Справа № 930/2122/23
Провадження №11-кп/801/1104/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого судді : ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

зі секретарем судового засідання: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 на вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 05.08.2024 року у кримінальному провадженні, відомості по якому внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000287 від 12.07.2023 року по обвинуваченню

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лука Немирівського району Вінницької області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України.

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора: ОСОБА_9

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого: ОСОБА_8

потерпілого: ОСОБА_10

законного представника неповнолітнього потерпілого: ОСОБА_11

представника потерпілого- захисника: ОСОБА_12

ВСТАНОВИВ:

Захисник ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, просив змінити вирок Немирівського районного суду від 05 серпня 2024 року в частині призначення покарання - звільнити неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_8 від покарання у відповідності до вимог ст. 105 КК України із застосуванням до нього примусового заходу виховного характеру з передачею під нагляд батьків, в частині вирішення цивільного позову у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 05.08.2024 року ОСОБА_8 визнано винним та призначено йому покарання за ст.122 ч.1 КК України у вигляді одного року позбавлення волі.

На підставі ст.ст. 75,104 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбуття призначеного покарання, якщо він протягом двох років іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього вироком суду обов`язки.

На підставі ч.1 ст.76 КК України у зв`язку з звільненням від відбування покарання з випробуванням, покладено на засудженого ОСОБА_8 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробаціїї, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 рахувати з дня проголошення вироку.

Цивільний позов ОСОБА_10 , ОСОБА_11 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_8 , паспорт № НОМЕР_1 , зареєстрований та проживає: АДРЕСА_1 та його законного представника ОСОБА_13 , зареєстрований та проживає АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_11 , паспорт № НОМЕР_2 майнову шкоду у розмірі 38 793 грн.

Стягнуто з ОСОБА_8 , паспорт № НОМЕР_1 , зареєстрований та проживає: АДРЕСА_1 та його законного представника ОСОБА_13 , зареєстрований та проживає АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_10 , паспорт № НОМЕР_3 моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_8 , паспорт № НОМЕР_1 , зареєстрований та проживає: АДРЕСА_1 та його законного представника ОСОБА_13 , зареєстрований та проживає АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_11 , паспорт № НОМЕР_2 понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 14771 грн..

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено .

Згідно вироку суду обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.

07.07.2023 близько 23:00 год. ОСОБА_8 , перебуваючи біля ставка, що розташований по вул. Перемоги в с. Дубовець Немирівської міської ОТГ, Вінницького району, Вінницької області, помітив ОСОБА_10 , який в цей час перебував у дерев`яній альтанці розташованій на березі вказаного ставка та з яким тривалий час перебуває у особистих неприязних відносинах.

Підійшовши до ОСОБА_10 та привітавшись з ним, ОСОБА_8 почув у відповідь слова невдоволення висловлені ОСОБА_10 про його перебування біля даного місця відпочинку.

У подальшому, ОСОБА_8 , будучи обуреним негативним висловлюванням ОСОБА_10 на свою адресу про його небажане перебування у даному місці відпочинку, на ґрунті особистих неприязних відносин, діючи з прямим умислом направленим на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , наблизився до останнього та усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, та бажаючи настання наслідків у вигляді заподіяння шкоди його здоров`ю, умисно наніс три удари кулаками обох рук з лівого та правого боку в ділянку нижньої щелепи обличчя ОСОБА_10 , спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді закритого повного перелому нижньої щелепи справа зі зміщенням уламків, які відповідно до висновку судово-медичного експерта № 95 від 27.07.2023 за ступенем тяжкості відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

Вимоги апеляційної скарги захисника мотивовано тим, що на думку захисника у суду першої інстанції були всі підстави для призначення покарання неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_8 за скоєне правопорушення із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді громадських робіт/штрафу, оскільки кримінальне правопорушення відноситься до нетяжких злочинів, що суттєво зменшує суспільну небезпеку, ОСОБА_8 на момент вчинення кримінального діяння, а також на момент ухвалення вироку суду, являвся неповнолітньою особою (п. 3 ч. 1 ст. 66 КК України), розкаявся у скоєному, свою вину визнав повністю (п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України), добровільно відшкодовано завданий збиток (п. 2 ч. 1 ст. 66 КК України), давав зізнавальні свідчення з моменту розслідування справи до останнього слова у суді (п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України), до кримінальної відповідальності жодного разу не притягувався, раніше несудимий, щиро просив вибачення у потерпілої сторони, має постійне місце проживання, де характеризується виключно з позитивної сторони, по місцю навчання також характеризується з позитивної сторони, на обліку у лікаря-нарколога та психіатра не перебуває.

Жодної обставини, яка би обтяжувала його відповідальність у відповідності до вимог ст. 67 КК України судом не було встановлено.

Поза увагою суду також пройшов той факт, що сторона обвинувачення просила

суд у судових дебатах призначити покарання неповнолітньому обвинуваченому

ОСОБА_8 саме із застосуванням статті 69 КК України, з чим також погодились із потерпілий,

його законний представник - батько та їхній представник - адвокат.

Захисник вказує на те, що батько неповнолітнього потерпілого ОСОБА_11 не має права подавати цивільний позов у даному провадженні так як він не являється потерпілим від кримінального правопорушення.

На думку захисника в даному випадку підлягає застосуванню норма цивільного права, передбачена ч.1 ст. 1179 ЦК України, тобто неповнолітній ОСОБА_8 повинен самостійно нести цивільну відповідальність за свої дії і наслідки від них.

Стягнення коштів із батька неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_13 не грунтується на нормах матеріального та процесуального права, тому позов в цій частині вирішений необгрунтовано.

Моральна шкода визначена судом у розмірі 50 00 грн, та матеріальна в розмірі 38 793 грн є також завищена та не відповідає засадам розумності, немає нічого спільного із тими стражданнями, які переніс позивач від отриманої травми.

Сума моральної шкоди в розмірі 5000 грн,яку батьки обвинуваченого відшкодували буде відповідати принципу справедливості та розумності, крім того, батьком обвинуваченого було сплачено потерпілим відшкодування шкоди у загальному розмірі 15 000 грн., хоча про вказаний факт у вироку суду не зазначено.

До початку апеляційного розгляду прокурором Немирівської окружної прокуратури ОСОБА_6 подано заяву про відмову від апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_9 , який просив прийняти відмову прокурора від апеляційної скарги, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника, захисника ОСОБА_7 , який просив задоволити апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_8 , який підтримав думку свого захисника, представника потерпілого- захисника ОСОБА_12 , який просив відмовити в задоволені апеляційної скарги захисника, законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_11 , потерпілого ОСОБА_10 , які підтримали думку свого представника, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, слід прийняти відмову прокурора від апеляційної скарги, закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновок суду про доведеність вини, кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст. 122 КК України в апеляційній скарзі захисника не оспорюється.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через суворість.

За змістом ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню ним нових злочинів.

Згідно ст.65 КК України суд призначає покарання у межах установлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Призначаючи покарання, суд першої інстанції в дотримання вимог ст. 65 КК України, керуючись роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №7від 24.10.2003року «Про практику призначення судами кримінального покарання» врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України є нетяжким злочином, особу винного, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується задовільно, згідно характеристики з місця навчання Вінницького фахового коледжу Національного університету харчових технологій обвинувачений зарекомендував себе як недисциплінований, безвідповідальний студент, який систематично порушував правила внутрішнього розпорядку коледжу, зухвалий, нестриманий, має негативний вплив на студентів групи, на зауваження реагує зверхньо, згідно характеристики з Ліцею №2 м. Немирів характеризується позитивно, думку потерпілого ОСОБА_11 , який при призначенні покарання покладався на розсуд суду, обставину, яка згідно ст. 66 КК України пом`якшує покарання щире каяття, відсутність обставин, які згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання та визначив покарання, передбачене санкцією ч.1 ст. ст.122 КК України із застосуванням ст. 75, 104 КК України, належним чином умотивувавши своє рішення.

Проаналізувавши обставини, які мають значення при призначенні покарання, перевіривши дотримання судом першої інстанції вимог ст. 50, ст. 65 КК України, суд апеляційної інстанції з урахуванням особи обвинуваченого, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, думки потерпілого, законного представника потерпілого, які вважають рішення суду законним, обгрунтованим, вважає, що визначене судом першої інстанції покарання за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

При цьому суд апеляційної інстанції керується правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 09.10.2018 у справі № 756/4830/17-к, що визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Доводи, щодо застосування ст. 69 КК України з урахуванням того, що сторона обвинувачення просила суд у судових дебатах призначити покарання неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_8 із застосуванням статті 69 КК України є безпідставними.

Статтею 69 КК України передбачено призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначає, що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

В обгрунтування свого висновку про відсутність підстав для застосування ст. 69 КК України суд поклав те, що обвинувачений ОСОБА_8 на протязі судового розгляду не визнавав свою вину в скоєному, а визнав вину лише перед початком судових дебатів, не відшкодовував шкоду потерпілому, він та його батьки не цікавилися станом здоров`я потерпілого, негативну характеристику обвинуваченого з Вінницького фахового коледжу Національного університету харчових технологій від 19.07.2023 року, досудову доповідь органу пробації , згідно якої під час проведення бесіди ОСОБА_8 свою вину не визнав, не шкодує і не розкаюється про скоєне ним кримінальне правопорушення.

Крім того, в апеляційній скарзі захисник, викладаючи свої доводи, посилається на обставини, які були належним чином досліджені та враховані судом першої інстанції при прийнятті рішення відносно ОСОБА_8 .

З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 1 ст. 122 КК України.

На думку суду апеляційної інстанції підстави для застосування ст. 69 КК України відсутні.

В апеляційній скарзі захисник ставить питання про звільнення від покарання обвинуваченого ОСОБА_8 із застосуванням до нього примусового заходу виховного характеру з передачею під нагляд батьків на підставі ст. 105 КК України.

Згідно із ч.1 ст. 105 КК України суд вправі звільнити неповнолітнього від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру за наявності сукупності таких умов:

а) неповнолітній вчинив кримінальний проступок або нетяжкий злочин, незалежно від того чи скоєне це кримінальне правопорушення вперше, умисно чи з необережності;

б) неповнолітній щиро розкаявся;

в) поведінка неповнолітнього після скоєння кримінального правопорушення була бездоганною. Під бездоганною поведінкою слід розуміти таку поведінку особи в сім`ї, побуті, трудовому чи навчальному колективі, коли вона свідомо й добровільно дотримується загальноприйнятих правил людського співжиття;

г) на момент постановлення вироку неповнолітній не потребує застосування покарання. У разі встановлення трьох попередніх умов на момент постановлення вироку суд управі вважати неповнолітнього таким, що не потребує застосування покарання.

При цьому, необхідно зважати, що під час постановлення вироку щодо неповнолітньої особи суд повинен суворо дотримуватися загальних засад кримінального провадження до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, законність та ухвалювати рішення щодо неповнолітнього, керуючись принципом найкращих інтересів дитини, встановленим в ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, відповідно до положень глави 29 КПК України і розділу XI Загальної частини КК України.

Дослідивши питання існування перелічених вище правових підстав для звільнення обвинуваченого від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру, апеляційний суд приходить до наступного.

Так, положеннями ст.104, 105 КК України визначено можливість звільнення неповнолітнього від відбування покарання з випробуванням або ж звільнення від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру.

Згідно з ч.1, 2 ст.104 КК України, звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується до неповнолітніх відповідно до статей 75-78 цього Кодексу, з урахуванням положень, передбачених цією статтею. Звільнення від відбування покарання з випробуванням може бути застосоване до неповнолітнього лише у разі його засудження до арешту або позбавлення волі.

Відповідно до ч.1 ст.105 КК України неповнолітній, який вчинив кримінальний проступок або нетяжкий злочин, може бути звільнений судом від покарання, якщо буде визнано, що внаслідок щирого розкаяння та подальшої бездоганної поведінки він на момент постановлення вироку не потребує застосування покарання.

Зазначені інститути за своєю суттю мають різні правові наслідки, адже у першому випадку суд має призначити неповнолітній особі покарання та за наявності правових підстав, передбачених ч.1 ст.75 КК України, звільнити від його відбування.

В той же час, положеннями ч.1 ст.105 КК України за наявності умов, що наведені у вказаній нормі (вчинення кримінального проступку або нетяжкого злочину, щире розкаяння та подальша бездоганна поведінка), передбачена можливість не призначати покарання неповнолітньому обвинуваченому, обмежившись лише застосуванням примусових заходів виховного характеру, перелік яких наведений в ч.2 ст.105 КК України.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.122 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

При цьому суд констатував, що виправлення обвинуваченого можливе без відокремлення від суспільства і до нього можливе застосування ст.104, 75, 76 КК України.

Таке рішення судом першої інстанції прийняте за результатами аналізу ступеня тяжкості скоєного обвинуваченим злочину, відомостей про його особи, умови життя, виховання, вплив дорослих, рівень розвитку, а також обставин, що пом`якшують покарання.

Перевіривши рішення суду з урахуванням доводів апеляційної скарги , суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення вимог сторони захисту щодо доцільності застосування ст.105 КК України.

При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу, що 22.12.2024 року обвинувачений ОСОБА_8 досягне повнолітнього віку,що вказує на недоцільність застосування примусового заходу виховного характеру з передачею під нагляд батьків.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 викладає доводи щодо незгоди з вироком суду в частині вирішення цивільного позову.

Статтею 128 КПК України визначено хто має право подати цивільний позов у кримінальному провадженні і це є особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду завдану діяннями підозрюваного. обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Аналогічне положення викладено в ст.61 КПК України, яка дає поняття цивільного позивача у кримінальному провадженні, що це є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди.

Отже, кримінальне законодавство не зазначає, що цивільний позов має бути поданий лише особою, яка є потерпілим у кримінальному проваджені, натомість цивільним позивачем визнається фізична особа, яка зазнала матеріальної та/або моральної шкоди від кримінального правопорушення або іншого суспільно небезпечного діяння.

Відповідно ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

В даному кримінальному провадженні цивільний позивач ОСОБА_11 є законним представником, батьком неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 і відповідно до вимог Сімейного кодексу України, оскільки на батьків покладено обов`язок утримувати свою дитину (навчання, лікування, тощо) до настання повноліття, тому саме він поніс витрати на лікування сина внаслідок побиття обвинуваченим ОСОБА_8 .

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що протиправними діями обвинуваченого ОСОБА_8 , саме ОСОБА_11 , як батьку неповнолітнього потерпілого кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Не погоджується суд апеляційної інстанції з твердженнями захисника, що обвинувачений ОСОБА_8 повинен самостійно нести цивільну відповідальність за свої дії і наслідки від них.

Згідно ст.1179 ЦК України неповнолітня особа(у віці від 14 до 18 років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах. У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками(усиновлювачами) або піклувальниками, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини.

Суд першої інстанції вірно ухвалив рішення про стягнення майнової та моральної шкоди з законного представника обвинуваченого, його батька ОСОБА_13 , оскільки в ході судового розгляду справи було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 не працює, фінансових заощаджень чи інших матеріальних активів, які б могли відшкодувати завдану шкоду не має.

З огляду на встановлені факти, а саме відсутність у неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_8 матеріальних статків, суд правомірно послався на ч.2 ст. 1179 ЦК України та прийняв рішення про стягнення з батька обвинуваченого матеріальної, майнової шкоди та понесені судові витрати на професійну правничу допомогу.

У відповідності до п.3 ст.23 ЦПК України, роз`яснень, що містяться у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Нормативно не встановлено мінімальний і максимальний розміри відшкодування моральної шкоди та методику його визначення.

В той же час, при оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.

Розмір стягнення має бути співрозмірним завданій шкоді.

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, враховується, що здоров`я людини є найвищою соціальною цінністю, а тому на підставі ст.1167 ЦК України така шкода підлягає відшкодуванню і з урахуванням наведених норм права та встановлених судом обставин справи.

Суд першої інстанції, розглянувши цивільний позов потерпілого в дотримання вимог ст. 128 КПК України, положень ст. 1167 ЦК України врахував характер та обставини кримінального правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань потерпілого ОСОБА_10 , який переніс хірургічне втручання, тривалий час не міг вести нормальне, активне життя, змушений значну частину свого часу зосереджувати виключно на проблемі одужання та реабілітації, переживаючи при цьому фізичні незручності та психологічний дискомфорт, а згадки про події 07.07.2023 року та її наслідки неабияк морально травмували потерпілого, адже такі разючі зміни в житті після події 07.07.2023 р. викликають у потерпілого стан пригнічення, депресійні явища, та прийняв рішення про часткове задоволення цивільного позову, стягнувши з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп. моральної шкоди.

При цьому судом першої інстанції було досліджено медичну документацію, згідно якої потерпілий ОСОБА_10 перебував на лікуванні, йому було проведено хірургічне втручання, а додані до цивільного позову копії чеків є безпосереднім доказом понесення матеріальних витрат на придбання ліків на суму 38 793 грн.

Перевіривши мотиви прийняття судом рішення в частині відшкодування моральної шкоди та матеріальної шкоди, враховуючи обставини на які вказує захисник у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції, вважає, що розмір моральної шкоди в сумі 50 000 грн та матеріальної в сумі 38 793 грн, визначений судом відповідає характеру та обсягу страждань потерпілого, є співрозмірним завданій шкоді, адекватно відображає ступінь страждань потерпілого ОСОБА_10 , які настали внаслідок нанесення йому тілесних ушкоджень.

Суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Не заслуговують на увагу твердження захисника про невідповідність вартості

набору імплантатів для остеосинтезу кісток щелепи для потерпілого ОСОБА_10 із посиланням на чисельні повідомлення про ціну таких наборів у всесвітній мережі «Інтернет», а також те, що на копії наданої накладної вказано, що їх вартість по ціні 34 000 гривень становить 1000 штук.

Щодо загальної вартості набору 34 000 грн., їх вартість підтверджується рахунком-фактури №15-0000131 від 12 липня 2023 року, видатковою накладною №15-0000113 від 12 липня 2023 року, банківським переказом коштів.

Рішення суду відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

Підстави визначені ст. 409 КПК України для зміни чи скасування рішення суду відсутні.

Прокурором Немирівської окружної прокуратури ОСОБА_6 подано заяву про відмову від апеляційної скарги на вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 05.08.2024 року щодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 122 КК України.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 403 КПК України, врахувавши думку учасників кримінального провадження, вважає, що наявні підстави для прийняття відмови від апеляційної скарги та закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора.

Керуючись ст. ст. 403,404, 405,407,409, 419 КПК України, суд апеляційної інстанції,

постановив :

Прийняти відмову прокурора від апеляційної скарги.

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора.

Відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника.

Вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 05.08.2024 року щодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 122 КК України залишити без змін.

Судове рішення може бути оскаржено в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення до Верховного Суду.

Відповідно до ч. 4ст. 532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4