УХВАЛА

22 травня 2025 року

м. Київ

справа № 463/2671/17

провадження № 51-3458км24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

особи, щодо якої закрито

кримінальне провадження ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 , який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 23 грудня 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 30 травня 2024 року в кримінальному провадженні, унесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004174, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 3-5 ст. 191 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

1. Сихівський районний суд м. Львова ухвалою від 23 грудня 2022 року кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 3-5 ст. 191 КК, закрив у зв`язку з відмовою представника потерпілого від обвинувачення, а цивільний позов ТОВ «Авіакомпанія «Атласджет Україна» до обвинуваченого залишив без розгляду.

2. ОСОБА_7 було обвинувачено в тому, що він, працюючи заступником генерального директора з наземного обслуговування ТОВ «Авіакомпанія «Атласджет Україна», у період з 19 січня по 05 травня 2016 року шляхом зловживання службовим становищем за попередньою змовою з групою невстановлених посадових осіб цього товариства заволодів коштами компанії у великих розмірах на суму 3 020 000 грн. Так, не встановлені слідством службові особи ТОВ «Авіакомпанія «Атласджет Україна» нібито за надані цьому товариству послуги видавали платіжні доручення про перерахування коштів на рахунки інших компаній, а саме ТОВ «Нью Систем АМ», ТОВ «Запоріжендлінг» і Міжнародного аеропорту «Львів» ім. Данила Галицького, а реквізити вказували ТОВ «Захід Квиток Сервіс», з яким ТОВ «Авіакомпанія «Атласджет Україна» не мало фінансових відносин. Після зарахування коштів на рахунок ТОВ «Захід Квиток Сервіс» ОСОБА_7 , будучи директором цього товариства, шляхом зловживання своїм службовим становищем заволодів указаними коштами.

3. Суд, беручи до уваги те, що досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0004174 розпочалося та здійснювалося у формі приватного обвинувачення відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 477 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у редакції, яка діяла до 11 січня 2019 року, та ураховуючи, що представник юридичної особи, яка є потерпілою стороною, будучи належним чином повідомленим про день і час розгляду справи, тривалий час не з`являвся в судове засідання, розцінив це як відмову від обвинувачення, а тому закрив кримінальне провадження на підставі ч. 6 ст. 340, п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК.

4. Львівський апеляційний суд ухвалою від 30 травня 2024 року залишив ухвалу місцевого суду без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

5. Прокурор ОСОБА_8 , який брав участь у суді апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 23 грудня 2022 року й ухвалу Львівського апеляційного суду від 30 травня 2024 року і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду в постанові від 03 листопада 2022 року у справі № 367/3236/19, прокурор стверджує, що суд першої інстанції помилково послався на ч. 6 ст. 340 КПК як на підставу для закриття кримінального провадження у зв`язку з неприбуттям потерпілого в судове засідання, що прирівнюється до його відмови від обвинувачення в кримінальному провадженні приватного обвинувачення, оскільки вказана процесуальна норма діє лише тоді, коли їй передують обставини, передбачені частинами 2, 3 ст. 340 КПК, а саме тільки після відмови прокурора від підтримання державного обвинувачення. На думку скаржника, оскільки прокурор надав суду достатньо доказів для визнання ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 3-5 ст. 191 КК, і від обвинувачення не відмовлявся, кримінальне провадження не набуло статусу приватного, тому й не могло бути закритим у зв`язку з відмовою потерпілого від підтримання обвинувачення. Таким чином, резюмує заявник, суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог КПК і не застосував закону України про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню, а апеляційний суд формально розглянув апеляційну скаргу прокурора та всупереч вимогам ст. 419 КПК не проаналізував належним чином наведених у ній доводів стосовно незаконності, необґрунтованості й невмотивованості рішення місцевого суду і не дав на них жодних відповідей.

6. Захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав заперечення на касаційну скаргу прокурора з доповненням до нього. Зазначає, що оскільки розпочате у 2016 році кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 за частинами 3-5 ст. 191 КК здійснювалося у формі приватного обвинувачення до внесення змін до КПК і виключення п. 3 ч. 1 ст. 477 цього Кодексу, тобто до 11 січня 2019 року, з огляду на принцип правової визначеності як складової вимоги верховенства права та положення ст. 8, ч. 4 ст. 26 КПК потерпілий зберігає права й обов`язки, передбачені КПК в редакції, чинній на момент початку провадження, зокрема право на відмову від обвинувачення, тому суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку про закриття кримінального провадження на підставі відмови представника потерпілого від обвинувачення, що відповідає усталеній практиці Верховного Суду (рішення від

21 серпня, 16 вересня, 07 жовтня і 13 листопада 2019 року, від 28 квітня 2021 року у справах № 149/3394/18, 127/331/18, 766/20965/17, 144/89/19, 761/31103/18 відповідно).

Позиції учасників судового провадження

7. Прокурор ОСОБА_5 підтримав касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 , який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, просив її задовольнити, скасувавши ухвали місцевого та апеляційного судів і призначивши новий розгляд у суді першої інстанції.

8. У судовому засіданні ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 заперечували щодо задоволення касаційної скарги прокурора, просили залишити судові рішення без зміни.

9. Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися.

Мотиви Суду

10. Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

11. Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи в такий спосіб судову практику на однакове застосування норм права.

12. Згідно з ч. 6 ст. 13 вказаного Закону № 1402-VIII висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

13. За правилами, передбаченими ч. 2 ст. 434-1 КПК, суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає таке кримінальне провадження на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи іншої об`єднаної палати.

14. У результаті вивчення кримінального провадження щодо ОСОБА_7 з урахуванням доводів, викладених у касаційній скарзі прокурора на ухвали Сихівського районного суду м. Львова від 23 грудня 2022 року та Львівського апеляційного суду від 30 травня 2024 року, а також у запереченнях, поданих захисником ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 , колегія суддів вважає за необхідне передати дане кримінальне провадження на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду з огляду на таке.

15. Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_7 було обвинувачено у вчиненні протягом січня - травня 2016 року кримінальних правопорушень, передбачених частинами 3-5 ст. 191 КК, про що на підставі заяви представника ТОВ «Авіакомпанія «Атласджет Україна» 09 грудня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості за № 0004174 і розпочато досудове розслідування у формі приватного обвинувачення відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК у редакції, яка діяла до 11 січня 2019 року.

16. З 10 липня 2017 року кримінальне провадження перебувало на розгляді в Сихівському районному суді м. Львова.

17. Законом України від 06 грудня 2017 року № 2227-VIII «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами», який набув чинності 11 січня 2019 року, унесено зміни до КПК і виключено п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК.

18. У судовому засіданні 23 грудня 2022 року обвинувачений і захисник заявили клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку з неодноразовою неявкою в судове засідання представника потерпілого, посилаючись на те, що останній з 2020 року в судові засідання не з`являється, хоча неодноразово та належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, а тому такі дії згідно з положеннями ч. 6 ст. 340 КПК свідчать про його відмову від обвинувачення.

19. Суд задовольнив клопотання сторони захисту і закрив кримінальне провадження на підставі ч. 6 ст. 340 КПК, зазначивши, що систематичне неприбуття потерпілого в судове засідання прирівнюється до його відмови від обвинувачення в кримінальному провадженні приватного обвинувачення.

20. Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду вважає, що суд першої інстанції помилково закрив кримінальне провадження у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення в кримінальному провадженні приватного обвинувачення.

21. Статтею 5 КПК передбачено, що процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

22. Кримінальна процесуальна норма втрачає чинність із моменту: а) її скасування або зміни нормативно-правовим актом рівного або вищого за юридичною силою, б) набрання чинності новою нормою, яка регламентує ті ж правовідносини, в) закінчення строку (припинення дії умови), на який дана норма була прийнята, г) від дня прийняття Конституційним Судом України рішення про неконституційність законів та інших нормативно-правових актів або їхніх окремих частин (ч. 2 ст. 152 Конституції).

23. Зазначене означає застосування під час кримінального провадження норм КПК, які є (були) чинними на момент початку виконання відповідної процесуальної дії або прийняття відповідного процесуального рішення. Згідно з концепцією системної множинності кримінальних процесуальних відносин застосовується та норма кримінального процесуального права, що діє відповідно на момент виникнення, зміни або припинення процесуальних правовідносин. Таким чином, якщо під час кримінального провадження змінюється процесуальна норма, що регулювала виникнення певних правовідносин, з моменту набрання змінами законної сили застосовується нова редакція цієї норми (безпосередня дія).

24. Отже, з моменту набуття чинності Законом № 2227-VIII кримінальне провадження № 0004174 за обвинуваченням ОСОБА_7 за частинами 3-5 ст. 191 КК утратило статус кримінального провадження приватного обвинувачення і правило щодо можливості його закриття виключно з підстави відмови потерпілого або його представника від обвинувачення перестало діяти, адже з 11 січня 2019 року з урахуванням вимог ст. 5 КПК це кримінальне провадження мало здійснюватися за процедурою державного обвинувачення.

25. Водночас у згаданих вище рішеннях від 21 серпня, 16 вересня, 07 жовтня і 13 листопада 2019 року, від 28 квітня 2021 року колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду зробили висновок про те, що з огляду на принцип правової визначеності, положення ч. 3 ст. 22 Конституції України та пріоритет застосування правил ст. 8, ч. 4 ст. 26 КПК перед приписами ч. 1 ст. 5 КПК, внесення змін до ст. 477 КПК не позбавляє права потерпілого (його представників) звернутися до суду із заявою про відмову від обвинувачення, оскільки досудове розслідування розпочато у формі приватного обвинувачення і тому має бути закінчено з дотриманням норм, що визначають особливості розгляду справ приватного обвинувачення.

26. Основним аргументом колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду називають обмеження права потерпілого на відмову від обвинувачення у справах приватного обвинувачення у зв`язку з виключенням п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК, яке висновують з аналізу загальних засад кримінального провадження та рішень Конституційного Суду України.

27. Зокрема, в постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 144/89/19 (провадження № 51-3724км19) колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, посилаючись на Рішення Конституційного Суду від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, згідно з яким дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється зі втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце, резюмувала, що в разі початку досудового розслідування у формі приватного обвинувачення, якщо потерпілий не підтримав обвинувачення та звернувся до суду із заявою про відмову від обвинувачення, воно має бути закінчено з дотриманням норм, що стосуються особливостей розгляду справ приватного обвинувачення. Такий підхід відповідатиме принципу правової визначеності та правової передбачуваності як складовим принципу верховенства права, необхідним для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005). Крім того, згідно з принципом правової визначеності як одним із елементів принципу верховенства права обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустимі, зокрема, за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, якими встановлюються такі обмеження (Рішення Великої палати Конституційного Суду України від 21 грудня 2017 року № 3-р/2017).

28. У постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 149/3394/18 (провадження № 51-3184км19), посилаючись на Рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010, згідно з яким одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, установлених такими обмеженнями, а також на Рішення цього Суду від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 про те, що з конституційних принципів рівності та справедливості випливає вимога визначеності, ясності й недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці й неминуче призводить до сваволі, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду зробила висновок про те, що позбавлення потерпілої під час судового провадження наявного в неї з початку кримінального провадження у формі приватного обвинувачення права на відмову від обвинувачення, шляхом звуження поняття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення (виключення п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК), не відповідатиме принципу правової визначеності як складової вимоги верховенства права. Так, законодавчі зміни в частині проваджень у формі приватного обвинувачення та, відповідно, обмеження права потерпілої на відмову від обвинувачення має базуватися на наданні можливості останній передбачати наслідки своєї поведінки, адже потерпіла, яка ініціювала провадження у справі приватного обвинувачення та вже набула права на відмову від обвинувачення, повинна мати чітке розуміння наслідку змін законодавчого регулювання щодо своїх прав, а саме чи вправі буде вона відмовитися від обвинувачення з метою закриття такого провадження щодо її близького родича.

29. Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Судудійшла висновку, що правозастосовна позиція в подібних правовідносинах, якою керувалася Третя судова палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в рішеннях від 21 серпня, 16 вересня, 07 жовтня і 13 листопада 2019 року, від 28 квітня 2021 року і згідно з якою внесення змін до ст. 477 КПК не позбавляє права потерпілого звернутися до суду із заявою про відмову від обвинувачення, оскільки досудове розслідування розпочато у формі приватного обвинувачення і тому має бути закінчено з дотриманням норм, що визначають особливості розгляду справ приватного обвинувачення, суперечить положенням процесуального закону, і вважає за необхідне відступити від неї, адже ст. 5 КПК є нормою прямої дії і саме вона має бути застосована на будь-якій стадії здійснення кримінального провадження в разі внесення змін до КПК. Таким чином, на думку колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, виключення п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК згідно з правилами ст. 5 КПК позбавляє потерпілого права на відмову від приватного обвинувачення у справі, яку було розпочато за вказаною процедурою до набуття чинності Законом № 2227-VIII.

30. Стосовно посилання прокурора в касаційній скарзі на правову позицію Верховного Суду в постанові від 03 листопада 2022 року у справі № 367/3236/19 (провадження № 2444км22) про те, що процесуальна норма п. 6 ст. 340 КПК діє лише тоді, коли їй передують обставини, передбачені частинами 2, 3 ст. 340 цього Кодексу, а саме лише після відмови прокурора від підтримання державного обвинувачення, колегія суддів уважає його безпідставним. Вказана правова позиція не є релевантною обставинам кримінального провадження, що є предметом розгляду.

31. Таким чином, з метою забезпечення єдності судової практики колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду вбачає за необхідне провадження за касаційною скаргою прокурора передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду.

Керуючись статтями 376, 434-1, 434-2, 441 КПК, Верховний Суд

постановив:

Кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_8 , який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 23 грудня 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 30 травня 2024 року стосовно ОСОБА_7 передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3