Номер провадження: 11-сс/813/829/25
Справа № 523/4674/25 1-кс/523/1454/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 та підозрюваного ОСОБА_8 ,

розглянувши апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 11.04.2025, про арешт майна у к/п №002395 від 25.11.2024 за ч. 3 ст. 368 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Зазначеною ухвалою слідчого судді в межах к/п №002395 від 25.11.2024 було частково задоволено клопотання ст. слідчого в ОВС 2 СВ (із дислокацією в м. Одесі) ТУ ДБР розташованого у м. Миколаєві ОСОБА_9 та було накладено арешт із забороною відчуження та розпорядження на майно, яке було вилучено 27.03.2025 в ході проведення обшуку, а саме на транспортний засіб марки BMW, модель 330і, чорного кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , vin: НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_10 .

Обґрунтовуючи прийняте рішення, слідчий суддя зазначив, що транспортний засіб відповідає критеріям речових доказів, потребує збереження, окрім того врахував, що за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України передбачене покарання у виді конфіскації майна.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

Не погодившись із ухвалою слідчого судді захисник ОСОБА_7 , в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , подала апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що вона є необґрунтованою з таких підстав:

- під час проведення обшуку транспортний засіб вилучений не був, що вбачається із копії протоколу обшуку від 27.03.2025, який був наданий ОСОБА_8 у якому відсутні відомості про вилучення транспортного засобу. Водночас, під час ознайомлення з матеріалами клопотання слідчого ДБР було встановлено, що на 9 аркуші протоколу було додано запис «вилучено автомобіль марки BMW д.н.з. НОМЕР_1 », що свідчить про фальсифікацію протоколу обшуку;

- ОСОБА_8 не є власником транспортного засобу, а лише його використовує, водночас власником автомобіля є гр. ОСОБА_10 , яка зверталася до слідчого ТУ ДБР ОСОБА_9 про повернення транспортного засобу, однак відповіді не отримала. Таким чином, оскільки транспортний засіб не належить підозрюваному ОСОБА_8 ним неможливо забезпечити ні спеціальну конфіскацію, ні конфіскацію, як вид покарання;

- слідчим суддею при постановлені оскаржуваної ухвал не було оцінено співмірність обмеження права власності третіх осіб;

- слідчим було формально зазначено про відповідність транспортного засобу ст. 98 КПК України, оскільки не зазначено, яким саме критеріям речового доказу відповідає транспортний засіб;

За таких обставин, захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді від 11.04.205 та постановити нову ухвалу, якою відмовити слідчому у задоволенні клопотання.

У судовому засіданні апеляційного суду підозрюваний ОСОБА_8 та його захисник підтримали апеляційну скаргу у повному обсязі та просили її задовольнити, натомість прокурор заперечував проти її задоволення.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позиції учасників апеляційного провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів доходить наступних висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

За приписами ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частина 1 ст. 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як вбачається з мотивувальної частини ухвали, слідчий суддя зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на таке.

За приписами ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно із ч. 2 ст. 170 КПК арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

В свою чергу, п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України встановлює, що у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень ст. 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Положення зазначеної вище норми КПК України узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження серед іншого є те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Так, як вбачається з матеріалів, які надані апеляційному суду, слідчими 2 СВ (із дислокацією в м. Одесі) ТУ ДБР, розташованого в м. Миколаєві здійснюється досудове розслідування у к/п № 0002395 від 25.11.2024, за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Досудовим розслідування встановлено що, ОСОБА_11 ,будучи службовою особою правоохоронного органу, займаючи посаду заступника начальника сектору превенції ВП №4 ОРУП №1 ГУНП в Одеській обл., маючому спеціальне звання капітан поліції, діючи за попередньою змовою із ОСОБА_8 , що займає посаду начальника ВП №4 ОРУП №1 ГУНП в Одеській обл. маючи спеціальне звання майор поліції, у період з кінця листопада 2024 по 27.03.2025, діючи умисно, з метою особистого незаконного збагачення, отримали від мешканця м. Одеси ОСОБА_12 неправомірну вигоду у розмірі 45166 грн. за невчинення в інтересах ОСОБА_12 дій з використанням наданого службового становища, а саме: за не притягнення ОСОБА_12 до адміністративної відповідальності за допущені порушення під час ведення господарської діяльності та невжиття заходів мобілізаційного характеру до найманих ОСОБА_12 працівників.

27.03.2025 в період часу з 11 год. 36 хв. до 13 год. 07 хв. слідчим на підставі ухвали слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 24.03.2025 проведено обшук за адресою: м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, буд. 170-А, де було виявлено та вилучено зазначений вище транспортний засіб.

Завданням арешту майна слідчий визначив можливість спеціальної конфіскації та запобігання можливості втрати транспортного засобу з огляду на необхідність його вивчення.

Відповідно до приписів ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

З матеріалів справи вбачається, що постановою слідчого 27.03.2025 вилучений автомобіль був визнаний речовим доказом.

При цьому, 27.03.2025 ОСОБА_8 було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Апеляційний суд враховує аргументи захисника з приводу того, що як вбачається із копії протоколу обшуку від 27.03.2025, який був наданий ОСОБА_8 у якому відсутні відомості про вилучення транспортного засобу, водночас зауважує, що предметом апеляційного перегляду є ухвала слідчого судді про накладення арешту на майно.

При цьому, колегія суддів зауважує, що слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Апеляційний суд враховує аргументи захисника з приводу того, що автомобіль належить ОСОБА_10 , в той же час наголошує, що відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України передбачено, що у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Колегія суддів враховує, що зазначеним транспортним засобом користується підозрюваний ОСОБА_8 , що було ним також підтверджено у судовому засіданні, та з огляду на те, що досудове розслідування триває, апеляційний суд приходить до висновку про те, що застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження наразі є виправданим, зокрема з метою огляду транспортного засобу та призначення відповідних судових експертиз.

Разом з тим, перед тим, як визначити справедливий баланс між інтересом особи, котрій належить майно, та інтересом суспільства у боротьбі зі злочинністю, суд, вирішуючи питання про конфіскацію, має перш за все встановити, чиї майнові інтереси постраждають у випадку конфіскації такого майна.

У цьому контексті, апеляційний суд також враховує, що санкцією ст. 368 КК України передбачено покарання у виді конфіскації майна, відтак у ході проведення досудового розслідування підлягає перевірці наявність або відсутність у номінального власника права на спірне майно та інтересу в його поверненні.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, серед іншого, що знаходження балансу між суспільним інтересом у попередженні злочинів та захистом прав зацікавлених осіб у таких обставинах означає, що покладання такого тягаря на власника відповідного майна може бути виправданим, лише якщо його інтерес у поверненні йому майна переважується ризиком, що таке повернення полегшить вчинення злочинів і зашкодить боротьбі з організованою злочинністю.

Окрім того, апеляційний суд враховує, що слідчим суддею на виконання приписів ст. 173 КПК України був застосований найменш обтяжливий спосіб арешту майна, а саме без позбавлення права користування, що свідчить про те, що слідчим суддею було дотримано справедливий баланс між правом власності і потребами досудового розслідування.

У цьому контексті колегія суддівзвертає увагу апелянта на можливість звернення з клопотанням до слідчого судді, суду про скасування арешту в порядку ст. 174 КПК України, при умові, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба.

Приписами п. 1) ч. 3 ст. 407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Отже, апеляційний суд вважає, що на теперішній час підстави для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 та скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді відсутні.

Керуючись ст.ст. 24, 170-173, 370, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 11.04.2025, про арешт майна, вилученого 27.03.2025, в ході проведення обшуку транспортного засобу марки BMW, д.н.з. НОМЕР_1 у к/п №002395 від 25.11.2024 за ч. 3 ст. 368 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4