КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/3148/2025 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

17 лютого 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу з доповненнями захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 17 січня 2025 року,-

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

обвинуваченого (в режимі ВКЗ) ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17 січня 2025 року клопотання прокурора задоволено. Продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто по 17.03.2025 року включно, з утримуванням його в Державній установі "Київський слідчий ізолятор" Міністерства юстиції України, без визначення розміру застави.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував, що останній обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжкого злочину, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років, яке являє собою значну суспільну небезпеку, оскільки спричинило загибель людини, особу обвинуваченого, зокрема міцність соціальних зв`язків, вік та стан здоров`я та зважаючи на стадію судового розгляду, вважав, що на даний час існують ризики, передбачені ст.177 КПК України, зокрема, можливість обвинуваченого ОСОБА_7 ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування), незаконно впливати на свідків та експертів, які ще не допитані у даному кримінальному провадженні.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу з доповненнями, в якій просить ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 17 січня 2025 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора відмовити, застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, з визначенням обов`язку носити електронний засіб контролю. За встановлення законності та обґрунтованості продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою - визначити альтернативний запобіжний захід у виді застави.

В обґрунтування апеляційної скарги з доповненнями захисних вказує про те, що його підзахисний тривалий час перебуває пів вартою, а саме 1 рік 10 місяців, з яких 1 рік 6 місяців на підставі ухвал суду. При цьому, як зазначає захисник, усі ухвали суду щодо продовження безальтернативного запобіжного заходу є ідентичними і незмінними в незалежності від стадії судового розгляду, сукупного строку тримання під вартою та не містять посилання на обставини, якими прокурором доведено існування ризиків.

Апелянт зазначає, що в клопотанні прокурора не наведено жодного обґрунтування та доказів наявності ризиків, які б давали достатні підстави вважати, що обвинувачений може незаконно впливати на свідків та експертів у кримінальному провадженні, а також переховуватись від суду.

Між тим, що в ході судового розгляду в суді першої інстанції було допитано усіх потерпілих та 26 із 30 свідків обвинувачення і жоден із них не повідомив про здійснення на них будь-якого впливу. Окрім того, питання допиту експертів під час судового розгляду взагалі не вирішувалось, що виключає законність посилання суду на зазначені обставини.

Також, захисник вказує на відсутність мотивації наявності ризику переховування в оскаржуваній ухвалі та будь-якої оцінки даним про особу обвинуваченого, які на переконання захисника, є більш ніж стримуючими для ОСОБА_7 від переховування. При цьому, апелянт посилається на рішення ЄСПЛ та порушення ст. 5 Конвенції.

Апелянт зазначає, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання в межах територіального розгляду провадження, сталі міцні соціальні зв`язки, двох неповнолітніх дітей, які перебувають на його утриманні, а також виключно позивні характеристики за останнім місцем роботи, крім того, захисник вказує, що обвинувачений раніше до кримінальної, адміністративної, дисциплінарної відповідальності не притягувався. Також, захисник посилається на стан здоров`я обвинуваченого, який внаслідок отриманих травм значно погіршився і отримати належне лікування та медичну допомогу в умовах ДУ «Київський слідчий ізолятор» не є можливим.

Крім того, апелянт вказує на те, що судом першої інстанції не наведено обґрунтування недостатності застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів, а також належних мотивів щодо не можливості застосування до обвинуваченого альтернативного запобіжного заходу у виді застави, не наведено таких підстав і в клопотанні прокурора.

Крім цього, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було розглянуто клопотання сторони захисту в частині зміни застосованого запобіжного заходу.

Окрім того, захисник посилається на невідповідність обставин, викладених в обвинувальному акті дійсності, спотворенні та штучному створенні обставин ДТП, приховування стороною обвинувачення вагомих для дослідження доказів (відеозаписи з місця події, підтверджені факти зміни слідової інформації), не проведення слідчих дій.

Не погоджуючись з рішенням суду обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість, невмотивованість та незаконність ухвали, просить скасувати ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 17 січня 2025 року та постановити нову ухвалу, якою обрати йому запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 цілодобово із покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України та можливістю відвідування медичних закладів.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт вказує, що в порушення ст. ст. 184, 196, 199 КПК України ні клопотання прокурора, ні оскаржувана ухвала не містять обґрунтування та мотивування встановлених ризиків та посилань на докази, які їх підтверджують, а також доказів, що підтверджують неможливість запобігання встановленим ризикам іншими менш суворими запобіжними заходами, що з огляду на винятковість такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, вимагають норми ст. ст. 183, 194 КПК України.

Апелянт зазначає, що вирішуючи питання про продовження найсуворішого запобіжного заходу, суд в порушення ч. 5 ст. 9 КПК України не врахував і не застосував сталу практику Європейського суду з прав людини з цього питання.

Також апелянт наголошує, що зміст ухвали суду про тримання під вартою не змінюється протягом усього часу судового розгляду, а це вже 18 місяців.

Зокрема, апелянт вказує, що ризик втечі не може бути встановлено лише не підставі суворості можливого покарання. Оцінка такого ризику має проводитися на рівні з іншими факторами, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або свідчити про те, що вона маловірогідна і необхідність у застосуванні тримання під вартою відсутня. Натомість, як стверджує апелянт, єдиною обставиною, яка підтверджує ризик переховуватися від суду, що зазначена в оскаржуваному судовому рішенні, це тяжкість можливого покарання. Окрім того, як вказує апелянт, ризик втечі неминуче зменшується з плином часу, проведеного в ув`язненні, однак судом не враховано, що він більше 20 місяців тримається під вартою, втім цьому не надано оцінки. Ризик втечі має оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню. Разом з тим, як зазначає апелянт, суд в оскаржуваному рішенні не навів жодної з перелічених обставин, які б свідчила про необхідність тримання його під вартою, і не врахував наявність постійного місця проживання, позитивні характеристики, його особу, освіту, професію, наявність сталих соціальних зв`язків, двох неповнолітніх дітей, одна з яких є малолітньою тощо. Окрім того, апелянт вказує, що не враховано стан його здоров`я, який в умовах перебування під вартою постійно погіршується.

Щодо ризику впливу на свідків апелянт зазначає, що він не може ґрунтуватися лише на тяжкості покарання, а повинен бути пов`язаним із конкретними фактами, натомість в оскаржуваному рішенні ризик протиправного впливу на свідків обґрунтовується лише їх наявністю у даному кримінальному провадженні, що є недопустимим. При цьому жоден з 25 допитаних свідків не повідомив навіть про намагання його впливу на свідків.

Окрім іншого апелянт вказує, що суд при вирішення питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не розглянув альтернативні заходи забезпечення явки особи до суду.

Особливу увагу апелянт звертає увагу на рішення ЄСПЛ у справі «Сириця та інші проти України» від 05.09.2024, яке, на його думку, релевантне до застосування у даному випадку, де суд встановив порушення п. 3 ст. 5 Конвенції в частині права особи на звільнення під час провадження, - надмірного, необґрунтованого тримання під вартою до ухвалення судом вироку (1 рік і 1 день); повторення підстав для запобіжного заходу, що з часом стали неналежними; не розгляду можливості застосування іншого запобіжного заходу. Усі вказані порушення, на думку апелянта, системно прослідковуються у даному кримінальному провадженні та мають місце при триманні його під вартою, що є порушенням ст. 3 п.п. 3, 4 ст. 5 Конвенції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційні скарги з підстав наведених у них, думку прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційних скарг, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду, думку представника потерпілого, який підтримав позицію прокурора та просив відмовити в задоволенні обох апеляційних скарг, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Святошинського районного суду м.Києва перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000416 від 26.05.2023 по обвинуваченню ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів без визначення розміру застави.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17.01.2025 клопотання прокурора задоволено та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто по 17.03.2025 включно, без визначення розміру застави.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини, за яких таке продовження можливе.

Так, судом першої інстанції, були заслухані пояснення прокурора, представника потерпілих, обвинувачених та його захисника для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

При розгляді питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбачені п. 1, 3 ч.1 ст. 177 КПК України, які на даний час виключають можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого та захисника про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, то, на переконання колегії суддів, вони є безпідставними, з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Як правильно встановив суд першої інстанції, характер висунутого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину проти безпеки руху та експлуатації транспорту, який спричинив загибель людини, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винним у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, а також, враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, який одружений, має двох неповнолітніх дітей, постійне місце проживання, що свідчить про наявність сталих соціальних зв`язків,обіймав посаду голови районного суду, стан його здоров`я, майновий стан, дають достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_7 , з метою уникнення кримінальної відповідальності, може переховуватися від суду, такий ризик не зменшився і виправдовує подальше його тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Що стосується посилань захисника та обвинуваченого на наявність у останнього постійного місця проживання, знаходження на утриманні двох дітей, одна з яких є малолітньою, позитивних характеристик, наявність освіти та професії, як на наявність сталих соціальних зв`язківта відсутності ризику переховування від суду, то колегія суддів зауважує, що дані обставини, дійсно свідчать про наявність у обвинуваченого певних соціальних зв`язків, однак, з урахуванням обсягу обвинувачення, конкретних обставини кримінального правопорушення, яке інкриміновано обвинуваченому, на даному етапі судового розгляду не можуть слугувати підтвердженням його належної процесуальної поведінки та свідчити про наявність таких соціальних зв`язків, які б в сукупності з усіма врахованими судом першої інстанції обставинами, зменшували встановлені в ході судового розгляду провадження ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Твердження захисника про те, що ОСОБА_7 раніше до будь-якої відповідальності не притягувався, не спростовує обґрунтованість ризику та доцільність продовження строку тримання під вартою, а також ж, не дає достатніх підстав вважати, що обвинуваченийне зможе здійснити дії, передбачені п.1 ч.1 ст. 177 КПК України.

З приводу ризику, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого ОСОБА_7 впливати на свідків та експертів у даному кримінальному провадженні, то на переконання колегії суддів, на даному етапі провадження, яке наразі триває,докази сторони обвинувачення досліджуються, при цьому, за повідомленням всіх учасників кримінального провадження залишається не допитаним очевидець кримінального правопорушення, тому існують достатні підстави вважати, що обвинувачений може впливати на свідків, які ще не допитані у даному кримінальному провадженні, з метою зміни ними показів. При цьому, висновки експертиз у даному провадженні взагалі ще не досліджувались, відповідно, може постати питання про допит експертів.

Щодо посилань обвинуваченого та захисника на те, що жоден з 25 допитаних свідків не повідомив про здійснення на них впливу, то слід зазначити, що обґрунтованість висунутого обвинувачення перевіряється судом першої інстанції на підставі обвинувального акту, шляхом безпосереднього дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів, в тому числі, шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, тощо. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами, здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у частині 1 статті 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження, а тому враховуючи, що дане кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду і докази у повному обсязі ще не дослідженні, в тому числі і не допитані всі свідки, показання яких, суд сприймає безпосередньо, з урахуванням конкретних обставини кримінального провадження, та особи обвинуваченого, існує велика ймовірність того, що останній, усвідомлюючи тяжкість покарання, що йому загрожує, може незаконно впливати як на свідків, так і на експертів, у разі зміни йому запобіжного заходу на інший не пов`язаний з триманням під вартою.

Доводи обвинуваченого про те, що тяжкість покарання є єдиною підставою, на яку послався суд першої інстанції при продовженні тримання під вартою, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого судом враховано всі обставини у їх сукупності, які в даному випадку, з урахуванням обсягу обвинувачення, обставин кримінального правопорушення інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_7 , його наслідків, даних про його особу, поведінку та наявність встановлених судом першої інстанції ризиків, на даному етапі провадженнявиправдовують подальше його тримання під вартою.

Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про особу обвинуваченого, наразі підтверджують потребу в подальшому триманні під вартою. З огляду на викладене, підстав вважати, що інший, менш суворий запобіжний захід, може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги обвинуваченого та захисника про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також твердження апелянтів про те, що прокурором не доведено існування ризиків, колегія суддів вважає неспроможними.

Що стосується посилань в апеляційній скарзі на фактичні обставини обвинувального акту, з якими не погоджується захисник, то колегія суддів зауважує, що обґрунтованість висунутого ОСОБА_7 обвинувачення перевіряється судом першої інстанції на підставі обвинувального акту, шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів, яким за результатами судового розгляду суд надасть оцінку, як кожному окремо, так і в сукупності, в нарадчій кімнаті, шляхом ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні, тоді як під час розгляду питання про застосування запобіжного заходу обставини кримінального правопорушення не досліджуються та оцінка доказам не надається.

Щодо стану здоров`я обвинуваченого, то об`єктивні медичні застереження щодо неможливості перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою в матеріалах провадження відсутні, а з долученої до доповнень до апеляційної скарги захисника відповіді філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в м. Києві та Київській області Київської Міської медичної частини від 06.12.2024 №104-КММЧ/КИ-24 слідує, що ОСОБА_7 був консультований спеціалізованими лікарями, обстежений рентгенологічно і лабораторно та, на даний час, стан здоров`я ОСОБА_7 є стабільним, задовільним та відповідає перебігу наявних хронічних захворювань і підстав для направлення необхідних медичних документів на розгляд МСЕК, стосовно ОСОБА_7 у лікарів - фахівців Київської медичної частини немає. В установі забезпечене цілодобове надання медичної допомоги за рахунок чергових фельдшерів. При необхідності надання спеціалізованої медичної допомоги, така допомога особам, узятим під варту та засудженим надається в умовах лікарняних закладів МОЗ України, як у терміновому, так і у плановому порядку.

Не можуть бути безумовною підставою для зміни ОСОБА_7 запобіжного заходу і посилання в апеляційній скарзі на тривалість перебування обвинуваченого під вартою, оскільки вказана обставина, відповідно до вимог ст. 178 КПК України, не враховується при обранні запобіжного заходу та вирішенні питання доцільності тримання під вартою особи, щодо якої існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України

Посилання захисника на попередні ухвали суду щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів до уваги не бере, оскільки у даному провадженні суд апеляційної інстанції перевіряє обставини, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , відповідно до ухвали від 17 січня 2025 року, яку оскаржено захисником та обвинуваченим, тоді як попередні ухвали суду, якими було задоволено клопотання прокурора про продовження тримання обвинуваченого під вартою, були предметом інших апеляційних розглядів, і згідно вимог КПК України, оцінювати їх законність не входить до повноважень колегії суддів.

Щодо доводів захисника про необхідність визначення розміру застави, то колегія суддів зауважує, що продовжуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , суд першої інстанції, врахувавши підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, правильно прийняв рішення не визначати обвинуваченому розмір застави, враховуючи положення ст. 183 КПК України, яка наділяє суд дискреційними повноваженнями щодо питання стосовно застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що суд не розглянув його клопотання про зміну запобіжного заходу, то такі доводи не можуть бути взятими до уваги, з огляду на вимоги ст. 422-1 КПК України щодо порядку перевірки ухвал суду про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення, а тому доводи апеляційної скарги обвинуваченого і захисника в цій частині є безпідставними.

Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегія суддів, не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, як про це просять апелянти, має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скаргиОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 17 січня 2025 року, якоюпродовжено обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто по 17.03.2025 року включно, без визначення розміру застави - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4