В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2025 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника адвоката ОСОБА_5 ,

перекладача ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Ужгород, кримінальне провадження № 308/12511/24, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001294 від 25.06.2024 року про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, тимчасово не працюючого, не одруженого, раніше судимого,

вироком Ужгородського міськрайонного суду від 28.04.2023 року за ч.4 ст. 185 КК України до покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, на підстав ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строк 3 (три) роки, з покладенням обов`язків передбачених ст. 76 КК України,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч.4 ст.186 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

25.06.2024 року, біля 13 год. 20 хв., ОСОБА_4 , під час дії воєнного стану, перебуваючи на автобусній зупинці, що біля будинку №52, по Пр. Свободи, м. Ужгород, реалізовуючи свій злочинний умисел та корисливий мотив, направлений на відкрите викрадення чужого майна, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, підсів до потерпілого ОСОБА_7 , у якого повторно, відкрито викрав, шляхом витягнення з кишені джинсів потерпілого, належний останньому мобільний телефон, чорного кольору, марки «Samsung» GT-E1200i, IMEI: НОМЕР_1 , вартістю 310,00 грн., після чого із викраденим майном ОСОБА_4 покинув місце події, маючи реальну можливість розпорядитись ним, тим самим заподіявши потерпілому ОСОБА_7 матеріального збитку на вказану суму.

Таким чином, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення (злочин) передбачене ч.4 ст.186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у інкримінованому йому злочині не визнав. Показав, що телефон не брав. Телефон йому передали працівники поліція. Він лежав п`яний, а жінка ОСОБА_8 забрала телефон у потерпілого. Коли прийшли працівники поліції, то він сказав, що у нього немає телефону, а ОСОБА_9 підкинула телефон на простирадло. Телефон дали йому працівники поліції. До потерпілого на автобусній зупинці він не підходив. Чому ОСОБА_9 вказала на нього, не знає.

Не зважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні свою вину у інкримінованому йому злочині не визнав, така повністю підтверджується зібраними органом досудового розслідування та дослідженими в ході розгляду справи наступними доказами.

Потерпілий ОСОБА_7 був допитаний в судовому засіданні 12.11.2024 року.

У подальшому повторно допитаний у судовому засіданні 04.03.2025 року потерпілий ОСОБА_7 , будучи попередженим про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів, показав, що у судовому засіданні, що відбулося 12.11.2024 року надав неправдиві покази, оскільки боявся за своє життя, йому погрожували цигани. На даний час говорить наступну правду.

Так, 25.06.2024 року біля обіду йшов з обласної лікарні, де робив собі інвалідність. Перебував на Проспекті Свободи, на автобусній зупинці, де чекав маршрутку. Він сидів на лавочці, коли до нього підійшов ОСОБА_4 (обвинуваченого впізнає) і витягнув телефон з його карману. Він почав кричати: «віддай телефон», а ОСОБА_4 почав бігти. Тоді він зайшов в аптеку та викликав 102. Потім приїхали поліцейські і ОСОБА_4 затримали біля п`ятиповерхівки. При затриманні у ОСОБА_4 було вилучено його мобільний телефон марки «Самсунг». ОСОБА_4 впізнає саме, як ту особу, яка викрала у нього телефон. Показав також, що йому погрожували до суду і після, а саме що: «його заріжуть, якщо ОСОБА_10 не відпустять». Телефон йому повернуто. Претензій до ОСОБА_4 не має, просто просить щоб йому не погрожували.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показала суду, що 25.06.2024 року перебувала в складі СОП разом з ОСОБА_12 . Біля обіду на планшет надійшов виклик про грабіж на Проспекті Свободи. По приїзду на Проспект Свободи, біля автобусної зупинки вже перебували працівники патрульної поліції та потерпілий ОСОБА_7 . ОСОБА_7 розповів обставини події, а саме: «він сидів на лавиці, де до нього підійшла особа ромської народності, почав говорити, після чого витяг у нього з карману мобільний телефон і побіг в протилежний бік вокзалу, у напрямку універмагу «Україна». Потім вони почали обстеження території та у дворі будинку по вул. Залізничній, було виявлено декілька осіб, серед яких ОСОБА_7 впізнав ОСОБА_13 . При поверхневій перевірці ОСОБА_4 , в останнього було вилучено належний ОСОБА_7 мобільний телефон. ОСОБА_7 відразу впізнав і ОСОБА_4 і свій мобільний телефон. Після цього ОСОБА_13 було затримано у порядку ст. 208 КПК України. ОСОБА_4 при затриманні намагався відговорити ОСОБА_7 від написання заяви, пропонував останньому гроші.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні дав суду аналогічні ОСОБА_11 покази. Додав також, що телефон був у кишені штанів ОСОБА_13 .

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 показала, що була очевидцем коли ОСОБА_13 на зупинці забрав у ОСОБА_7 телефон і пішов в сторону мусорки. ОСОБА_7 кричав, щоб ОСОБА_4 повернув йому телефон. ОСОБА_13 заставляв її взяти грабіж на себе, однак вона відмовилася. Також була присутня при затриманні ОСОБА_13 , у якого було вилучено телефон. Під час затримання також був присутній потерпілий ОСОБА_7 , який впізнав ОСОБА_4 та належний йому мобільний телефон. ОСОБА_13 дзвонив їй з тюрми та погрожував, щоб вона не йшла в суд.

Свідок ОСОБА_15 показав суду, що був понятим під час затримання ОСОБА_13 . Разом з ним був понятим також і ОСОБА_16 . Повідомив, що при затриманні був потерпілий ОСОБА_7 , який впізнав ОСОБА_13 . Під час затримання ОСОБА_13 у останнього був вилучений мобільний телефон, який впізнав ОСОБА_7 як свій. Під час затримання ОСОБА_4 , останньому було роз`яснено його права.

Від допиту свідка ОСОБА_16 прокурор у судовому засіданні відмовився.

Крім показів потерпілого ОСОБА_7 та вказаних свідків, вина ОСОБА_13 стверджується наступними дослідженими судом письмовими доказами по справі:

?витягом з ЄРДР від 25.06.2024 року, з якого слідує що за фактом відкритого викрадення ОСОБА_4 у ОСОБА_7 мобільного телефону порушено кримінальне провадження за ч.4 ст. 186 КК України,

?рапортом помічника чергового Ужгородського РУП ГУНП у Закарпатській області від 25.06.2024 року, яким останній інформує керівництво, що 25.06.2024 року о 13:30 надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 25.06.2024 о 13:29 за адресою м. Ужгород, проспект Свободи, 52 до аптеки прийшов чоловік та повідомив, що на автобусній зупинці невідома особа вихопила з кармана телефон марки Самсунг та побігла у напрямку житлових будинків. Більше інформації не надав, кинув слухавку, на питання оператора не відповідає. Заявник: тел.. ,

?протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 25.06.2024 року, згідно якого ОСОБА_7 просить прийняти міри до невідомої особи чоловічої статі, який 25.06.2024 року, перебуваючи за автобусній зупинці біля буд. 52 на просп. Свободи в м. Ужгород, умисно, відкрито заволодів його майном, а саме мобільним телефоном марки «Самсунг». Потерпілий попереджений про кримінальну відповідальність за ст. 383 КК України,

?протоколом затримання від 25.06.2024 року, згідно якого ОСОБА_13 було затримано о 14 год. 20 хв., 25.06.2024 року, на підставі ст. 208 КПК України, за підозрою у вчиненні злочину передбаченого ч.4 ст.186 КК України,

?протоколом пред`явлення особи для впізнання від 25.06.2024 року, в ході якого ОСОБА_7 впізнає особу ОСОБА_13 як особу, яка викрала у нього мобільний телефон та фото таблицею до нього;

?протоколом пред`явлення особи для впізнання від 25.06.2024 року, в ході якого свідок ОСОБА_14 впізнає особу ОСОБА_13 як особу, яка викрала належний потерпілому мобільний телефон та фото таблицею до нього;

?протоколом пред`явлення особи для впізнання від 07.07.2024 року, в ході якого свідок ОСОБА_12 впізнає особу ОСОБА_13 як особу, яка викрала належний потерпілому мобільний телефон та фото таблицею до нього;

?протоколом пред`явлення особи для впізнання від 22.07.2024 року, в ході якого свідок ОСОБА_16 впізнає особу ОСОБА_13 як особу, яка викрала належний потерпілому мобільний телефон та фото таблицею до нього;

?протоколом пред`явлення особи для впізнання від 22.07.2024 року, в ході якого свідок ОСОБА_15 впізнає особу ОСОБА_13 як особу, яка викрала належний потерпілому мобільний телефон та фото таблицею до нього;

?протоколом пред`явлення особи для впізнання від 22.07.2024 року, в ході якого свідок ОСОБА_11 впізнає особу ОСОБА_13 як особу, яка викрала належний потерпілому мобільний телефон та фото таблицею до нього;

?висновком експерта №СЕ-19/107-24/7055-ТВ від 09.07.2024 року, згідно якого вартість мобільного телефону марки «Samsung», GT-E1200I становить - 310 грн.

?протоколом перегляду відеозапису від 25.07.2025 року, згідно якого помітно, як на «25» секунді даного відеозапису в полі зору камери з`являється громадянин ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який починає спілкуватись з працівником патрульної поліції. В ході їхнього спілкування, ОСОБА_4 говорить нерозбірливо та просить працівника пройти подивитись на камери та вказує пальцем напрямок руху. Після чого працівник поліції говорить ОСОБА_4 , що хай він зачекає та згодом подивиться, що йому потрібно;

?постановою від 25.06.2024 року про визнання мобільного телефону марки «Samsung» GT-E1200I речовим доказом по справі;

?квитанцією про отримання на відповідальне зберігання мобільного телефону марки «Samsung» GT-E1200I від 16.07.2024 року;

Суд оцінивши в сукупності наведені вище докази, вважає їх належними, допустимими, достовірними, достатніми та такими, що повністю підтверджують винність ОСОБА_13 у інкримінованому йому злочині.

Покази допитаних у судовому засіданні потерпілого та свідків є логічними, послідовними та такими, що повністю узгоджуються з матеріалами справи, доповнюють одні одного.

Так, зокрема свідок ОСОБА_9 показала суду, що ОСОБА_7 кричав за ОСОБА_13 , щоб той повернув телефон, однак ОСОБА_13 не реагував та почав бігти.

Крім цього, як слідує з показів свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 при затриманні ОСОБА_13 у нього був вилучений мобільний телефон, який впізнав ОСОБА_7 , як власний.

Також потерпілий ОСОБА_7 та всі допитані у судовому засіданні свідки не лише на досудовому слідстві, а і у судовому засіданні, впізнали ОСОБА_4 як особу яка відкрито викрала у потерпілого мобільний телефон.

Тобто, досліджені судом письмові докази повністю узгоджуються між собою щодо часу, місця та способу вчиненого злочину.

Вказаними показами спростовують покази обвинуваченого, що до потерпілого ОСОБА_7 він взагалі не підходив та мобільний телефон у нього не брав.

Також необхідно зазначити, що надані самим обвинуваченим ОСОБА_13 покази не узгоджуються між собою, оскільки останній спочатку показав, що мобільний телефон не брав взагалі, а потім чітко не зазначив, хто саме йому передав мобільний телефон (чи ОСОБА_14 чи працівники поліції).

Покази обвинуваченого ОСОБА_4 є сумнівними, не послідовними та такі повністю спростовуються показами допитаних потерпілого та свідків.

В той же час, досліджені судом протокол затримання особи та протоколи пред`явлення особи для впізнання повністю узгоджуються між собою, а також з дослідженою судом заявою потерпілого про вчинений злочин, а також свідченнями допитаних у ході розгляду справи свідків та потерпілого.

Так, як слідує з встановлених судом фактичних обставин справи, обвинувачений підійшов до потерпілого на автобусній зупинці та відкрито витягнув з карману потерпілого мобільний телефон, з яким почав тікати, не реагуючи на те, що потерпілий кричав за ним з вимогою повернути телефон.

Вказані обставини знайшли своє підтвердження у ході розгляду справи.

У подальшому після затримання обвинуваченого, у останнього було вилучено належний потерпілому мобільний телефон, який останній впізнав, що підтверджується даними протоколу затримання обвинуваченого.

Таким чином, наведене свідчить про те, що після того, як обвинувачений на прохання потерпілого відмовився повернути мобільний телефон та почав втікати, потерпілий викрив його злочинні наміри, а обвинувачений усвідомлював (не міг не усвідомлювати), що заволодів чужим майном у присутності його власника (відкрито), який розумів протиправний характер дій винного.

Отже, вчинене ОСОБА_13 суспільно небезпечне діяння утворює склад злочину передбачений ст. 186 КК України.

Також, на думку суду, правильним є висновок про наявність у обвинуваченого під час вчинення злочинних дій корисливого мотиву, оскільки сам по собі факт звернення чужого майна (мобільного телефону потерпілого) на свою користь, свідчить про бажання обвинуваченого отримати майнову вигоду.

З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що досліджені судом докази, є належними та допустимими доказами по справі, оскільки такі прямо підтверджуються існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, такі мають важливе значення для провадження та такі отримані у порядку, встановленому КПК України, тобто відповідають вимогам ст.ст. 85,86 КПК України.

Дані письмові докази по справі, не лише містять встановлення фактичних обставин справи, які підлягають доказуванню, а і висновки в таких повністю узгоджуються з іншими дослідженими в ході розгляду справи доказами, зокрема: протоколами впізнання.

Вказані докази в своїй сукупності в цілому відображають обставини вчиненого обвинуваченим злочину, конкретизуючи при цьому деталі події злочину та встановлюючи «поза розумним сумнівом» винуватість ОСОБА_13 у вчиненні даного кримінального правопорушення.

Що стосується заперечення своєї вини обвинуваченим, то такі суд вважає способом захисту та не інакше як наміром уникнути покарання за скоєний злочин, оскільки вина обвинуваченого «поза розумним сумнівом» доводиться наведеними вище доказами.

Відповідно до вимог ст. 23 КПК України, суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні. При цьому суд виходить з вимог ст. 62 Конституції України, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинність у вчинені злочинів, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, і що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

При вирішенні питання про допустимість та належність досліджених доказів суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за цим правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані ним докази (параграф 34 рішення у справі «Тейскера де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998, параграф 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

Судом також врахована позиція ЄСПЛ, викладена у рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978, «Коробов проти України» від 21.10.2011 «…що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків».

У справах Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії від 06.12.1998 (пункт 253), Козинець проти України від 06.12.2007 (пункт 54), Нечипорук і Йонкало проти України від 21.04.2011 (пункт 150), Зякун проти України від 25.02.2016 (пункт 40) Європейський Суд неодноразово наголошує про те, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи поза будь-яким сумнівом і така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Отже, заслухавши сторін судового провадження, суд приходить, «поза розумним сумнівом», до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_13 у вчиненні ним злочину та кваліфікує його дії за ч.4 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, в умовах воєнного стану.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_13 суд, згідно з вимогами ст.ст. 65 - 67 КК України та роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особливості конкретного кримінального правопорушення й обставини його вчинення, особу винного, поведінку до вчинення кримінального правопорушення і після його вчинення, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання та вимоги ч.2 ст.50 КК України, відповідно до якої, покарання має на меті не тільки кару, а і виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень засудженими. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.

Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання ОСОБА_13 у судовому засіданні не встановлено.

Поряд з цим, при призначенні покарання, суд також враховує те, що обвинувачений раніше притягався до кримінальної відповідальності, вчинив новий злочин проти власності під час іспитового строку, є молодий за віком, перебуваючи у працездатному віці, ніде не працює.

Дослідивши в сукупності наведені вище докази, зважаючи на положення статті 50 КК України якою встановлено, що «покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами», на положення статті 65 КК України, якою встановлено, що «особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів», враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, приходить до висновку, з врахуванням висловленої в судовому засіданні позиції прокурора, що обвинуваченому слід призначити покарання в межах санкцій ч.4 ст. 186 КК України.

Поряд з цим, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд бере до уваги ті обставини, що ОСОБА_4 раніше притягався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічного, корисливого злочину і на шлях виправлення не став, а вчинив новий, умисний злочин у період призначеного йому іспитового строку, що свідчить про те, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства із призначенням обвинуваченому, із застосуванням положень ч.1 ст. 71 КК України, реальної міри покарання за вчинений ним даний злочин.

Саме таке покарання, на думку суду, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_13 .

Підстав для застосування положень ст.ст. 69,75 КК України, в ході розгляду справи не встановлено.

Судові витрати по справі складають 1893, 20 грн., за проведену по справі експертизу, які підлягають стягненню з обвинуваченого. Цивільний позов по справі не заявлено.

Долю речових доказів по справі, суд вирішує у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст.7-29, 368-371, 373, 374, 376, 392, 394, 395 КПК України, суд, -

З А С У Д И В :

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та призначити йому покарання у виді - 7 (семи) років позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання, призначену згідно вироку Ужгородського міськрайонного суду від 28.04.2023 року і за сукупністю вироків, остаточно призначити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років.

Строк відбування призначеного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання, рахувати з моменту його фактичного затримання, а саме з: 14 год., 20 хв., 25.06.2024 року.

Запобіжний захід обраний відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили, залишити без змін.

Стягнути ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави 1893,20 грн. затрачених на проведення судової експертизи.

Речові докази по справі :

- мобільний телефон марки «Samsung» GT-E1200I - повернути власнику ОСОБА_7 ;

- цифровий носій DVD-R диск, який упакований до паперового конверту та на якому зроблені відповідні надписи зберігати при матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою, в той же строк з моменту вручення їй копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Головуючий ОСОБА_1