КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 23 квітня 2025 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 23.04.2025 задоволено клопотання старшого слідчого слідчого відділу Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_7 та накладено арешт на майно, вилучене під час проведення обшуку за місцем фактичного проживання підозрюваного ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: купюри в іноземній валюті долари США в кількості 306 штук номіналом 100 доларів США, що еквівалентно сумі 30 600 доларів США та купюри в іноземній валюті Євро номіналом 50 євро, в кількості 27 штук, що еквівалентно сумі в 1 350 євро.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив поновити строк апеляційного оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді в частині накладення решту на грошові кошти ОСОБА_6 у розмірі 30 600 доларів США та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначав, що під час вилучення грошових коштів, орган досудового розслідування не взяв до уваги, що власником вилучених коштів у розмірі 30 600 доларів США ____________________________________________________________________________________

Справа № 757/18444/25 Слідчий суддя - ОСОБА_9

Апеляційне провадження № 11-сс/824/4110/2025 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

являється чоловік доньки підозрюваного ОСОБА_8 - ОСОБА_6 , що

підтверджується даними витягу з реєстру платників податків, та виписками з рахунків.

Вказану суму коштів ОСОБА_6 отримав у процесі здійснення господарської діяльності як фізична особа - підприємець (ФОП ОСОБА_6 , код СДРПОУ НОМЕР_1 ), відклав як особисті заощадження та передав на зберігання батькам своєї дружини, де зазначені кошти й були вилучені під час проведення обшуку.

Також апелянт зазначав, що ухвалою слідчого судді про дозвіл на обшук не було надано дозвіл на вилучення грошових коштів, а відтак вони мають статус тимчасово вилученого майна. Зважаючи на вказане, прокурор повинен був звернутись із клопотання про арешт майна не пізніше наступного дня після їх вилучення.

Крім того, питання про арешт майна третіх осіб вирішується судом на підставі звернення виключно прокурором з таким клопотанням.

Крім того, апелянт зазначав, що належні ОСОБА_6 грошові кошти не мають ніякого відношення до знарядь кримінального правопорушення, не є грошима, набутими злочинним шляхом,тому не можуть бути арештованими з підстав їх збереження як речових доказів.

Обгрунтовуючи поважність причин пропуску строку апеляційного оскарження, апелянт зазначав, що ухвалу слідчого судді постановлено без повідомлення та участі власника майна, а з змістом оскаржуваної ухвали він ознайомився після оприлюднення її тексту в Єдиному реєстрі судових рішень.

Прокурор, ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_5 у судове засідання повторно не прибули, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, про поважні причини свого неприбуття не повідомляли та клопотань про відкладення судового засідання не подавали.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 172, ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності учасників судового провадження, які не прибули в судове засідання.

Дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши апеляційні доводи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог пункту 3 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання слідчого про арешт майна розглянуто без повідомлення та у відсутності власника майна та третьої особи, а також їх представників.

Дані про направлення учасникам судового провадження копії оскаржуваної ухвали, у справі відсутні.

Як зазначив представник в апеляційній скарзі, зі змістом повного тексту оскаржуваної ухвали він ознайомився після публікації вказаного рішення в єдиному реєстрі судових рішень, тоді як подано апеляційну скаргу.

Ураховуючи, що матеріали справи не містять інших відомостей про обізнаність представника третьої особи із мотивами прийнятого рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга подана в строк, передбачений абзацом 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, а відтак не убачає підстав для розгляду клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, Слідчим відділом Печерського управління поліції ГУНП у м. Києві за процесуального керівництва Печерської окружної прокуратури міста Києва здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000098, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08.10.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 Кримінального кодексу України.

Згідно даних клопотання, досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_8 , знаючи порядок перетину державного кордону України (виїзду з України) під час дії на її території правового режиму воєнного стану та проведення загальної мобілізації, у невстановлений досудовим розслідування час, але не пізніше 10.12.2024 року та у невстановленому місці, у з корисливих мотивів вступив в злочинну змову з ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , з метою організації незаконного переправлення осіб, а саме військовозобов`язаних громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, через державний кордон України та сприянні таким діям шляхом надання порад та вказівок.

Так, ОСОБА_8 , за попередньою змовою з ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , будучи достовірно обізнаними про введення на всій території України воєнного стану, а також про проведення на території України мобілізації до Збройних Сил України, з метою сприяння незаконному переправленню через державний кордон України декількох осіб, а саме: ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , завчасно узгодивши між собою суму отримання незаконного доходу від протиправної діяльності та механізм перетину осіб через кордон України поза межами пунктів пропусків у Закарпатській області, у невстановлений час та у невстановленому місці надали ОСОБА_13 та ОСОБА_14 поради та вказівки, щодо необхідних дій для подальшого незаконного перетину державного кордону України останніми, що виражались у роз`ясненні механізму перетину державного кордону України та його строках.

Після чого, на виконання спільного злочинного наміру, о 18 год. 29 хв. 14 грудня 2024 року ОСОБА_13 та ОСОБА_14 були супроводжені ОСОБА_11 до залізничного вокзалу «Південний», що за адресою: м. Київ, вул. Георгія Кірпи, 4. Перебуваючи на залізничному вокзалі, ОСОБА_11 з метою приховування злочину, з залученням невстановленої особи - працівника акціонерного товариства «Українська залізниця», яка не була обізнана про злочинні наміри останнього, без наявних залізничних квитків помістили до вагону № 7 потягу №029 зі сполученням «Київ-Ужгород» ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , для доправлення до міста Ужгород та подальшого їх незаконного перетину державного кордону України.

У подальшому, у невстановлений час, але не пізніше 15 грудня 2024 року у невстановленому місці ОСОБА_8 за попередньою змовою з ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , з корисливих мотивів, організували незаконне переправлення через державний кордон України ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , шляхом незаконного перетину останніми кордону України поза межами пункту пропуску в Закарпатській області.

Окрім того, ОСОБА_8 , за попередньою змовою з ОСОБА_10 , будучи достовірно обізнаними про введення на всій території України воєнного стану, а також про проведення на території України мобілізації до Збройних Сил України, з метою сприяння незаконному переправленню через державний кордон України ОСОБА_15 , завчасно узгодивши між собою суму отримання незаконного доходу від протиправної діяльності та механізм перетину осіб через кордон України поза межами пунктів пропусків у Закарпатській області, у невстановлений час та у невстановленому місці надали ОСОБА_15 поради та вказівки, щодо необхідних дій для подальшого незаконного перетину державного кордону України останнім, що виражались у роз`ясненні механізму перетину державного кордону України та його строках.

Після чого, на виконання спільного злочинного наміру, о 18 год. 50 хв. 24 січня 2025 року ОСОБА_15 був супроводжений ОСОБА_8 до залізничного вокзалу «Центральний», що за адресою: м. Київ, площ. Вокзальна,1. Перебуваючи на залізничному вокзалі, ОСОБА_8 , з залученням невстановленої особи - працівника акціонерного товариства «Українська залізниця», яка не була обізнана про злочинні наміри останнього, помістив до вагону № 7 потягу № 29 зі сполученням «Київ-Ужгород» ОСОБА_15 , для доправлення до міста Ужгород та подальшого його незаконного перетину державного кордону України.

В подальшому, у невстановлений час, але не пізніше 1.02.2025 року у невстановленому місці ОСОБА_8 за попередньою змовою з ОСОБА_10 , з корисливих мотивів, організували незаконне переправлення через державний кордон України ОСОБА_15 , шляхом незаконного перетину останнім кордону України поза межами пункту пропуску в Закарпатській області.

09.04.2025 у межах вказаного кримінального провадження ОСОБА_8 повідомлено про підозру в організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України, сприянні їх вчиненню порадами та вказівками, вчинені щодо кількох осіб, за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів та організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України, сприянні їх вчиненню порадами та вказівками, вчинені повторно, за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 3 ст. 332 КК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 20.03.2025 надано дозвіл на проведення обшуку за місцем фактичного проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно даних протоколу обшуку від 09.04.2025, в період часу з 07 години 27 хвилини по 10 годину 45 хвилин проведено обшук за місцем фактичного проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено речі та документи, а також купюри в іноземній валюті долари США в кількості 306 штук номіналом 100 доларів США, що еквівалентно сумі 30 600 доларів США та купюри в іноземній валюті Євро номіналом 50 євро, в кількості 27 штук, що еквівалентно сумі в 1 350 євро.

Постановою старшого слідчого СВ Печерського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_7 від 10.04.2025 вищевказані грошові визнані речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000098 від 08.10.2024.

11.04.2025 старший слідчий СВ Печерського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_7 звернулась до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва із клопотанням, погодженим прокурором Печерської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_16 , в якому просила накласти арешт на майно, вилучене під час проведення обшуку за місцем фактичного проживання підозрюваного ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: купюри в іноземній валюті долари США в кількості 306 штук номіналом 100 доларів США, що еквівалентно сумі 30 600 доларів США та купюри в іноземній валюті Євро номіналом 50 євро, в кількості 27 штук, що еквівалентно сумі в 1 350 євро.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 23.04.2025 задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на майно, вилучене під час проведення обшуку за місцем фактичного проживання підозрюваного ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: купюри в іноземній валюті долари США в кількості 306 штук номіналом 100 доларів США, що еквівалентно сумі 30 600 доларів США та купюри в іноземній валюті Євро номіналом 50 євро, в кількості 27 штук, що еквівалентно в сумі 1 350 євро.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки вищевказана ухвала слідчого судді фактично оскаржена лише в частині накладення арешту на грошові кошти в сумі 30 600 доларів США, які були вилучені 09.04.2025 під час проведення обшуку за місцем фактичного проживання підозрюваного ОСОБА_8 , то колегія суддів, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, переглядає ухвалу слідчого судді в межах апеляційної скарги, та лише щодо арешту вказаних грошових коштів.

Ухвала слідчого судді в частині питання законності та обґрунтованості накладення арешту на інше майно, зокрема грошові кошти в сумі 1 350 євро, ніким не оскаржена, а відтак колегією суддів не перевіряється.

Із висновками слідчого судді щодо наявності підстав для накладення арешту на вилучені грошові кошти в сумі 30 600 доларів СШАз метою їх збереження як речових доказів та можливої конфіскації як виду покарання, погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Чинним Кримінальним процесуальним кодексом України передбачено, що арешт на майно з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.

За правилами ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що зазначені вимоги слідчим суддею дотримані належним чином.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання слідчого про накладення арешту на вилучені під час обшуку за місцем проживання підозрюваного ОСОБА_8 грошові кошти, з тих підстав, що вони можуть бути отримані унаслідок вчинення кримінального правопорушення та набуті кримінально протиправним шляхом, у встановленому законом порядку визнані речовими доказами у межах кримінального провадження № 0000098 , та відповідають критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Крім того, санкція ч. 3 ст. 332 КК України, за якою підозрюється ОСОБА_8 , передбачає покарання у виді позбавлення волі із конфіскацією майна.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке слідчий просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на вилучене майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути приховане, пошкоджене, зіпсоване, втрачене, знищене, передане, відчужене чи зникнути.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на вилучені за місцем проживання ОСОБА_8 грошові кошти, з метою їх збереження як речових доказів та забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання, у випадку визнання ОСОБА_8 винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, та призначення йому покарання у виді конфіскації майна, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Крім того, накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав, а носить тимчасовий характер застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження, тому відповідні обмеження є розумними і співмірними з огляду на завдання кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтвердженні достатніми даними, дослідженими судом.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що вилучені грошові кошти в розмірі 30 600 доларів США належать чоловіку доньки підозрюваного ОСОБА_8 - ОСОБА_6 , який не є підозрюваним у даному кримінальному провадженні, з посиланням на те, що вказані кошти є особистими заощадженнями ОСОБА_6 та передані на зберігання батькам дружини, не спростовують висновків слідчого судді, викладених у оскарженій ухвалі.

Як убачається із даних протоколу обшуку від 09.04.2025, грошові кошти в сумі 30 600 доларів США вилучені безпосередньо за місцем проживання підозрюваного ОСОБА_8 , що не заперечується і апелянтом в апеляційній скарзі.

Згідно даних протоколу обшуку, підозрюваний ОСОБА_8 підписав протокол без доповнень, заяв та зауважень, та в ході цієї слідчої дії не повідомляв про зберігання у його квартирі особистого майна інших осіб, зокрема ОСОБА_6 . Даних на підтвердження таких відомостей матеріали судового провадження та апеляційна скарга не містять.

Долучені апелянтом до апеляційної скарги витяг з реєстру платників податків ОСОБА_6 та виписки по рахункам останнього, самі по собі не можуть бути належним підтвердженням тієї обставини, що саме грошові кошти ОСОБА_6 зберігались за місцем проживання підозрюваного ОСОБА_8 .

Інших достатніх даних на підтвердження доводів про належність вилучених грошових коштів не підозрюваному, а третій особі, апелянтом не надано.

Доводи апелянта про те, ухвалою слідчого судді про надання дозволу на обшук за адресою: АДРЕСА_2 не було надано дозвіл на вилучення грошових коштів, не є підставою для відмови у задоволенні клопотання слідчого про арешт такого майна, оскільки положеннями ч. 7 ст. 236 КПК України передбачено можливість тимчасового вилучення речей, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та подальшого арешту такого майна.

Посилання на недотримання слідчим вимог абзацу 2 ч. 5 ст. 171 КПК України щодо строку звернення із клопотанням не впливає на правильність висновків про наявність підстав для накладення арешту за викладених у клопотанні обставин та суть прийнятого рішення, а тому колегія суддів вважає, що вказана обставина не є підставою для скасування правильної по суті ухвали слідчого судді.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст. 64-2, 170, 172-173 КПК України, які б слугували підставою для її скасування. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 376, 395, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 23 квітня 2025 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3