печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2025 року м. Київ

Слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_3 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000031 від 25.01.2025, -

В С Т А Н О В И В :

Прокурор відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на мобільний телефон «Iphone 15 Pro Max», модель MV6J344/A, с.н. НОМЕР_1 , IMEI НОМЕР_2 , IMEI2 НОМЕР_3 , який вилучено 09.04.2025 у ОСОБА_4 в ході обшуку за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування клопотання прокурор вказує, що зазначений мобільний телефон є речовим доказом відповідно до постанови слідчого від 09.04.2025, оскільки він відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, а тому з метою збереження речових доказів, яка відповідає п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу на підставі абз. 1 ч. 3 цієї статті підлягає арешту.

До початку розгляду клопотання учасники судового провадження подали заяви про розгляд справи без їх участі.

Прокурор ОСОБА_3 клопотання підтримав та просив його задовольнити.

Представник власника майна ОСОБА_5 проти задоволення клопотання заперечував, у письмових запереченнях вказав, що органом досудового розслідування жодним чином не обґрунтовано та не доведено причетність власника майна до розслідуваного кримінального правопорушення, а також відповідності вилученого у нього під час обшуку мобільного телефону, критеріям зазначеним у ст.ст. 98 КПК України, а тому відсутні підстави для їх арешту.

Вивчивши клопотання прокурора, письмові заперечення представника власника майна, дослідивши додані до них документи, слідчий суддя дійшов наступних висновків.

Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві за процесуального керівництва прокурорів відділу Київської міської прокуратури здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000031 за підозрою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених, ч. 3 ст. 255, ч.ч. 3, 4 ст. 368 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 255 КК України, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 369 КК України.

Як убачається із тексту клопотання, у даному кримінальному провадженні досліджуються обставини за яких впродовж 2025 року на території міста Києва діяла злочинна організація до якої входили службові особи Київського комунального об?єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд» ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , учасники якої, використовуючи службове становище вимагали та намагались отримати від суб?єктів господарської діяльності неправомірну вигоду в особливо великих розмірах як «відкат» у розмірі 15% від суми освоєних підрядниками бюджетних коштів, що складає понад 28 млн. грн.

Відповідно до тексту клопотання прокурора, керівники юридичних осіб та фізичні-особи підприємці, серед яких зокрема ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та інші, у вказаний період часу, діючи умисно прийняли пропозиції та надали неправомірну вигоду членам злочинної організації за вчинення дій, в інтересах останніх.

09.04.2025 на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 01.04.2025 у справі № 757/15044/25-к проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_4 , у ході якого виявлено та вилучено мобільний телефон «Iphone 15 Pro Max», модель MV6J344/A, с.н. НОМЕР_1 , IMEI НОМЕР_2 , IMEI2 НОМЕР_3 .

Постановою слідчого групи слідчих Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві ОСОБА_16 від 09.04.2025 зазначений мобільний телефон визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

На даний час прокурор вказує, що з метою досягнення дієвості кримінального провадження, а також з метою збереження речових доказів виникла необхідність у вжитті заходу забезпечення цього провадження, такого як арешт майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 100 КПК України, на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, слідчий суддя, суд накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Згідно ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому КПК України порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі на кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках, чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Статтею 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна, накладається у випадках, передбачених п.п. 3, 4 ч. 2 ст. 170 КПК України); можливість спеціальної конфіскації (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 ст. 170 КПК України); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Слідчим суддею встановлено, що відповідність майна, на арешті якого наполягає прокурор, критеріям речового доказу у кримінальному провадженні № 0000031, належним чином не підтверджена допустимими в розумінні ст. 86 КПК України доказами, виходячи із наступного.

Висновок органу досудового розслідування щодо відповідності майна тим чи іншим ознакам, передбаченим ст. 98 КПК України може бути зроблений лише на підставі постанови, яка має відповідати вимогам ч. 5 ст. 110 КПК України, зокрема містити мотиви прийнятого рішення.

Водночас, в протоколі обшуку слідчий зазначає, що 09.04.2025 під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 , виявлено та вилучено мобільний телефон «Iphone 15 Pro Max», модель MV6J344/A, с.н. НОМЕР_1 , IMEI НОМЕР_2 , IMEI2 НОМЕР_3 , який має пароль доступу «НОМЕР_4».

У відповідності до абз. 2 ч. 2 ст. 168 КПК, забороняється тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку, крім випадків, коли їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, або якщо такі об`єкти отримані в результаті вчинення кримінального правопорушення чи є засобом або знаряддям його вчинення, а також якщо доступ до них обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.

Водночас, відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 170 КПК, арешт на комп`ютерні системи чи їх частини накладається лише у випадках, якщо вони отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення або є засобом чи знаряддям його вчинення, або зберегли на собі сліди кримінального правопорушення, або у випадках, передбачених п.п. 2, 3, 4 ч. 2 цієї статті, або якщо їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, а також якщо доступ до комп`ютерних систем чи їх частин обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.

Крім викладеного вище, в клопотанні прокурором не наведено існування сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що мобільний телефон, вилучений у ОСОБА_4 є доказом злочину. Також з клопотання не вбачається наявність достатніх підстав вважати, що цей мобільний телефон відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, водночас як зазначено в постанові слідчого вказаний носій інформації «може» містити відомості щодо роботи із документами, які є предметом досудового розслідування, а також листування осіб, причетних до вчинення кримінального правопорушення, а відтак може бути використаний як доказ факту та обставин, що встановлюються під час досудового розслідування.

Існування такої підозри у тому, що конкретна річ або предмет містить певні відомості, які є предметом досудового розслідування протягом розумного проміжку часу досудового розслідування має бути перевірена, підтверджена або спростована.

Натомість, із наданих документів, а також представлених аргументів сторони обвинувачення не убачається того, що з 09.04.2025 із вилученим майном провадяться якісь дії, на підтвердження або на спростування його значення речового доказу у кримінальному провадженні, зокрема проведенням огляду та/або експертного дослідження.

Тому, на думку слідчого судді, за відсутності даних про наявність сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що вказаний мобільний телефон, на арешті якого наполягає прокурор є доказом розслідуваних злочинів, сам факт його визнання речовим доказом (п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України), не може бути правовою підставою для його арешту саме з метою забезпечення збереження речового доказу.

Враховуючи наведені мотиви та аргументацію клопотання прокурора, слідчий суддя вважає, що в розумінні вимог ст. 132 КПК України прокурор не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які він послався у клопотанні про арешт майна, а тому у відповідності до ст. 94 КПК України слідчий суддя оцінюючи надані докази з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення, приходить до висновку, що у такому випадку не можливо досягти інтересів досудового розслідування, забезпечивши збереження речових доказів, які у подальшому можуть досліджуватись судом, а тому у задоволенні клопотання прокурора належить відмовити.

Керуючись ст.ст. 98, 170-173, 175, 309, 372, 392, 532 КПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні клопотання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_17