Справа № 127/2775/23
Провадження №11-кп/801/1012/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого

у режимі відеоконференції ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 08.09.2025 про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в кримінальному провадженні № 0000266, внесеного до ЄРДР 27.05.2022, за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 3,4 ст. 190, ч. 3 ст. 28 ч. 5 ст. 361, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 200 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 28 ч. 5 ст. 361, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 200 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 3,4 ст. 190, ч. 3 ст. 28 ч. 5 ст. 361, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 200 КК України, та ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 190 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08.09.2025, продовжено строк тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, до 06.11.2025 включно, із визначеною сумою застави у розмірі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 454 200 гривень.

Дане рішення суд першої інстанції мотивує тим, що ризики, які зазначені у клопотанні прокурора продовжують існувати, а тому строк дії запобіжного заходу слід продовжити.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 08.09.2025, якою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, а у разі залишення запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зменшити розмір застави до розміру в 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 08.09.2025 року є незаконною та необґрунтованою, оскільки постановлена без урахування усіх обставин справи.

Крім того, судом було порушено вимоги процесуального права, оскільки розгляд питання про продовження запобіжного заходу відбувся лише стосовно ОСОБА_8 , без належної участі інших обвинувачених та їхніх захисників, що суперечить принципу змагальності та рівності сторін.

Обвинувачений зазначає, що при вирішенні питання про застосування та продовження запобіжного заходу прокурор не довів наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та не навів переконливих доказів того, що менш суворі запобіжні заходи не забезпечать належну процесуальну поведінку обвинуваченого. Суд першої інстанції безпідставно не врахував можливість застосування альтернативних заходів, передбачених законом.

Також суд постановляючи ухвалу про продовження строків запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не у повній мірі врахував тяжкий стан здоров`я обвинуваченого, який має інвалідність ІІІ групи, не бачить на одне око, що підтверджується медичною документацією, і для якого перебування під вартою є надмірно тяжким та фактично несумісним з медичними показаннями.

Крім того, визначений судом розмір застави у 454 200 грн є завідомо непомірним з огляду на майновий та сімейний стан обвинуваченого, що суперечить вимогам ч. 4 ст. 182 КПК України, яка зобов`язує суд визначати заставу з урахуванням індивідуальних обставин особи та забороняє встановлювати її у розмірі, який є явно недосяжним.

Заслухавши доповідь судді, виступ захисника ОСОБА_7 та його підзахисного ОСОБА_8 на підтримку апеляційної скарги, прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 08.09.2025 відповідає.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 дотримався вимог кримінального процесуального закону.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 , суд першої інстанції достатньо обґрунтував своє рішення.

Так, обвинувачений ОСОБА_8 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні низки злочинів, серед яких і особливо тяжкий. Він є раніше судимим, на момент інкримінованих подій не мав офіційного працевлаштування, стабільного джерела доходу та стійких соціальних зв`язків, що у сукупності з іншими встановленими обставинами значно підвищує ризик його переховування від суду.

Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність ризику незаконного впливу на потерпілих і свідків, які на даний час ще не були допитані судом.

Показання даних учасників кримінального провадження мають суттєве значення для встановлення фактичних обставин справи та прийняття законного рішення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність ризику незаконного впливу на свідків, потерпілих чи інших учасників кримінального провадження.

При цьому положення ст. 23 КПК України закріплюють принцип безпосередності дослідження доказів у суді, згідно з яким показання свідків повинні бути отримані судом у відкритому судовому засіданні.

Саме тому збереження їхньої процесуальної незалежності та вільного волевиявлення під час допиту є необхідною гарантією дотримання прав сторін та засад справедливого судового розгляду.

З огляду на процесуальний статус зазначених осіб та тяжкість інкримінованого обвинуваченому злочину, суд вважає обґрунтованим існування ризику незаконного впливу на свідків.

Крім того, враховуючи попередню судимість ОСОБА_8 , відсутність у нього постійного доходу та пред`явлене обвинувачення у ряді злочинів, зокрема особливо тяжкого, суд першої інстанції обґрунтовано визнав доведеним ризик вчинення ним іншого кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положень ст. 177 КПК України, тримання особи під вартою є винятковим запобіжним заходом, що застосовується лише за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні злочину та підтверджених ризиків, які неможливо усунути іншими заходами. У даному кримінальному провадженні такі ризики доведені та належним чином оцінені судом першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 щодо необхідності зміни запобіжного заходу на більш м`який не ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах і положеннях закону, а тому не можуть бути підставою для її задоволення.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26.07.2001 ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

На думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що ризики переховування ОСОБА_8 від суду, незаконного впливу на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується продовжують існувати, що виправдовує його тримання під вартою та унеможливлює застосування більш м`якого запобіжного заходу, зокрема, домашнього арешту, оскільки він не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Водночас саме те, що злочин віднесений до категорії особливо тяжких, вимагає від суду пошуку балансу між інтересами правосуддя та правами людини: з одного боку врахування високих ризиків, притаманних такій категорії злочинів, а з іншого обов`язку забезпечити пропорційність запобіжного заходу.

У цьому контексті визначення застави як альтернативного заходу дозволяє досягти належної рівноваги, оскільки гарантує виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків і водночас не створює надмірного втручання у його право на свободу.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 КПК України, застава полягає у внесенні грошових коштів у дохід держави з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків. Застава виступає майновою гарантією належної процесуальної поведінки особи та альтернативою триманню під вартою у випадках, коли її застосування є достатнім для запобігання ризикам, визначеним ст. 177 КПК України.

У даному кримінальному провадженні суддя, продовжуючи щодо обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, одночасно визначив розмір застави, що відповідає вимогам закону та є альтернативним заходом, який може бути застосований у разі її внесення. Таким чином, твердження обвинуваченого про те, що суд першої інстанції безпідставно застосував найсуворіший запобіжний захід, є необґрунтованими, оскільки законодавець прямо передбачає можливість поєднання тримання під вартою та застави як альтернативного механізму.

Колегія суддів також бере до уваги, що визначений судом розмір застави відповідає характеру інкримінованого діяння, особі обвинуваченого, його соціальним зв`язкам та іншим обставинам, що мають значення для кримінального провадження.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, дані про його особу, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та прийняв судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування, про що порушується питання в апеляційній скарзі, не встановлено, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422-1 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 08.09.2025 про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4