Номер провадження: 11-сс/813/747/25
Справа № 523/3135/25 1-кс/523/961/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 - ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 24.03.2025 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0002520 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 02.12.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368-5 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 24.03.2025 року частково задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на майно, вилучене в ході проведення обшуку у нежитловому приміщенні, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: мобільний телефон марки iPhone сірого кольору із трьома камерами, який поміщений у сейф-пакет № S001251; мобільний телефон марки Samsung із НОМЕР_1 , який поміщений у сейф-пакет № S001252. В іншій частині у задоволенні клопотання відмовлено.

Рішення слідчого судді обґрунтоване тим, що накладення арешту на вилучене майно обумовлюється необхідністю збереження предметів, які можливо використати як знаряддя злочину чи містить його сліди, що відповідає вимогам п 1. ч. 2 ст. 167 та ч. 3 ст. 170 КПК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник власника майна ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що оскаржувана ухвала винесена з суттєвими порушеннями норм КПК України.

Доводи обґрунтовує тим, що у клопотанні не доведено, що телефони є знаряддям вчинення злочину і зберегли на собі його сліди, або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ 3 факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження, в тому числі є предметом, який був об`єктом кримінально протиправних дій.

ОСОБА_8 не має відношення до кримінального провадження, нікому до цього часу не оголошено підозру у незаконному збагаченні, тому зв`язок вилученого майна із кримінальним провадженням.

Водночас у клопотанні не доведено, що мобільні телефони зберегли на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, а саме незаконного збагачення або містять інформацію про обставини кримінального правопорушення

Просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора зобов`язати повернути ці речі за належністю ОСОБА_8 .

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, представника власника майна, який підтримав подану апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст., для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Як убачається із матеріалів справи, колишній начальник митного поста «Білгород - Дністровський» Одеської митниці Держмитслужби ОСОБА_9 (звільнена з посади в лютому 2025 року) являючись особою, уповноваженою на виконання функцій держави, з огляду на освіту та обізнаність про положення антикорупційного й податкового законодавства, вжила заходів для приховування реальних джерел своїх доходів, та уникнення моніторингу антикорупційними органами щодо способу її життя.

З метою унеможливлення в подальшому стягнення на майно, яке відповідає критеріям необґрунтованого активу, ОСОБА_9 залучила підконтрольних їй осіб з числа близьких родичів та інших довірених осіб шляхом надання коштів, в результаті чого такі особи укладали правочини, в тому числі фіктивні, щодо виникнення права власності на купівлі нерухомого та рухомого майна, вартість яких більше ніж на шість тисяч п`ятсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян перевищує законні доходи останньої.

В рамках проведення досудового розслідування оперативним підрозділам було надано доручення в порядку ст. 40 КПК України, з метою проведення слідчих (розшукових) дій в рамках кримінального провадження та встановлення осіб, причетних до його вчинення.

За результатами аналізу рухомого та нерухомого майна встановлено, що ОСОБА_9 зареєструвала на підконтрольних їй осіб ряд нерухомого та рухомого майна, а саме на свого батька ОСОБА_10 зареєстровано право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_2 (ринкова вартість складає 7 млн. 497 тис. грн.), квартира загальною площею 104,8 кв. метрів за адресою: АДРЕСА_3 , дата реєстрації 20.07.2022.

Також на матері ОСОБА_9 ОСОБА_11 зареєстровано право власності на квартиру, загальною площею 86.3 кв. м. за адресою: АДРЕСА_4 , дата реєстрації 28.03.2023 (згідно договору купівлі продажу вартість складає 1 млн. 759 тис. 462 грн), автомобіль «BMW X5», білого кольору, 2023 року випуску, з державним номерним знаком НОМЕР_2 , VIN: НОМЕР_3 та квартиру за адресою: АДРЕСА_5 .

На сестрі ОСОБА_9 ОСОБА_12 зареєстровано право власності на дачний будинок за адресою: АДРЕСА_1 , дата реєстрації 01.12.2021 року (згідно договору купівлі продажу вартість складає 345 тис. 512 грн.), апартаменти № 136 за адресою: АДРЕСА_6 , дата реєстрації 25.10.2024 (згідно договору купівлі продажу вартість складає 1 млн. 660 тис. грн.), автомобіль «JAGUAR I-PACE», синього кольору, 2018 року випуску, з державним номерним знаком НОМЕР_4 , VIN: НОМЕР_5 , дата реєстрації 23.07.2022, дачний будинок (загальна площа 121.7 кв.м.) та земельну ділянку (кадастровий номер: :38:025:0084, площа: 0.0184 га) за адресою: АДРЕСА_7 , дата реєстрації 23.08.2024 (згідно договору купівлі продажу вартість складає 5 млн. 720 тис. грн.)

Крім того, на громадянина ОСОБА_13 зареєстровано право власності на автомобіль «JAGUAR XF», сірого кольору, 2014 року випуску, з державним номерним знаком НОМЕР_6 , VIN НОМЕР_7 , дата реєстрації 13.11.2021 (вартість складає 49 тис. грн., що значно менше ніж його ринкової вартості).

Так, 11.03.2025 на підставі ухвали Суворовського районного суду м. Одеси (справа № 523/3135/25) від 27.02.2025, в період часу з 14 год. 02 хв. по 14 год. 54 хв. було проведено обшук у нежитловому приміщенні, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого було виявлено та вилучено: банкноти ззовні схожі на долари США номіналом 100 у кількості 21 шт. із серійними номерами: з QK13750895B по QK13750882B та з QK13750878B по QK13750872B, які поміщені до сейф-пакету №S001250; мобільний телефон марки iPhone сірого кольору із трьома камерами, який поміщений у сейф-пакет S001251; мобільний телефон марки Samsung із ІМЕІ НОМЕР_8 , який поміщений у сейф-пакет S001252.

Постановою старшого слідчого другого СВ (з дислокацією у м. Одесі) ТУ ДБР розташованого в м. Миколаєві ОСОБА_14 від 11 березня 2025 року серед іншого мобільний телефон марки iPhone сірого кольору із трьома камерами, який поміщений у сейф-пакет S001251; мобільний телефон марки Samsung із ІМЕІ НОМЕР_8 , який поміщений у сейф-пакет S001252, визнані речовими доказами у кримінальному провадженні №0002520.

Обґрунтовуючи у клопотанні про арешт майна підстави для звернення до слідчого судді, прокурор послався на те, що його метою є збереження речового доказу у кримінальному провадженні. Крім того, вказане майно одержано внаслідок вчинення кримінального правопорушення та воно були предметом кримінального правопорушення, а відтак, до цього майна судом може бути застосована спеціальна конфіскація.

Статтею 98 КПК України встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Так, слідчий суддя під час розгляду клопотання прокурора дійшов до висновку, що необхідність накладення арешту на вилучене під час оглядів та обшуків майно обумовлюється необхідністю збереження предметів, які можливо використати як знаряддя злочину чи містить його сліди, що відповідає вимогам пункту 1 ч.2 ст.167 та ч.3 ст.170 КПК України.

Апеляційний суд зауважує, що досудове розслідування ще триває, слідчим 13.01.2025 за вихідним №16-05-2184вих-25 в порядку ст. 51-4 Закону України «Про запобігання корупції» направлено лист до Національного агентства з питань запобігання корупції про проведення повної перевірки декларацій ОСОБА_9 та моніторингу способу життя та отримано відповідь за №281-01/5511-25 від 22.01.2025 про початок перевірки.

Наразі до Одеської обласної прокуратури висновок НАЗК, складений за результатами перевірки, не надійшов, а тому, з урахуванням того, що співробітники НАЗК є відповідними спеціалістами у галузі щодо порушення норм антикорупційного законодавства та вони можуть надати відповідну інформацію щодо наявності або відсутності незаконного збагачення шляхом аналізу відкритих та закритих баз, отримання відповідних відомостей та висновків експертів.

На теперішній час органом досудового розслідування встановлюються обставини імовірно вчиненого кримінального правопорушення, після того як будуть отримані відповідні висновки експертів стороною обвинувачення може бути вирішено питання щодо повідомлення ОСОБА_9 про підозру у вказаному кримінальному провадженні.

За змістом ч. 3 ст. 170 КПК у справах про арешт майна з метою, наведеною у п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК, відповідність майна будь-якому з критеріїв речових доказів перевіряється згідно зі стандартом доведення «достатні підстави». Наведений стандарт не вимагає від сторони обвинувачення надання безумовних та беззаперечних доказів, а передбачає необхідність наведення достатньо вагомих фактів та об`єктивних відомостей, аналіз яких у їх взаємозв`язку між собою дозволяє дійти висновку про відповідність вилученого майна критеріям речових доказів.

Відтак, посилання представника власника майна на те, що вилучене під час обшуку майно не відповідає критеріям речових доказів, встановлених ст. 98 КПК України, є необґрунтованими, оскільки вказані речі можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, також арештоване майно може бути предметом ймовірно вчиненого кримінального правопорушення.

Метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, його завданням є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, що прямо передбачено ст. 170 КПК України в якості правових підстав застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.

Апеляційний суд зазначає, що самі по собі мобільні телефони не мають доказового значення у кримінальному провадженні, натомість інформація, яку вони містять, може бути використана у кримінальному провадженні як доказ факту та обставин, які підлягають з`ясуванню під час досудового розслідування, відтак погоджується з думкою слідчого судді про те, що арешт майна є необхідним для забезпечення збереження майна, яке може бути використано в якості речового доказу, зокрема мобільні телефони дійсно можуть зберігати в собі сліди вчинення кримінального правопорушення.

В свою чергу колегія суддів звертає увагу на те, що не застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна об`єктивно може призвести до його знищення та знищення інформації, яка на ньому міститься, а тому існує необхідність у його збереженні.

Водночас, апеляційний суд критично оцінює доводи представника власника майна про те, що ОСОБА_8 підозра у даному кримінальному провадженні не повідомлялася, оскільки, на майно третьої особи також може бути накладений арешт.

На підставі викладеного апеляційний суд приходить до висновку про те, що слідчий суддя врахувавши всі обставини кримінального провадження, обґрунтовано наклав арешт на вищезазначене майно.

Абз. 1 ч. 2 ст. 168 КПК України передбачає, що тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку для вивчення фізичних властивостей, які мають значення для кримінального провадження, здійснюється лише у разі, якщо вони безпосередньо зазначені в ухвалі суду.

Частиною 7 ст. 236 КПК України встановлено, що майно, дозвіл на відшукання якого надано в ухвалі суду про обшук, є вилученим.

Підстави віднесення певного майна до категорії тимчасово вилученого в розумінні статті 167 КПК України залежать від процесуального порядку його одержання органом досудового розслідування.

Зокрема, такий порядок регламентовано положеннями пункту 6 частини 2 статті 235 та статті 236 КПК, згідно з якими ухвала слідчого судді про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи повинна містити відомості про речі, документи або осіб, для виявлення яких проводиться обшук. Обшук на підставі ухвали слідчого судді повинен проводитися в обсязі, необхідному для досягнення мети обшуку. На підставі частини 7 статті 236 КПК при обшуку слідчий, прокурор має право оглядати і вилучати речі та документи, які мають значення для кримінального провадження. Вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Відповідно до статті 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони:

1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди;

2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення;

3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом;

4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Відповідно до частини 2 статті 168 КПК України тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

Застосування інституту тимчасового вилучення майна можливе лише до вирішення питання про арешт такого майна або до його повернення, що свідчить про конкретне визначення законодавцем можливої наступної долі тимчасово вилученого майна, при цьому можливість визнання такого майна речовим доказом, законодавець не вказує.

Згідно частини 2 цієї ж процесуальної норми, тимчасово вилученим майном може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо.

Аналізуючи правовий зміст ч. 7 ст. 236 і частини 1 ст. 98 КПК України, ч. 2 ст. 168 КПК України, де вказано, що тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку або огляду, можливо зробити висновок про те, що речі і документи, вилучені при проведенні обшуку, мають одних з двох процесуальних статусів: 1) речі та документи, які входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на їх відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку і 2) речі та документи, які не входять до цього переліку, тобто, - тимчасово вилучене майно, яке перебуває в такому статусі відповідно до ч. 1 ст. 167 КПК України до вирішення питання про його арешт або повернення.

Відповідно до частини 5 статті 171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено. У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Тобто у випадку не подання слідчим, прокурором не пізніше 48 годин після вилучення майна клопотання про його арешт або у випадку відмови в задоволенні такого клопотання, тимчасово вилучене майно повертається особі в якої його було вилучено.

Як убачається із матеріалів справи, обшук був проведений 11 березня 2025 року, того ж дня вилучене в ході обшуку майно було визнано речовими доказами у кримінальному провадженні. 12 березня 2023 року клопотання про арешт майна було подане до суду і розподілене у провадження слідчого судді.

Крім того, як убачається із резолютивної частини слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2025 року, вказаною ухвалою було надано дозвіл на відшукання та вилучення, зокрема, мобільних телефонів.

З викладеного слідує висновок, що орган досудового розслідування був уповноважений вилучати мобільні телефони під час проведення обшуку, прокурор дотримався вимог КПК та звернувся із клопотанням у 48-годинний строк.

Що стосується тверджень адвоката ОСОБА_7 про порушення дводенного строку для розгляду клопотання про арешт майна, у зв`язку з чим майно мало бути повернуте власнику, апеляційний суд погоджується, що відповідно до ч. 1 ст. 172 КПК України, клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею не пізніше двох днів з дня його надходження до суду.

Однак, відмова в задоволенні клопотання про арешт майна можлива лише, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України (ч.1 ст.173 КПК України). Отже, такої підстави для відмови в арешті майна як порушення слідчим суддею строку розгляду клопотання про арешт майна КПК України не передбачено. Також з урахуванням завантаженості судів 1-ої інстанції та скорочених строків розгляду справ даної категорії, дані порушення, на переконання колегії суддів, не є істотними та не можуть бути єдиними підставами для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку. У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Аналізуючи викладені обставини апеляційний суд вважає, що при здійсненні досудового розслідування необхідно провести ряд слідчих дій з метою всестороннього, об`єктивного та неупередженого встановлення всіх обставин кримінального провадження, а тому вважає, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують втручання у права та інтереси ОСОБА_8 , з метою запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, які можуть перешкодити всебічному та повному проведенню досудового розслідування.

Також апеляційний суд звертає увагу на усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, згідно з якою, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що слідчий суддя, задовольняючи клопотання прокурора про арешт майна, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а доводи апеляційної скарги представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 щодо необґрунтованості ухвали слідчого судді не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді є законною та обґрунтованою, у зв`язку із чим відсутні підстави для її скасування.

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 405, 407, 409, 410, 411, 418, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 24.03.2025 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №20002520, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.12.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368-5 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4