Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

04 вересня 2025 року м. Рівне

Справа № 949/1779/25

Провадження № 11-кп/4815/633/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Дубровицького районного суду Рівненської області від 08 серпня 2025 року в частині обрання щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000172 від 02.06.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Дубровицького районного суду Рівненської області від 08 серпня 2025 року задоволено клопотання прокурора Дубровицького відділу Сарненської окружної прокуратури ОСОБА_7 та обрано, зокрема, щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 06 жовтня 2025 року. Одночасно визначено альтернативний запобіжний вхід у вигляді застави в розмірі 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 605 600 грн.. В разі внесення застави покладено на обвинуваченого обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України.

Не погодившись з рішенням суду захисник ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що в порушення кримінального процесуального законодавства суд першої інстанції не дослідив жодних доказів, не заслухав свідків та виніс ухвалу виключно зі слів прокурора. Зазначає, що ризики, вказані в клопотанні, є необґрунтованими, зокрема ризик переховування від органу досудового розслідування та суду, оскільки в ОСОБА_6 відсутні майнові активи для тривалого або постійного проживання як на території України, так і за кордоном, відсутні правові підстави для залишення території України, а також відсутні докази вчинення будь-яких дій, які б свідчили про його намір або бажання ухилитися від суду.

Вважає, що стороною обвинувачення не доведено і ризику незаконного впливу на свідків, оскільки жоден зі свідків не показав на те, що ОСОБА_6 намагався контактувати з ними, та не містять матеріали справи інших відомостей про протиправність дій обвинуваченого щодо будь-якого зі свідків, в тому числі спонукання їх до неправомірних дій. Наголошує, що ОСОБА_6 фактично проживає за місцем своєї реєстрації разом з батьками, які є непрацездатними за віком, раніше не судимий, співпрацював зі слідством, надав правдиві покази щодо обставин події правопорушення, щиро розкаявся, тому вважає, що ризики, вказані прокурором, значно зменшилися. Також зауважує, що оскільки ОСОБА_6 інкримінується тяжкий злочин, тому відповідно має бути дотриманий розмір застави від двадцяти до вісімдесяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, оскільки враховуючи майновий стан обвинуваченого та те, що під час перебування під вартою він не отримує жодних доходів, у членів його сім`ї також відсутній належний рівень доходів, застава в розмірі 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб є для них непідйомною.

Просить скасувати ухвалу місцевого суду від 08 серпня 2025 року в частині обрання обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу та обрати щодо нього запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, а в разі, якщо суд дійде висновку про необхідність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, просить змінити ухвалу суду першої інстанції в частині визначення застави в розмірі 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб та визначити запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60 560 грн.

На підставі ч.4 ст.422-1 КПК України, у зв`язку з відсутністю клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін, апеляційний розгляд здійснюється без участі сторін кримінального провадження.

Оскільки ухвала суду від 08 серпня 2025 року в частині обрання обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не оскаржується, тому апеляційним судом ухвала в цій частині не перевіряється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду в межах апеляційної скарги.

Судове рішення стосовно продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою повинно відповідати вимогам ст.370 КПК України, тобто повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, та містити як чітке визначення законодавчих підстав для його продовження, так і дослідження та обґрунтування достовірності обраних підстав у контексті конкретних фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, врахування особи винного та інших обставин, в тому числі продовження існування ризиків, наведених у ч.1 ст.177 КПК України.

Згідно з положеннями ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ст.197 КПК України строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею, за умови доведення прокурором в клопотанні, поданому до суду в порядку ст.199 КПК України, обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Такий вид запобіжного заходу як тримання під вартою, за положеннями ч.1 ст.183 КПК України, є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Метою запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ст.3 Загальної декларації прав людини, ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.176-178 КПК України, п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 квітня 2003 року №4 «Про практику застосування судами запобіжного заходу у виді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства» запобіжний захід тримання під вартою має застосовуватися лише за крайньою необхідністю і, як останній захід, при наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний чи обвинувачуваний буде намагатися ухилятися від слідства й суду або від виконання процесуальних рішень, перешкоджатиме встановленню істини у справі, продовжуватиме злочинну діяльність.

Дані вимоги закону при розгляді клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 місцевим судом були дотримані в повній мірі.

Так, згідно з матеріалами справи, ОСОБА_6 інкримінується вчинення кримінального правопорушення, яке полягає в організації та сприянні в незаконному переправленні осіб через державний кордон України, за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, а саме супроводження осіб, які мали намір незаконно перетнути державний кордон України ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , в сторону державного кордону з Республікою Білорусь за грошову винагороду в розмірі 7 тис. дол. США з кожного.

Таким чином, ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який, в разі доведення його вини, передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дев`яти років. Даний факт свідчить про існування ризику переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, а в умовах воєнного стану, який на теперішній час діє в Україні, ризик втечі лише збільшується. І хоч тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Також, на думку апеляційного суду, продовжує існувати ризик незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні з метою зміни ними показів та покращення свого становища, оскільки вони ще не були допитані безпосередньо судом.

Ці обставини в сукупності свідчать про те, що стороною обвинувачення доведено, що належну процесуальну поведінку ОСОБА_6 не може забезпечити більш м`який запобіжний захід, тому місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою.

На переконання апеляційного суду, з моменту взяття обвинуваченого під варту та до моменту вирішення вказаного клопотання дані обставини не змінилися та не змінились обставини, які дають суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого може забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Обставини, на які посилається захисник в апеляційній скарзі, жодним чином не зменшують тих ризиків, які встановив місцевий суд та не можуть бути підставою для застосування до ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу.

Будь-яких інших доводів щодо незаконності рішення суду в апеляційній скарзі не наведено.

Крім того, судом при постановленні ухвали визначений альтернативний запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 200 прожиткових мінімумів для працездатних осібта визначені обов`язки у разі її внесення. Альтернативний запобіжний захід у вигляді застави та її розмір, визначений судом першої інстанції, відповідає обставинам кримінального провадження, розміру грошової винагороди за вчинення інкримінованого правопорушення та встановленим ризикам, який здатний забезпечити стимулюючий ефект цього заходу забезпечення кримінального провадження, належну процесуальну поведінку обвинуваченого під умовою звернення внесених коштів у дохід держави в разі невиконання ним обов`язків (вказаний висновок відповідає позиції Європейського суду з прав людини, викладеному у рішенні по справі «Мангурас проти Іспанії»), тому твердження захисника про можливість зменшення розміру застави є необґрунтованими.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, оскільки ухвалене у відповідності до вимог закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та оціненими судом, тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Дубровицького районного суду Рівненської області від 08 серпня 2025 року в частині обрання щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000172 від 02.06.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3