ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2024 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

Головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі

судового засідання ОСОБА_4

за участі сторін судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6 ( режимі відеоконференції)

захисників ОСОБА_7 ( режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №00000618 (об`єднане з кримінальним провадженням №0000648) за апеляційною скаргою заступника керівника Чернівецької обласної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бузовиця Кельменецького району Чернівецької області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , українця, з середньою освітою, не одруженого, раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 186, ч. 2 ст. 307 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02 жовтня 2024 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчинені злочинів, передбачених ч.2 ст. 186 та ч. 2 ст. 307 КК України, та призначено йому покарання: - за ч.2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки; - за ч. 2 ст. 307 КК України із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, без конфіскації майна на підставі ст. 77 КК України.

ЄУНСС: 727/2938/21

НП:11-кп/822/406/24 Головуючий у 1-ій інстанції: ОСОБА_9

Категорія: ч.2 ст.186, ч.2 ст.307 КК України Суддя-доповідач: ОСОБА_1

На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі без конфіскації належного йому майна.

На підставі ст.75 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням строком на 3 (три) роки з покладенням на нього окремих обов`язків, які передбачені п.1, 2 ч.1, п. 2 ч.3 ст.76 КК України.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_6 до вступу вироку в законну силу залишено застосовану - у вигляді домашнього арешту. У строк покарання ОСОБА_6 зараховано період перебування під вартою з 14.03.2021р. по 24.03.2021 року та з 15.03.2023 року по 17.03.2023 року включно.

Вирішено питання про долю речових доказів, судових витрат та заходів забезпечення у даному кримінальному провадженні.

На вказаний вирок суду першої інстанції надійшла апеляційна скарга заступника керівника Чернівецької обласної прокуратури ОСОБА_8 , в якій він, не заперечуючи правильності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 та доведеності його вини, просить скасувати вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02.10.2024 щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 307 КК України та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винуватим у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 307 КК України, та призначити йому остаточне покарання за правилами, передбаченими у ч.1 ст.70 КК України, у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого через м`якість, а також неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що виразилось в безпідставному застосуванні положень ст. 69 та ст.75 КК України.

Стверджує, що районний суд не зазначив у вироку, яким саме чином встановлені пом`якшуючі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

На думку апелянта, поза увагою суду залишилось і те, що ОСОБА_6 вчинив злочин у період не знятої та не погашеної судимості, що свідчить про те, що належних висновків він для себе не зробив.

Також вважає, що суд першої інстанції належним чином не обґрунтував своїх висновків щодо можливості звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України.

Зазначає, що районним судом не враховано ступінь тяжкості скоєних кримінальних правопорушень, які є закінченими, умисними, корисливими тяжкими злочинами, а також того, що ОСОБА_6 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за скоєння аналогічних злочинів, вчинив інкриміновані йому діяння в період не знятої і не погашеної судимості.

На вказану апеляційну скаргу адвокат ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , подала заперечення, в якому просила залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, в вирок районного суду, як такий, що відповідає ст.370 КПК України, без змін.

Як було встановлено у суді першої інстанції, ОСОБА_6 14.03.2021р. приблизно о 19 годині, знаходячись на майданчику, що розташований поруч із буд.12, що по вул. Небесної Сотні, м. Чернівці, умисно, протиправно, повторно, відкрито викрав з правої кишені куртки ОСОБА_10 мобільний телефон «Xiaomi Redmi 4x», вартістю 3100 гривень разом із чохлом, вартістю 150 гривень та SIM карткою оператора стільникового зв`язку Vodafone з №095-69-565-22, вартістю 100 гривень. У подальшому ОСОБА_6 з місця вчинення злочину втік, чим своїми умисними діями спричинив матеріальної шкоди ОСОБА_10 на загальну суму 3350 грн.

Також, обвинувачений ОСОБА_6 , за невстановлених досудовим розслідуванням обставин та у невстановлений час і місці, але не пізніше 10.06.2021р., незаконно придбав дві частини таблетки у блістері із написом «subutex», які містять у своєму складі наркотичний засіб, обіг якого обмежено - бупренорфін, який незаконно зберігав за адресою місця свого проживання, а саме: АДРЕСА_1 , з метою подальшого збуту. 10.06.2021 року о 16 годині ОСОБА_6 , пересвідчившись у відсутності спостереження з боку працівників правоохоронних органів, через вікно вищезазначеної квартири, покликав за адресою свого проживання ОСОБА_11 , де діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, реалізуючи злочинний умисел направлений на незаконний збут 2 частин таблеток у блістері з написом «subutex», які містять у своєму складі наркотичний засіб, обіг якого обмежено - бупренорфін, знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , передав з рук в руки ОСОБА_11 , тим самим незаконно збув, 2 частини таблеток у блістері з написом «subutex», в яких відповідно до висновку експерта, міститься наркотичний засіб, обіг якого обмежено бупренорфін, загальною масою 0,0063 г, який ОСОБА_6 , незаконно зберігав за адресою свого проживання, з метою подальшого збуту. Згідно таблиці N?2, списку N?2 «Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів» буренорфін віднесено до наркотичного засобу, обіг якого обмежено.

Заслухавши доповідь судді, який виклав суть вироку та вимоги апеляційної скарги, доводи прокурора, яка підтримала подану апеляційну скаргу, та просила її задовольнити, посилаючись на обставини у ній викладені, думку обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , які заперечили проти поданої апеляційної скарги та просили її залишити без задоволення, а вирок районного суду, як законний та справедливий, без змін, надавши учасникам судового провадження слово у судових дебатах, а обвинуваченому і останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження з підстав зазначених в апеляційній скарзі та обговоривши наведені у них доводи, колегія суддів доходить такого.

Згідно з ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_6 та доведеність його винуватості у вчиненому, апелянтом не оспорюються, то ці обставини колегією суддів в апеляційному порядку не перевіряються.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 307 КК України, безпідставно застосував положення ч. 1 ст. 69 КК України та внаслідок цього призначив обвинуваченому покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.

Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому враховуються ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Згідно з ч.3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003р. № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Справедливість розглядається як рівновага між вчиненим кримінальним правопорушенням (злочином) і наслідками для особи, що вчинила це діяння, тобто між вчинком і покаранням за цей вчинок.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як вбачається з вироку, районний суд при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 307 КК України врахував обставини, які пом`якшують покарання, а саме: щире каяття у вчиненому, відшкодування добровільно завданих збитків потерпілому ОСОБА_13 , активне сприяння у розкритті злочинів, ненастання тяжких наслідків, а також відсутність обтяжуючих покарання обставин, діючи в межах свої дискреційних повноважень, дійшов правильного висновку, що такі обставини разом з урахуванням особи обвинуваченого істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, та дають можливість застосування ст. 69 КК України.

На думку колегії суддів, вказані пом`якшуючі обставини настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення ОСОБА_6 навіть мінімального покарання, передбаченого санкцією статті Особливої частини КК України, буде суперечити меті покарання, передбаченій у ст.50 КК України.

Отже доводи апеляційної скарги прокурора у цій частині є безпідставними.

Не допустив суд першої інстанції і при звільненні обвинуваченого від України відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.

Відповідно до вимог ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Цих вимог закону суд першої інстанції дотримався і, звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, навів переконливі доводи на підтвердження своїх висновків про можливість його виправлення без відбування покарання.

Так, районним судом враховано тяжкість кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, процесуальну поведінку, а саме те, що він не порушував на досудовому розслідуванні та під час судового розгляду справи свої процесуальні обов`язки, усвідомив свою протиправну поведінку, взяв участі у замісній терапії, та має намір кардинально змінити своє життя.

Колегія суддів, поряд із казаними вище обставинами, також бере до уваги кількість та вартість збутої речовини, мотив та мету вчиненого злочину, кількість епізодів злочинної діяльності, та вважає, що у даному конкретному випадку вказані обставини у своїх сукупності є достатніми для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою та застосування протягом іспитового строку соціально-виховних заходів, необхідних для виправлення та запобігання вчинення повторних кримінальних правопорушень у майбутньому.

Погоджуючись з позицією суду першої інстанції, колегія суддів враховує також практику Верховного Суду (постанова ВС від 09.10.2018 у справі № 756/4830/17-к), згідно з якою загальні засади призначення покарання, визначені у ст.65 КК, наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу і на те, що відповідно до медичної документації ОСОБА_6 має ряд небезпечних захворювань, а саме: Інфільтративний Туб-3 в/долі лівої легені у фазі розпаду МБТ? Рецидивуючий туберкульоз, діагностований туберкульоз верхньої долі лівої легені (інфільтративний). Деструкція (плюс), Мікобактерія туберкульозу; порушення цілісності I-го ребр. Ro-картина інфільтративного туберкульозу. Тубінтоксикація. Кахексія. Кровохаркання. Хронічний холецистит. Хронічний панкреатит. Спленомегалія. Вірусні гепатити. Поверхневий антиген до гепатиту В (HBsAg); ОСОБА_14 ; Негоспітальна лівобічна полісегментарна пневмонія III кл. гр. ЛН (легенева недостатність) І ст. Флегмона правої сідниці, правого стегна. Зловживання опіатами зі шкідливими наслідками та психотичними включеннями. Правобічна н/ч пневмонія. COVID-19-ідентифікований, який потребує систематичного медичного спостереження та стаціонарного лікування у профільних спеціалізованих закладах МОЗ України.

З урахуванням усіх обставин справи та стану здоров`я обвинуваченого, колегія суддів доходить висновку, що реальне покарання, на якому наполягає сторона обвинувачення, в такому випадку не сприятиме виправленню ОСОБА_6 , а тільки може спричинити погіршення його здоров`я, та сприятиме поширенню небезпечних хвороб, якими на даний час хворіє обвинувачений, серед інших осіб в установі відбування покарань, що є неприпустимим.

Таким чином, на думку колегії суддів, звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням цілком відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а також буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Зважаючи на вказане вище, посилання прокурора лише на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також на те, що обвинувачений є особою раніше судимою за вчинення умисного кримінального правопорушення, не можуть бути тими безумовними обставинами, які не дають підстав для застосування ст.75 КК України, адже, на думку колегії суддів, у такому випадку буде порушено справедливий баланс між вчиненим кримінальним правопорушенням та призначеним покаранням.

Отже, і в цій частині доводи апеляційної скарги прокурора є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.

За таких обставин, вирок районного суду, як законний, обґрунтований та належним чином мотивований, слід залишити без змін, а подану апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу заступника керівника Чернівецької обласної прокуратури ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_6 за ч.2 ст.186, ч.2 ст.307 КК України без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3