Справа № 569/2106/24
УХВАЛА

06 лютого 2024 року м.Рівне Слідчий суддя Рівненського міського суду Рівненської області ОСОБА_1 з участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 слідчого ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Рівне клопотання cтаршого слідчого слідчого відділу Рівненського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області поліції ОСОБА_3 (далі слідчий), погоджене прокурором в рамках кримінального провадження N? 0000237 від 29.01.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204 КК України (далі це ж кримінальне провадження) про арешт майна, -

В С Т А Н О В И В:

Старший слідчий слідчого відділу Рівненського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області поліції ОСОБА_3 звернувся до Рівненського міського суду із клопотанням, яке погоджено прокурором про накладено арешт на автомобіль марки «Volkswagen» моделі «ID.4 CROZZ LITE PRO» л.н.3. НОМЕР_1 , власником якого с ОСОБА_4 , який було вилучено під час огляду місця події 29.01.2024 у ОСОБА_5 , та позбавити можливості власника та користувача користуватися вказаним майном до прийняття процесуального рішення у кримінальному провадженні.

Встановити заборону власнику та користувачу, чи будь-якій іншій особі розпоряджатися автомобілем марки «Volkswagen» моделі «ID.4 CROZZ LITE PRO» д.н.з. НОМЕР_2 , до прийняття кінцевого рішення у кримінальному провадженні.

Автомобіль марки «Volkswagen» моделі «ID.4 CROZZ LITE PRO» д.н.3. НОМЕР_3 зберігати на території спеціального майданчика для зберігання тимчасово утримання транспортних засобів Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області, що за адресою: вул. Дворецька, м. Рівне, Рівненська область.

В обґрунтуванні клопотання зазначає, що до Рівненського РУП у Рівненській області надійшло повідомлення на лінію «102» від працівника поліції «азов 198», про те, що було зупинено автомобіль Volkswagen ID.4, д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_5 , який перевозив підакцизний товар (епирт) без відповідних документів.

Правова кваліфікація кримінального правопорушення - ч. 1 ст. 204 КК України - незаконне придбання з метою збуту або зберігання з цією метою, а також збут чи транспортування пілакцизних товарів.

Слідчим Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області було проведено огляд місця події, де було зафіксовано 12 пластикових ємностей по 5 літрів кожна та 30 пластикових ємностей по 1 літер кожна із вмістом рідини із запахом спирту. Під час огляду волій ОСОБА_5 відмовився відкривати даний транспортний засіб для проведення огляду.

Під час огляду місця події від 28.01.2024 було вилучено автомобіль Volkswagen ID.4 CRO/Z. LITE PRO, д.н.3. НОМЕР_4 та поміщено на спец майданчик для тимчасового зберігання транспортних засобів в .Городок, вул. Б. Штейнтеля, 90.

Постановою слідчого Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_6 від 29.01.2024 змінено місце зберігання транспортного засобу на енед майданчик для пимчасового зберігання транспортних засобів що у м. Рівне, вул. Дворецька.

Власником актомобіля марки «Volkswagen» моделі «ID.4 CROZZ LITE PRO» л.н.3. НОМЕР_5 с ОСОБА_4 , користувач ОСОБА_5 .

Згідно постанови від 29.01.2024 автомобіль марки марки «Volkswagen» моделі «ID.4 CROZ. LITE PRO» диз. НОМЕР_5 білого кольору визнано речовим доказом.

Таким чином, автомобіль марки «Volkswagen» моделі «ID.4 CROZZ LITE PRO» д.н.з. НОМЕР_6 с матеріальними об?єктом, який зберіг на собі сліди кримінального правопорушення та відповідають вимогам речових доказів, передбачених статтею 98 КПК України.

Враховуючи викладене, з метою береження речового доказу та унеможливлення вчинення подальших дій, пов?язаних із розпорядженням та використанням (ремонту, переобладнання, вивіз за межі території України тощо), які можуть призвести до втрати чи пошкодження, знищення слідів вчинення кримінального правопорушення, на автомобіль марки «Volkswagen» моделі «ID.4 CROZZ LITE PRO» д.н.з. НОМЕР_3 необхідно накласти арешт.

Слідчий в судовому засіданні клопотання підтримав та просив його задоволити.

Заслухавши пояснення слідчого, вивчивши клопотання та докази, якими обґрунтовується клопотання, приходжу до наступного висновку.

Відповідно до ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

А саме, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до п. 8 глави 2.6. «Арешт майна» Узагальнення вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження арешт може бути накладено на: нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права; майно у вигляді речей, документів, грошей, якщо вони відповідають критеріям, зазначеним у ч. 2 ст. 167 КПК, а саме: підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; надані особі з метою схилити її до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та (або) матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи як винагорода за його вчинення; є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та (або) є доходами від них, або на які було спрямоване кримінальне правопорушення.

Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Зокрема, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.), ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

Так, і у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи.

Отже, під час розгляду даного клопотання встановлено, що клопотання сторони обвинувачення суперечить вищезазначеним вимогам законодавства, тобто не містить законних правових підстав для арешту майна, вказівки на розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, не є пропорційним, тобто не відповідає тяжкості правопорушення і становить особистий і надмірний тягар для володільця майна, адже однозначно порушує "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, зокрема власника майна.

З огляду на вказане вище, слідчий суддя не вбачає правових підстав для арешту у зв`язку із чим у задоволенні клопотання слід відмовити.

Відповідно до ч.3 ст. 173 КПК України, відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

Керуючись вимогами ст.ст.131,132,170-173,309,395 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання cтаршого слідчого слідчого відділу Рівненського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області поліції ОСОБА_3 (далі слідчий), погоджене прокурором в рамках кримінального провадження N? 0000237 від 29.01.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204 КК України (далі це ж кримінальне провадження) про арешт майна - відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Слідчий суддя Рівненського міського суду ОСОБА_7