ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1076/25 Справа № 629/5315/21 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_1
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

в режимі відеконференції:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000179 за апеляційною скаргою прокурора Лозівської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_5 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2023 року щодо

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Панютине Лозівського району Харківської області, громадянина України, освіта вища, одруженого, маючого на утриманні неповнолітніх дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , працюючого економістом з матеріально-технічного забезпечення на АТ «Українська Залізниця» філія «Панютинський вагоноремонтний завод», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2023 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнений від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням на нього відповідних обов`язків.

Вирішено долю речових доказів та судових витрат.

За цим вироком ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що він 15.05.2021, близько 16:30, рухався на автомобілі марки DAEWOO LANOS, реєстраційний номер НОМЕР_1 , по вул. І. Середи в смт. Панютине м. Лозова Харківської обл. у напрямку с. Катеринівка Лозівського району Харківської обл., від центу селища, при цьому, керуючи вказаним транспортним засобом, ОСОБА_6 , діючи з необережності, у формі кримінальної протиправної недбалості, не передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, у порушення вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно з якими: «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», ОСОБА_6 , не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним транспортного засобу та в результаті чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка рухалася по діагоналі зліва на право під кутом праворуч в зустрічному йому напрямку. В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 отримала тяжкі тілесні ушкодження по критерію небезпеки для життя, які знаходяться в причинному зв`язку зі смертю ОСОБА_10 .

Мотиви суду першої інстанції.

Судом першої інстанції дії ОСОБА_6 перекваліфіковані з ч. 3 ст. 286-1 КК України на ч. 2 ст. 286 КК України, що виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілої.

Вказане рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що стороною обвинувачення не надано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставини перебування ОСОБА_6 в стані алкогольного сп`яніння.

Так, судом першої інстанції визнано неналежним та недопустимим доказом висновок КНП «ЛТМО» від 15.05.2021 року, відповідно до якого ОСОБА_6 перебував у стані алкогольного сп`яніння, оскільки судом першої інстанції не встановлено, яким саме засобом було встановлено наявність алкогольного сп`яніння та відповідну кількість проміле, не були взяті зразки біологічного середовища для лабораторного дослідження (кров, сеча, слина, змиви з поверхні губ, шкіряного покрову) в порушення Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного і іншого сп`яніння, або перебування під дією лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженого наказом МВС та МОЗ України від 09.11.2015 року, що, на переконання суду, також підтверджується поясненнями ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_11 , які пояснили, що жодних біологічних зразків у ОСОБА_6 для встановлення алкогольного сп`яніння у останнього не були відібрані.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, та призначити йому покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 6 років.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вирок є незаконним та таким, що підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, що потягло за собою неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування Закону, який не підлягає застосуванню, безпідставну перекваліфікацію кримінального правопорушення з ч. 3 ст. 286-1 КК України на ч. 2 ст. 286 КК України та призначенням покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення.

Вказує, що судом безпідставно визнано неналежним та недопустимим доказом висновок КНП Лозівське територіальне медичне об`єднання від 15.05.2021 року, який є офіційним документом та який встановлює факт перебування ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння.

Вважає, що суд, безпідставно кваліфікуючи дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України, незаконно застосував до нього ст. 75 КК України.

На апеляційну скаргу прокурора захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подала заперечення, в яких навела мотиви на спростування викладених у скарзі доводів та просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор підтримав подану ним апеляційну скаргу та з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити свій вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 6 років.

Обвинувачений та його захисник заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вважали вирок суду законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просили залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Мотиви апеляційного суду.

У відповідності до ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи виправданою зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону судом першої інстанції не дотримані в повній мірі.

За змістом п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 409 КПК підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Перевіривши доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, що призвело до застосування закону, який не підлягав застосуванню, висновки суду першої інстанції, докази, які суд поклав в основу вироку на підтвердження встановлених ним фактичних обставин кримінального провадження, безпосередньо повторно частково дослідивши докази кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що такі доводи прокурора є обґрунтованими, а вирок суду не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, не є достатньо мотивованим та містить істотні суперечності, з огляду на наступне.

За змістом ст. 411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: (1) висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; (2) суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; (3) за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; (4) висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Вирок підлягає скасуванню із зазначених підстав лише тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого.

Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню та застосування судом закону, який підлягав застосуванню (п. 1, 2 ч. 1 ст. 413 КПК).

Обґрунтовуючи висновок про недоведеність тієї обставини, що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, що стало підставою для перекваліфікації його дій з ч. 3 ст. 286-1 КК України на ч. 2 ст. 286 КК України, суд посилався на покази самого обвинуваченого ОСОБА_6 та його дружини ОСОБА_11 , а наданий стороною обвинувачення висновок КНП «ЛТМО», від 15.05.2021 року, судом було визнано недопустимим та недостатнім доказом на підтвердження обставини перебування ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння.

Суд апеляційної інстанції, повторно частково дослідивши докази, зокрема й висновок КНП «ЛТМО» від 15.05.2021 не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння може бути підтверджено висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, долученим до матеріалів провадження в оригіналі. На достовірність і допустимість як доказу не впливає відсутність підпису на одному з трьох примірників висновку, складеного в закладі охорони здоров`я, що відповідно до законодавства мав бути виданий під підпис поліцейському, який доставив обвинуваченого на огляд, оскільки цей документ містить всю необхідну інформацію про освідування обвинуваченого на стан сп`яніння, підписаний лікарем, скріплений його особистою печаткою та штампом медичної установи. Недолучення до матеріалів кримінального провадження копії сертифіката відповідності та свідоцтва про повірку технічного засобу, який використовувався в медичному закладі під час медичного огляду обвинуваченого з метою виявлення в нього стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, не тягне визнання акта медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів недопустимим доказом.

Аналогічні висновки викладені в постанові ККС ВС від 20.09.2022 у справі №711/2189/21.

З системного аналізу пунктів 3, 8, 15, 16 розділу ІІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої наказом МВС, МОЗ від 09.11.2015 №1452/735 (далі -Інструкція) видно, що, огляд у закладах охорони здоров`я щодо виявлення стану сп`яніння проводиться лікарем. Після цього проводиться лабораторне дослідження (за допомогою приладів) метою якого є виявлення або уточнення наявних речовин, що здатні спричинювати стан сп`яніння. Висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, видається на підставі акту медичного огляду у якому, серед іншого, зазначаються ознаки сп`яніння особи, що безпосередньо виявлені та встановлені лікарем. За результатами огляду на стан сп`яніння та лабораторними дослідженнями встановлюється діагноз, який також вноситься до акту медичного огляду.

Тобто огляд особи щодо виявлення стану сп`яніння проводиться лікарем закладу охорони здоров`я, а не приладом. Прилад лише фіксує показники щодо ступеню стану сп`яніння, а лікар під час огляду особи виявляє та фіксує ознаки сп`яніння. Тому показники приладу не слід ототожнювати із поняттям «медичний огляд».

В даному випадку, з висновку КНП «ЛТМО» від 15.05.2021 року, який було складено на підставі акту огляду від 15.05.2021 та який досліджений апеляційним судом, видно, що огляд на стан сп`яніння ОСОБА_6 здійснено лікарем вказаного закладу ОСОБА_12 15 травня 2021 року о 19 годині 15 хвилин, в результаті поверхневого огляду ОСОБА_6 та тестування з застосуванням спеціального технічного пристрою Алкофор 307, за результатами яких у останнього було виявлено концентрацію етилового спирту у видихуваному повітрі у розмірі 1,74 проміле, що, поза розумним сумнівом, вказує на перебування ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння.

При цьому, суд першої інстанції, роблячи висновок про недопустимість вказаного доказу, посилався на те, що вказаний висновок лікаря не містить посилання на те, яким саме засобом було встановлено наявність алкогольного сп`яніння та відповідну кількість проміле, що лікарем не було взяті зразки біологічного середовища для лабораторного дослідження (кров, сеча, слина, змиви з поверхні губ, шкіряного покрову), що є порушенням Інструкції.

В той же час, вказані висновки суду першої інстанції не підтверджуються належними доказами та по суті є припущенням, оскільки суд не витребовував таку інформацію від закладу охорони здоров`я.

Натомість, судом апеляційної інстанції 11.12.2023 було направлено відповідний запит до КНП «ЛТМО» та 26.12.2023 на виконання цього запиту апеляційним судом було отримано акт огляду ОСОБА_6 на стан сп`яніння, в якому, зокрема, й зазначено про найменування спеціального технічного засобу та про результати огляду останнього.

Крім того, посилання суду першої інстанції на необхідність відібрання біологічних зразків для проведення експертизи ґрунтується на власному, хибному тлумаченні положень вищевказаної Інструкції, оскільки відповідно до п. 7 Розділу ІІІ Інструкції проведення лабораторних досліджень обов`язкове виключно для визначення наркотичного засобу або психотропної речовини, в той час, як посилань на обов`язковість проведення такого дослідження для визначення алкогольного сп`яніння вказана Інструкція не містить.

За вказаних вище обставин, колегія суддів доходить висновку про те, що судом першої інстанції було допущено невідповідність власних висновків фактичним обставинам справи та не підтвердження їх доказами, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягав застосуванню та незастосування закону, який підлягав застосуванню, що у даному випадку є підставою для скасування вироку суду першої інстанції з ухваленням нового вироку.

Фактичні обставини кримінального провадження та формулювання обвинувачення, визнані доведеними в суді апеляційної інстанції.

15.05.2021, близько 16:30, ОСОБА_6 рухався на автомобілі марки DAEWOO LANOS, реєстраційний номер НОМЕР_2 , по вул. І . Середи в смт. Панютине м. Лозова Харківської обл. у напрямку с. Катеринівка Лозівського р-ну Харківської обл., від центу селища.

При цьому, керуючи вказаним транспортним засобом, ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп?яніння, діючи з необережності, у формі кримінальної протиправної недбалості, не передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, у порушення 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно з якими: « У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об?єктивно спроможний вияв повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості а ж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об?їзду перешкоди», ОСОБА_6 , не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням, не заходів для зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним транспортного засобу та в результаті чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка рухалась по діагоналі зліва на право під кутом праворуч в зустрічному йому напрямку.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді сукупної травми з забоями внутрішніх органів, внутрішньо-черепними крововиливами та її ускладненням - набряк головного мозку, гостра легенево-серцева недостатність, гострий розлад кровообігу, які стали причиною смерті ОСОБА_10 .

Травма, встановлена у ОСОБА_10 має ознаки тяжкого тілесного ушкодження по критерію небезпеки для життя і знаходиться в причинному зв?язку зі смертю.

Таким чином, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 286-1 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, вчинені в стані алкогольного сп?яніння, якщо вони спричинили смерть потерпілого.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

За змістом ст. 65 КК України при призначені покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання апеляційний суд, у відповідності до положень ст. 65-67 КК, враховує ступінь тяжкості та конкретні обставини вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК належить до категорії необережних тяжких злочинів, відомості про особу обвинуваченого, зокрема, що ОСОБА_6 раніше не судимий, визнав свою провину у повному обсязі, щиро розкаявся у скоєному, відшкодував завдані збитки, не перебуває на обліку у лікаря нарколога та психіатра, за місцем мешкання характеризується позитивно, офіційно працевлаштований, має стійкі соціальні зв`язки.

До обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 , відповідно до ст. 66 КК, суд відносить щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування заподіяної шкоди.

Обставиною, що обтяжує покарання, відповідно до ст. 67 КК судом першої інстанції визнано вчинення злочину щодо особи похилого віку.

Під час перегляду даного кримінального провадження Верховним Судом, останній у своїй постанові від 16 січня 2025 року дійшов висновку, що дане кримінальне правопорушення за формою вини є необережним, а його наслідки - заподіяння смерті особі похилого віку - в юридичному аспекті не охоплюються умислом винуватця ДТП, що узгоджується з практикою Верховного Суду (наприклад, ухвала від 02 березня 2023 року в справі № 570/32/18).

За вказаних обставин, апеляційний суд не може визнати такою, що обтяжує покарання ОСОБА_6 вчинення злочину щодо особи похилого віку, у зв`язку з чим, обставин, що обтяжують його покарання судом не встановлено.

У пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 наголошено, що „окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину (абзац п`ятий підпункту 4.1); „правова держава, вважаючи покарання передусім виправним та превентивним засобом, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи. Обмеження конституційних прав обвинуваченого повинно відповідати принципу пропорційності: інтереси забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та безпеки тощо можуть виправдати правові обмеження прав і свобод тільки в разі адекватності соціально обумовленим цілям (абзац четвертий підпункту 4.2).

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду. (Постанова ККС ВС від 05.10.2023 у справі №542/26/23).

Щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину суто з позицій психологічної внутрішньої переорієнтації суб`єкта, справжнє засудження свого діяння, визнання його антисуспільного характеру, про що мають свідчити і об`єктивні дані про зміни в ціннісних пріоритетах та способі життя.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює розкриття злочину, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. (Постанова ККС ВС від 14.11.2022 у справі №640/3693/15-к).

Аналогічні правові висновки містяться у постановах Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 10.02.2021 року у справі №643/13256/17 та від 27.04.2021 року у справі №520/16394/16-к.

Матеріали справи свідчать, що факт вчиненого злочину обвинувачений ОСОБА_6 визнав у повному обсязі, щиро покаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, добровільно відшкодував заподіяну шкоду, про що свідчить покази потерпілого та відсутність цивільного позову. Жодні розшукові дії органом досудового розслідування у цій справі не вживалися, що свідчить про наявність у нього дійсного, а не уявного, жалю про скоєне та його щире каяття.

Статтею 69 КК передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, вмотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Частина 1 цього положення надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину». Таке формулювання призводить до висновку, що застосування статті 69 КК можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони (1) можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК, і (2) істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою, у вчиненні злочину, її поведінкою під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватця. Суд, посилаючись при призначенні покарання на статтю 69 КК, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого злочину.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на свої дискреційні повноваження, суд вправі призначити обвинуваченому покарання, більш м`яке, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, за наявності для цього відповідних підстав.

У даному випадку, як зазначалось вище, суд враховує наявність обставин, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне відшкодування завданих збитків, відсутність обставин, що його обтяжують, характер та обставини вчинення конкретного кримінального правопорушення, посткримінальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 , а саме, що останній всіляко надавав допомогу потерпілій, відвідував її у лікарні, сплачував кошти на її лікування та похорони, сприяв розкриттю кримінальних правопорушень, вжив заходів для усунення заподіяної шкоди, що, у своїй сукупності, суд відносить до обставин, що істотно знижують ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину.

Відтак, обговорюючи питання про вид та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, характер та обставини його вчинення, рівень його суспільної небезпеки, вказані вище дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , відсутність обставин, що обтяжують покарання та наявність обставин, що його пом`якшують, а також наявність обставин, що істотно знижують ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, суд доходить висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 та попередження нових злочинів можливо досягти виключно в умовах ізоляції його від суспільства, у зв`язку з чим вважає за необхідне призначити йому покарання у виді позбавлення волі, однак з застосуванням положення ст. 69 КК та з застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 5 років, оскільки саме таке покарання буде відповідати принципам індивідуалізації та домірності (пропорційності) покарання, який полягає, зокрема у адекватності застосованого заходу примусу та скоєного діяння.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Оскільки у даному кримінальному провадженні органом досудового розслідування залучався експерт колегія суддів вважає за необхідне стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 витрати на їх проведення на користь держави.

Питання речових доказів у цьому кримінальному провадженні вирішуються в порядку ст. 100 КПК.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Лозівської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_5 задовольнити.

Вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 березня 2023 року щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України та призначити йому покарання, з урахуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з дня його фактичного затримання в порядку виконання даного вироку, зарахувавши у строк відбуття покарання період з 08 квітня 2024 року по 16 січня 2025 року включно.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 (РНОКПП - НОМЕР_3 ) на користь держави витрати на проведення: в Харківському Науково-Дослідному експертно-криміналістичному центрі МВС України експертизи: №СЕ-19/121-21/12061-ІТ від 23.06.2021 року у сумі 2745 (дві тисячі сімсот сорок п`ять) грн. 92 коп., та №СЕ-19/121-21/16895-ІТ від 29.07.2021 року у сумі 686 (шістсот вісімдесят шість) грн. 48 коп.

Речові докази, яким визнано автомобіль DAEWOO LANOS, реєстраційний номер НОМЕР_1 вважати повернутим ОСОБА_6 за належністю.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Копії вироку вручити обвинуваченому ОСОБА_6 та прокурору.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3