УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 522/23893/23

Провадження № 1-кп/522/1168/25

30 червня 2025 року місто Одеса

Приморський районний суд міста Одеси у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури про продовження строку обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000042, відомості про яке внесено 27.01.2023р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань, відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Азербайджану, громадянина України, українця, який має вищу освіту, не працюючого, одруженого, на утриманні має малолітню дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.332, ч.3 ст.358 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000042, відомості про яке внесено 27.01.2023 року до Єдиного реєстру досудового розслідування, за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.332, ч.3 ст.358 КК України.

Прокурор у судовому засіданні подав клопотання про продовження обраного відносно ОСОБА_5 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою, посилаючись на те, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до дев`яти років з позбавленням права обіймати посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна та відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України та ч. 3 ст. 199 КПК України, встановлені раніше ризики на даний час не зменшились и продовжують існувати, а саме передбачені у п. п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

У якості альтернативного запобіжного заходу прокурор просив визначити обвинуваченому ОСОБА_5 заставу - 1000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 3 028 000 грн.

Захисник обвинуваченого у судовому засіданні подав заперечення на клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 в яких просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора та змінити його на запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою, а саме домашній арешт у нічний час доби, а у разі продовження строку дії запобіжного заходу, визначити розмір застави з урахуванням матеріального стану та особи обвинуваченого.

В обґрунтування своїх заперечень, зазначив про необґрунтованість ризиків, на які посилається прокурор. Ризики не підтверджені належними та достатніми доказами, а тому клопотання прокурора не підлягає задоволенню. Крім того, матеріальний стан обвинуваченого та його родини не дозволяє сплатити заставу у визначену розмірі. Прокурором не наведено жодного доказу та доводу в обґрунтування вийнятковості правопорушення вчиненого ОСОБА_5 . Захисник зазначив, що запобіжний захід у виді домашнього арешту забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого та надасть останньому змогу матеріально забезпечувати родину, оплачувати собі належну правову допомогу. Захисник зазначив, що апеляційну скаргу на попередню ухвалу суду залишено без змін.

Обвинувачений підтримав позицію свого захисника. Заперечував проти продовження тримання під вартою.

Розглянувши клопотання прокурора, вивчивши заперечення сторони захисту на клопотання прокурора та заслухавши думки учасників судового провадження, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

За змістом ст.199 КПК України підставою для продовження строку тримання під вартою є обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Так, ОСОБА_5 обвинувачується зокрема у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до дев`яти років з позбавленням права обіймати посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна.

Враховуючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у випадку доведеності його вини, продовжує існувати ризик того, що він може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Також ризик можливого переховування обвинуваченого підтверджується тим, що ОСОБА_5 обвинувачується саме в незаконному переправленні осіб через державний кордон, тобто є обізнаним щодо питання незаконного перетину кордону, і має можливість здійснити спроби до переховування за межами країни.

Крім того, як зазначив прокурор у судовому засіданні, під час обшуку за місцем мешкання обвинуваченого ОСОБА_5 було виявлено сотні підроблених документів. Відтак, є підстави вважати, що обвинувачений може перетнути державний кордон за допомогою підроблених документів.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

При цьому, суд зазначає, що в розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

За таких обставин, суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Водночас, в зазначеному кримінальному провадженні також існує ризик, передбачений п. 3) ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема можливий незаконний вплив обвинуваченого на свідків, які допитані під час досудового розслідування та в подальшому підлягають безпосередньому допиту судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження по суті.

Крім того, суд враховує, що свідки особисто знайомі із обвинуваченим ОСОБА_5 , відтак останній може вчиняти спроби схиляння їх до зміни показань у суді на свою користь.

З огляду на те, що у вказаному кримінальному провадженні свідки ще не були допитані, наявний ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК України.

Суд вважає слушними посилання прокурора на те, що обвинувачений може перешкоджати кримінальному провадженню шляхом невиконання або неналежного виконання обов`язків, покладених на нього судом, у випадку застосування щодо нього запобіжних заходів не пов`язаних із триманням під вартою (п.4 ч.1 ст.177 КПК України).

Ризик, передбачений п.5 ч.1 ст.177 КПК України, об`єктивізується тим, що обвинувачений ОСОБА_5 не працевлаштований, відтак може продовжити вчиняти кримінальні правопорушення, в яких обвинувачується, з метою заробітку не маючи постійного законного джерела доходу.

Суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Суд приймає до уваги те, що ОСОБА_5 має міцні соціальні зв`язки, одружений і має неповнолітню дитину, однак , зазначені соціальні фактори не дають достатніх підстав вважати, що вони можуть мати стримуючу дію та сприятимуть зменшенню існуючих ризиків.

При цьому, обставин передбачених ч.2 ст.183 КПК України, що виключають можливість застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом не встановлено.

Окрім того, суд також враховує суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції».

Посилання сторони захисту на те, що запобіжний захід у виді домашнього арешту у нічний час доби зможе запобігти ризикам, на які посилається прокурор, суд вважає необґрунтованими, оскільки вказаний запобіжний захід не зможе запобігти встановленим під час судового розгляду ризикам. Крім того, клопотання сторони захисту не містить адреси за якою обвинувачений ОСОБА_5 планує мешкати у випадку застосування до нього запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Відносно доводів сторони захисту про визначення ОСОБА_5 непомірного розміру застави, суд зазначає про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 КПК України, застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків.

Частиною 4 статті 182 КПК України встановлено, що розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Так, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, що відповідно до вимог п.2 ч.5 ст.182 КПК України, передбачає визначення застави від 20 до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Між тим, згідно абзацу 2 ч.5 ст.182 КПК України, у виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що суд, при встановленні суми застави, яка перевищує платоспроможність обвинуваченого повинен враховувати тяжкість злочину, у вчиненні якого він підозрюється, а також його професійне становище. Судом, враховуючи винятковий характер справи, виправдано корегування суми для звільнення під заставу з рівнем передбачуваної відповідальності для забезпечення того, щоб винні не мали стимулу уникати правосуддя і знехтувати заходами безпеки. Розмір застави, встановлений виключно з урахуванням майнового стану обвинуваченого, не є достатнім для забезпечення його явки у судове засідання.

В цьому контексті суд приймає до уваги положення п. 25 рішення ЄСПЛ у справі «Істоміна проти України» від 13.01.2022, в якому Суд зауважує на тому, що загальні принципи щодо обґрунтування визначення розміру застави наведені в рішеннях у справах «Корбан проти України» (Korban v. Ukraine), заява №26744/16, п.п. 154-157, від 04.07.2019), та «Мангурас проти Іспанії» [ВП] (Mangouras v. Spain), заява №12050/04, п.п. 78-81, ЄСПЛ 2010). Зокрема, гарантія, передбачена п. 3 ст. 5 Конвенції, покликана забезпечити не відшкодування будь-якої шкоди, завданої внаслідок передбачуваного злочину, а лише присутність обвинуваченого у судовому засіданні. Тому розмір застави має встановлюватися головним чином з огляду на особу обвинуваченого, належне йому майно та його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на ступінь впевненості, що можлива перспектива втрати застави або вжиття заходів проти поручителів у випадку його неявки у судове засідання буде достатнім стримуючий фактором, щоб позбавити його бажання втекти (див. рішення у справі «Гафа проти Мальти» (Gafа v. Malta), заява №54335/14, п. 70, від 22.05.2018). Оскільки відповідне питання є основоположним правом на свободу, гарантованим ст. 5 Конвенції, органи державної влади повинні докладати максимум зусиль як для встановлення належного розміру застави, так і для вирішення питання про необхідність продовження тримання під вартою.

Так, з урахуванням обставин злочинів, передбачених ч. 3 ст. 332 та ч.3 ст.358 КК України, у скоєнні яких обвинувачується ОСОБА_5 , вчинених в умовах воєнного стану та пов`язаних із посяганням на недоторканність державного кордону та обороноздатність держави України, із корисливих мотивів, непоодинокий характер та систематичність дій обвинуваченого, кількість осіб, які потенційно могли бути перенаправленими через державний кордон України, розмір ймовірної неправомірної вигоди, систематично отримуваної в результаті здійснення таких дій, який, а також зважаючи на існування зазначених вище ризиків, майновий та сімейний стан ОСОБА_5 , суд приходить до обґрунтованого висновку про виключність даного випадку та необхідність визначення обвинуваченому застави, розмір якої перевищує встановлений законом для зазначеної категорії злочинів, а саме 1000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, оскільки саме такий її розмір, з урахуванням перспективи її втрати, забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

Окремо суд зауважує на тій обставині, що з урахуванням тривалого часу перебування ОСОБА_5 під вартою, розмір застосованої стосовно нього застави в якості альтернативного запобіжного заходу було зменшено до 3 028 000 грн., порівняно із раніше встановленим розміром застави - 4 501 068 грн.

Крім того, суд звертає увагу на те, що попередня ухала про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_5 строку тримання під вартою із визначенням розміру застави у сумі 3 028 000 грнивень ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.06.2025 року було залишено без змін.

Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 177,178, 182,183, 314, 315, 370-372, 376 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні у кримінальному провадженні № 0000042, відомості про яке внесено 27.01.2023 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань відносно ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.332, ч.3 ст.358 КК України задовольнити.

Строк обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, із визначеним розміром застави в сумі 3 028 000 (три мільйони двадцять вісім тисяч) гривень, відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжити до 25 серпня 2025 року, включно.

Клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_5 на домашній арешт у нічний час доби - залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом п`яти днів з дня її оголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою в той же строк, з моменту вручення йому копії ухвали.

Суддя: ОСОБА_1