Справа №753//23 Головуючий в суді 1-ї інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/2528/2024 Доповідач у суді 2-ї інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого та захисника на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 09 жовтня 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Алчевськ, Луганської обл., українця, громадянина України, не одруженого, з вищою освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим за ст. 336 КК України та призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі, -

В С Т А Н О В И Л А:

Згідно вироку суду І-ї інстанції, 31.10.2023 громадянин України ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , пройшов військово-лікарську комісію (далі - ВЛК) у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ), що за адресою: АДРЕСА_2 та згідно з рішенням ВЛК від 31.10.2023 визнаний придатним до військової служби. Відстрочок від призову по загальній мобілізації, згідно положень чинного законодавства України останній не мав.

Надалі, 31.10.2023 об 17 год. 15 хв., ОСОБА_7 перебуваючи у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , що за адресою: АДРЕСА_2 , відмовився отримувати під особистий підпис від працівників ІНФОРМАЦІЯ_2 бойову повістку, згідно якої останньому повідомлено про необхідність прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_2 03.11.2023 об 06 год. 30 хв., з метою подальшої відправки в команду № НОМЕР_1 .

Таким чином, ОСОБА_7 , діючи умисно, з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, не маючи поважних підстав для відстрочки від призову по загальній мобілізації,в порушення вимог ст. 65 Конституції України, Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022, Указу Президента України «Про продовження строку проведення загальної мобілізації» від 18.08.2023 № 452/2023, ст. ст. 1, 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відмовився від отримання бойової повістки та при цьому відстрочок від призову по загальній мобілізації, згідно положень чинного законодавства України останній не мав. ОСОБА_7 ігноруючи підставу бойової повістки не прибув у визначений час та день до ІНФОРМАЦІЯ_2 , тим самим не відправився команду № НОМЕР_1 , чим умисно, протиправно, ухилився від призову на військову службу під час мобілізації в особливий період.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати та кримінальне провадження закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Такі вимоги мотивує тим, що матеріалами кримінального провадження не підтверджено наявність в діях ОСОБА_7 умислу в ухиленні від призову за мобілізацією та вчинення ним інкримінованого кримінального правопорушення. При цьому, судом в повній мірі не враховано, що поведінка обвинуваченого щодо неможливості проходження ним військової служби зумовлена його релігійними переконаннями, про які він повідомляв ІНФОРМАЦІЯ_2 , орган досудового розслідування та суд, надавши при цьому відповідні документи.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , просить вирок суду скасувати та виправдати ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні за ст. 336 КК України у зв`язку з недоведеністю наявності в діях складу кримінального правопорушення

Свої вимоги мотивує тим, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом, що ОСОБА_7 вчинив інкриміноване кримінальне правопорушення, а висновки суду першої інстанції грунтуються виключно на припущеннях.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали подані апеляційні скарги, думку прокурора, який заперечив проти апеляційних вимог, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, із наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах поданих апеляційних скарг.

Згідно з ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції про доведеність висунутого обвинувачення, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, та про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ст. 336 КК України, колегія суддів вважає обгрунтованими, оскільки вони відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, ґрунтуються на сукупності допустимих, достовірних та достатніх для цих висновків доказів, які повно, всебічно, об`єктивно та неупереджено досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає доводи апеляційних скарг про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неспроможними, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

При оцінці доказів, колегія суддів звертає увагу на те, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх ( 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Так, обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України не визнав та пояснив, що тривалий час проживав в Європі, згодом повернувся в України та у2023 році йому потрібно було повернутися до Європи у зв`язку із членством у будійській релігійній організації "Дзогчен Громада", однак для виїзду за кордон йому потрібно було відвідати ТЦК. Прибувши до ІНФОРМАЦІЯ_2 йому повідомили, що з обліку осіб не знімають, за кордон не випускають та відправили на військово-лікарську комісію. 31 жовтня 2023 року він пройшов ВЛК та був визнаний придатним до військової служби та враховуючи його релігійні переконання мав намір уточнити можливість проходження альтернативної служби, однак через грубе поводження працівників військкомату та перевищення ними своїх службових повноважень він відмовився отримувати повістку та не прибув для відправки до військової частини.

Незважаючи на позицію обвинуваченого стосовно невизнання вини у скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення, його винуватість підтверджується наступними доказами: показаннями свідка ОСОБА_10 , який працює у ІНФОРМАЦІЯ_2 , та пояснив, що ОСОБА_7 пройшов ВЛК та був визнаний придатним для проходження військової служби. Після цього працівники РТЦК та СП намагались вручити йому повістку на відправку до відповідної команди, однак останній від отримання повістки відмовися, про що було складено відповідний акт. При цьому ОСОБА_7 було повідомлено про дату та час і місце відправки, та обов`язок прибути, однак у вказаний час, дату та місце ОСОБА_7 не з`явився. Також пояснив, що враховуючи релігійні погляди та переконання ОСОБА_11 , він в будь - якому випадку підлягає мобілізації, однак може нести службу без тримання зброї; показаннями свідка ОСОБА_12 , яка працює на посаді головного спеціаліста відділу обілку солдатів та сержантів ІНФОРМАЦІЯ_2 , про те, що обвинувачений ОСОБА_7 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , після чого був направлений для проходження ВЛК, за результатами якої останнього було визнано придатним для проходження військової служби. Після ВЛК ОСОБА_7 відмовився від отримання бойової повістки, після чого було запрошено обвинуваченого для оформлення акту про відмову від отримання повістки тавикликано поліцію та СОГ.

Показання свідків є логічними та послідовними та такими, що узгоджуються з дослідженим судом письмовими доказами: даними, відображеними у повістці на відправку (т. 1 а.п. 37) з яких вбачається, що солдат ОСОБА_7 , команда № 152, ВОС № 901074, 03.11.2023 року на 06 год 30 хв мав прибути за адресою: АДРЕСА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_2 для подальшої відправки для проходження військової служби; комплексом даних, відображених у акті від 31.10.2023 року (т. 1 а.п. 39), з яких вбачається, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовився від отримання повістки на відправку з обов`язковою явкою до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 06 год 30 хв 03.11.2023 року; даними довідкивійськово-лікарської комісії № 220/6 від 31.10.2023 року (т. 1 а.п. 40); даними, відображеними у листі т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковника ОСОБА_13 (т. 1 а.п. 34-36) з яких вбачається, що 31.10.2023 року ІНФОРМАЦІЯ_2 було складено акт про відмову військовозобов`язаного ОСОБА_7 від отримання бойової повістки на 03.11.2023 на 06 год 30 хв, відповідно до мобілізаційного розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_7 ; комплексом даних, відображеними у листі Уповноваженого ВРУ з прав людини № 54952.4/К-26127.3/23/44.1 від 06.10.2023 року (т. 1 а.п. 93-95) з яких вбачається, що 09.05.2023 року в міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення "Шегині" ОСОБА_7 було відмовлено у перетині державного кордону, оскільки останнім не було надано документи, які дозволяють перетинання державного кордону під час воєнного стану; даними довідки Буддійської релігійної організації "Київська Дзогчен Громада" у м. Києві від 27.02.2024 року вбачається, що за своїм віровченням та зареєстрованим статутом релігійна громада, до якої належить ОСОБА_7 , відноситься до буддистів, що практикують дзогчен - давній тибетський метод розпізнавання природи розуму. Віровчення релігійної громади не заохочує взаємодію зі зброєю та військовою справою загалом, що становить суттєву проблему для мотивації та унеможливлює виконання ОСОБА_7 військового обов?язку.

Вищезазначені, досліджені безпосередньо судом першої інстанції докази суд апеляційної інстанції вважає належними, допустимими та в сукупності достатніми для встановлення існування обставин, що підлягали доказуванню у кримінальному провадженні, та які у своїй сукупності вказують на умисний характер дій обвинуваченого ОСОБА_7 і відтворюють обставини вчиненого ним злочину та його винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника про відстуність в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ст. 336 КК України, колегія суддів вважає неспроможними, з огляду на таке.

Так, об`єктивна сторона злочину за ст. 336 КК України, яка інкримінована обвинуваченому, виявляється в бездіяльності - ухиленні будь-яким способом від призову за мобілізацією.

Безпосереднім об`єктом цього злочину є відносини, що забезпечують обороноздатність України, зокрема комплектування її Збройних Сил, на які відповідно до ч.2 ст. 17 Конституції покладаються найважливіші функції: оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості.

Суспільна небезпечність ухилення від призову за мобілізацією обумовлена тим, що мобілізація пов`язується з умовами особливого періоду в державі - з загрозою нападу, небезпекою державній незалежності України.

Стаття 3 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" визначає загальну мобілізацію як складову частину організації оборони держави, змістом якої, зокрема, є переведення Збройних Сил України, інших військових формувань на організацію і штати воєнного часу.

Саме це і є підставою криміналізації ухилення від призову за мобілізацією осіб, які підлягають такому призову.

Так, сукупністю зібраних та досліджених судом доказів встановлено, що ОСОБА_7 , будучи придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, діючи умисно, з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, не маючи поважних підстав для відстрочки від призову по загальній мобілізації, відмовився від отримання бойової повістки, не прибув у визначений час та день до ІНФОРМАЦІЯ_2 за повісткою, чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 336 КК України.

Щодо доводів апелянтів про те, що поведінка обвинуваченого щодо неможливості проходження ним військової служби зумовлена його релігійними переконаннями, про які він повідомляв ІНФОРМАЦІЯ_2 , то вони є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України.

Згідно усталеної практики ЄСПЛ, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним і може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета - інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише в тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених законних цілей.

Право на свободу совісті та віросповідання гарантовано як одне з конституційних прав людини, та закріплено у ст. 35 Конституції України. Одним з аспектів зазначеного права є можливість сумлінної відмови від військової служби. Зокрема, у разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

В той же час, вумовах збройної агресії Російської Федерації проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпека громадян та саме існування держави, існує нагальна потреба у належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії та високі ризики недобросовісної поведінки осіб, що підлягають призову, спрямованої на ухилення від виконання свого конституційного обов`язку з захисту Вітчизни.

За таких особливих умов досягнення справедливого балансу між правом людини закріпленого в ст. 9 Конвенції та ст. 35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб вимагає забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою і підтвердження доказами наявності відповідних релігійних переконань. Це не означає, що можливість здійснення права на сумлінну відмову від військової служби обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї.

Відповідно до статей 17, 65 Конституції України захист держави і забезпечення її безпеки є найважливішими функціями всього Українського народу. Військова служба - це конституційний обов`язок громадян України, який полягає у забезпеченні оборони України, захисті її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності. захист вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Такі положення основного закону дублюються в ст. 1 Закону № 2232-XII - захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. До військовослужбовців належать особи, які проходять таку службу, зокрема у Збройних Силах України. Військовій службі передує необхідність виконання конституційного військового обов`язку, що передбачає проходження громадянами України військової служби (добровільно чи за призовом).

Згідно зі ст. 17 Закону України від 06.12.1991 № 1932-XII «Про оборону України» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Таким чином, жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни.

Слід звернути увагу на те, що призов ОСОБА_7 на військову службу по мобілізації не означає автоматично, що він буде зобов`язаний брати до рук зброю, адже з огляду на його релігійні переконання, з урахуванням конституційного обов`язку ОСОБА_7 як громадянина України із захисту Вітчизни, під час несення служби він міг бути задіяний у ремонті техніки, будівництві укріплень, вивезенні поранених, перевезенні вантажів та виконанні інших функцій, не пов`язаних із використанням зброї.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у повному обсязі дослідив усі обставини, які мали значення для прийняття рішення в справі, повно та всебічно перевірив зібрані докази та дав їм у сукупності належну оцінку, на що вказує наведений у вироку аналіз доказів, та дійшов обгрунтованого висновку про доведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України.

Таким чином, твердження апеляційних скарг захисника та обвинуваченого за яких вони ставлять питання про скасування вироку та закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не виявлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до переконання, що підстави для скасування вироку суду першої інстанції відсутні, а тому в задоволенні поданих апеляційних скарг слід відмовити, а вирок суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги залишити без задоволення, а вирок Дарницького районного суду м. Києва від 09 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 за ст. 336 КК України - без змін.

Ухвала суду може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: