8007 км 18 Верховний Суд зазначив, що інститут закриття кримінального провадження є одним з базових інститутів кримінального процесу, зокрема, за обставин, що об`єктивно виключають можливість кримінального переслідування. До таких обставин, насамперед, належать випадки відсутності події або складу кримінального правопорушення. Якщо не було події кримінального правопорушення або в діях особи немає складу кримінального правопорушення, то за таких обставин кримінальне провадження не може бути розпочато. А якщо через помилку чи з інших причин таке провадження було розпочато, то воно негайно має бути припинено і з позиції вимог правопорядку, і з огляду дотримання інтересів всіх учасників правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України, слідчий за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК України, слідчий зобов`язаний всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Виходячи із закріплених у ст. 2 КПК України завдань кримінального провадження, держава не наділяє заявників правом припису до правоохоронних органів щодо конкретних норм кримінального матеріального або процесуального законів, у межах яких, на їх думку, повинно здійснюватися провадження.

Також слід зауважити, що слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог КПК України, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень забороняється (ч. 5 ст. 40 КПК України).

Наведене цілком узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні по справі «Аль Фаєд проти Франції» від 02.10.2007 зазначив, що розбіжності, що виникали між слідчими та заявником, не вказували на існування недоліків чи перешкод, які б завадили компетентним органам з`ясувати ці обставини. Окрім того, невдоволення заявника рішеннями, схвалюваними суддями, слідчими під час провадження, не були достатньою підставою для визнання несправедливості процесу у контексті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У силу ч. 2 ст. 92 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Основним засобом збирання доказів, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, досягнення його завдань є проведення слідчих (розшукових) дій.

Своєю чергою, ч. 1 і 2 ст. 223 КПК України визначено, що слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.

Виходячи з наведеного, незгода особи з проведеними слідчими (розшуковими) діями під час досудового розслідування, їх видом (видами) та обсягом не є безумовним свідченням неповноти чи неправильності слідства.

Із врахуванням наведеного, слідчий суддя приходить до переконання, що доводи скаржників про незаконність оскаржуваної постанови є безпідставними та необґрунтованими, тоді як рішення слідчого є законним, обґрунтованим, таким що ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, а висновки слідчого відповідають обставинам кримінального провадження.

Окрім цього, скаржники не зазначають, які конкретні дії дають підстави вважати, що могло мати місце скоєння кримінального правопорушення. Не зазначають скаржники і які додаткові слідчі чи процесуальні дії мали б бути вчинені в межах кримінального провадження, невчинення яких перешкоджає встановлення істини у справі.

При цьому, на обґрунтованість прийнятого слідчим рішення не впливають інші можливі подальші слідчі дії, оскільки в силу мотивів наведених слідчим, склад злочину відсутній і в подальшому підтримання державного обвинувачення по цьому провадженню виключається.

Таким чином, оскільки органом досудового розслідування встановлено відсутність в діяннях складу кримінального правопорушення і наведені мотиви такого висновку, тому постанова про закриття провадження є законною.

З огляду на вищевикладене, у задоволенні скарги слід відмовити.

Оскільки, як зазначає сам скаржник, постанова слідчого про закриття кримінального провадження була отримана ним лише 25 червня 2025 року, матеріали кримінального провадження не містять доказів вручення оскаржуваної постанови раніше і вказані скаржником обставини не заперечені та не спростовані, а відтак строк на оскарження скаржником не пропущено.

Керуючись вимогами статтей 9, 284, 303, 306, 307, 372 Кримінального процесуального кодексу України, -

п о с т а н о в и в :

в задоволенні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на постанову слідчого Львівського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_5 від 26 грудня 2024 року про закриття кримінального провадження №0002998 від 22 жовтня 2024 року - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку та строки, визначені статтею 395 КПК України протягом п`яти днів з дня її отримання шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст ухвали складено 11 липня 2025 року.

Слідчий суддя ОСОБА_7