ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №645/1692/15-к Головуючий 1-ої інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-кп/818/276/25 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія:ч.3 ст.368 КК України
УХВАЛА

Іменем України

12 березня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Харкова кримінальне провадженняза апеляційною скаргою прокурора на вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06.06.2024 року стосовно ОСОБА_8 ,-

ВСТАНОВИЛА:

Вказаним вироком:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Канаш, республіки Чувашія РФ, громадянин України, з вищою освітою, одружений, який обіймає посаду Мереф`янського міського голови Харківського району Харківської області, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний невинуватим за ч. 3 ст. 368 КК України, на підставіп. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку із недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, та виправдати.

Крім того, цим же рішенням суду вирішена доля речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно вироку, відповідно до викладеного в обвинувальному акті у кримінальному провадженні № 0000884 від 07.10.2014, складеному слідчим в ОВС другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області молодшим радником юстиції ОСОБА_9 , затвердженому 02.03.2015 року старшим прокурором відділу нагляду за додержанням законів у сфері протидії корупції та процесуального керівництва у кримінальних провадженнях про корупційні правопорушення прокуратури Харківської області юристом 1 класу ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , перебуваючи на посаді Мереф`янського міського голови Харківської області відповідно до рішення Мереф`янської міської ради 1 сесії IV скликання від 16.11.2010, являючись посадовою особою місцевого самоврядування 8 рангу, маючи IV категорію державного службовця, тобто будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, обіймаючи постійно посаду Мереф`янського міського голови Харківського району Харківської області, використовуючи своє службове становище, пов`язане із здійсненням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, передбачених статтею 42 Закону України «Про місцеве самоврядування», зокрема: скликання сесії ради, внесення пропозицій, формування порядку денного сесії ради, головування на пленарних засіданнях ради, підписання рішення ради та її виконавчого комітету, укладання від імені територіальної громади, ради та її виконавчого комітету договорів відповідно до законодавства, тощо, діючи з корисливих мотивів з метою особистого збагачення протиправним шляхом, в ході вирішення питання щодо придбання у власність ОСОБА_11 приміщення котельні, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , для здійснення там підприємницької діяльності, реалізуючи свій злочинний намір 25.09.2014 о 09 годині 00 хвилин особисто висловив ОСОБА_11 прохання надати йому неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів в сумі 40 000 гривень за виконання дій в інтересах ОСОБА_11 , спрямованих на вирішення питання щодо придбання ним у власність приміщення котельні.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного наміру, направленого на одержання неправомірної вигоди, діючи в інтересах ОСОБА_11 , ОСОБА_8 вніс на розгляд сесії, а після голосування депутатами, підписав рішення LIII сесії Мереф`янської міської ради VI скликання від 30.09.2014 «Про затвердження Висновку про вартість майна нежитлової будівлі колишньої котельні, розташованої за адресою: м. Мерефа, вул. Озерянська, 38-А, що пропонується на відчуження» та рішення LІІI сесії Мереф`янської міської ради VI скликання від 30.09.2014 «Про надання дозволу на відчуження нежитлової будівлі колишньої котельні, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом продажу через аукціон».

У подальшому, побоюючись викриття своїх злочинних дій з боку правоохоронних органів, ОСОБА_8 повідомив ОСОБА_11 про необхідність передачі грошей для себе через сторонню особу, після чого заздалегідь не повідомивши про свої злочинні наміри щодо одержання неправомірної вигоди від ОСОБА_11 , ОСОБА_8 використав у власних інтересах свого знайомого ОСОБА_12

07.10.2014 близько 14 години 00 хвилин на паркові ТЦ «Таврія» біля станції метро «Маршала Жукова» у м. Харкові, ОСОБА_11 передав ОСОБА_12 грошові кошти в сумі 40 000 гривень, у якості неправомірної вигоди для ОСОБА_8 .

Розглядаючи вищезазначене обвинувачення суд першої інстанції визнав всі матеріали ОРЗ та НСРД такими, що відповідно до ст. 84, 99 КПК України не є доказами оскільки на думку суду прокурор не вжив всіх заходів для доказування належності та допустимості цих доказів. Звідси суд визнав всі докази отримані вищезазначеним способом недопустимими як ті що отримані безпосередньо, так і ті які не були б отримані, якби не були отримані перші. В наслідок чого прийшов до висновок, що не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати у зв`язку з істотним порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження,неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідність, а саме не застосування ч. 3 ст. 368 КК України.

Не погоджуючись з оцінкою доказів, яку дав суд першої інстанції апелянт просить повторно дослідити всі обставини вказані в мотивувальній частині апеляційної скарги, та ухвалити свій вирок, яким обвинуваченого ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України та призначити покарання за ч. 3 ст. 368 КК України у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права займатись адміністративно-господарською та організаційно-розпорядчою діяльністю на 3 роки, з конфіскацією майна.

В своїх запереченнях на апеляційну скаргу прокурора обвинувачений просить залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу обвинувачення, думку захисника та обвинуваченого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах поданих апеляційних скарг.

Згідно зі ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Положення ст. 17 КПК України регламентують, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Крім того, ст. 62 Конституції України закріплено принцип, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Статтею 86 КПК України визначено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

А згідно зі ст. 85 КПК України належними також є докази, які прямо чи непрямо підтверджують достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до ст. 92 КПК України на сторону обвинувачення покладається обов`язок доказування не лише обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, а й обов`язок доказування належності та допустимості поданих доказів.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 373 КПК України встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

При цьому обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Тобто, дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Згідно зі п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, як тих, що були зібрані стороною захисту так і тих, що зібрані стороною обвинувачення, в тому числі і поданих у судовому засіданні.

Однак, у цьому кримінальному провадженні зазначених вимог закону судом першої інстанції в повному обсязі дотримано не було.

Так, згідно матеріалів справи ОСОБА_8 визнаний невинуватим за ч. 3 ст. 368 КК України, на підставіп. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку із недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, та виправдано (т. 11 а. с. 10 - 79).

В апеляційних доводах прокурор не погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав.

Суд першої інстанції проаналізував покази допитаних свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , а також покази свідків, ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 та вважав, що вони жодним чином не підтверджують доводи сторони обвинувачення оскільки дані особи пояснили, що не були очевидцями отримання ОСОБА_8 неправомірної вигоди, як про це зазначено в обвинувальному акті.

Однак, апелянт звертає увагу на те, що з проведених оперативно-розшукових заходів, а також проведеною під час досудового розслідування судово-фоноскопічною експертизою № 78 від 12.12.2014 предметом дослідження якої були проведені ОРЗ з розмовами ОСОБА_8 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 встановлено спілкування ОСОБА_8 з ОСОБА_13 , а саме у протоколі від 16.10.2014 ОСОБА_26 (оцінник) телефонує ОСОБА_8 та в розмові питає останнього, як їй погодити з ним вартість оцінки котельної.

Наведені обставини прямо не вказують на винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінуємого йому злочину проте не виключає цього. Тобто саме спілкування зазначених осіб з оголошеної тематики свідчать, що ці фактичні дані, опосередковано, з урахуванням інших доказів можуть свідчити на користь висунутого обвинувачення.

Крім того, відомостями в протоколі проведення ОРЗ де зафіксована зустріч ОСОБА_27 та ОСОБА_8 , де ОСОБА_8 вказує на те, що питання по котельній буде вирішено на наступній сесії та відповідно до наданих показів потерпілого ОСОБА_11 , ОСОБА_8 демонструє листок на якому зазначено 2 суми та повідомляє що вона - ОСОБА_28 піде на початкову суму, та повідомляє, що він це погодив також з ОСОБА_29 . Також, ОСОБА_8 вказує, що різницю можна округлити та необхідно передати безпосередньо йому. Сума виходить 42 тисячі, яку округлили саме до 40 тисяч - вказані данні повністю збігаються з показами потерпілого ОСОБА_11 надані під час судового засідання в суді першої інстанції в 2015 році і підтверджують зазначену в обвинувальному акті версію обвинувачення.

Поряд з цим, телефонна розмова ОСОБА_8 та ОСОБА_30 , де останній телефонує після отримання грошових коштів від ОСОБА_27 та каже: «Да, да, да я все так сделал, как Вы мне сказали. Все» також опосередковано, з урахуванням інших доказів може свідчити на користь саме висунутого обвинувачення.

Зафіксована в протоколі відповідно до Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» передача грошових коштів ОСОБА_14 . ОСОБА_31 , де вони розмовляють про суму грошей які передаються, а саме 40 000 грн (т. 1 а. с. 134, 219) прямо підтверджує зазначені в обвинуваченні фактичні дані щодо вчинення злочину.

Хоча в запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченого, з цими твердженнями прокурора не погоджується сторона захисту, у зв`язку з тим, що посилання прокурора на протоколи проведення ОРЗ вони вважають незаконним, такими що не можуть бути використані як доказ, оскільки з прийняттям в 2012 році нового кримінально-процесуального кодексу проведення НСРД на підставі ОРС є неможливим і незаконним, поза як для цього вимагаються ще й ухвали слідчих суддів, яких не бачила ані сторона захисту, ані суд. Під час виконання вимог ст. 290 КПК України такі ухвали не були пред`явлені обвинуваченому для ознайомлення, в наступному, на протязі 6-ти років сторона обвинувачення не здійснила жодних дій для їх отримання та надання до суду, тому суд правильно визнав пояснення прокурора з цього приводу непереконливими.

Натомість, з матеріалів провадження вбачається, що активні заходи щодо встановлення та надання розсекречених матеріалів ОРЗ почав вживати прокурор ОСОБА_32 у 2021 році, оскільки саме тоді у вказаному складі суду почав підтримувати обвинувачення, та вжив всіх залежних від нього заходів, щодо встановлення та надання розсекречених документів. Після, майже, дворічного листування, 08.02.2023 отримана відповідь начальника Управління стратегічних розслідувань в Харківській області департаменту стратегічних розслідувань національної поліції України про знищення усіх матеріальних носіїв інформації, які обліковані в РСВ УСР в Харківській області ДСР НП України до 24.02.2022, аналогічна відповідь надійшла із Харківського апеляційного суду (т. 9 а. с. 94, 99, 103, 104).

Однак в самих протоколах зазначаються як номери рішень так і прізвища суддів апеляційної інстанції, які надавали дозвіл на проведення ОРЗ, шо може свідчити лише про те, що вони отримані в порядку передбаченому законом, а прокурором вживались усі можливі заходи для їх отримання.

При цьому, як свідчать матеріали цього кримінального провадження аналогічні за своєю спрямованістю дії вживались й іншими прокурорами до згаданого прокурора ОСОБА_33 .

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 99 КПК України матеріали, в яких зафіксовано фактичні дані про протиправні діяння окремих осіб та груп осіб, зібрані оперативними підрозділами з дотриманням вимог Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», за умови відповідності вимогам цієї статті, є документами та можуть використовуватися в кримінальному провадженні як докази.

Також суд першої інстанції зазначив, що в матеріалах справи відсутня постанова прокурора про проведення НСРД - спеціальний слідчий експеримент.

Проте перед судовими дебатами сторона обвинувачення повідомило суд та сторону захисту про те, що в матеріалах кримінального провадження, які ще не були долучені та перебувають у розпорядженні обвинувачення, міститься вказана постанова, та просив долучити до матеріалів кримінального провадження, на що сторона захисту заперечувала та повідомила, що вказана постанова не відкривалась, в порядку ст. 290 КПК України, тому вона не була долучена до матеріалів справи у суді.

Відповідно до ч. 2 ст. 290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.

Але з матеріалів провадження вбачається, що на стадії завершення досудового розслідування та ознайомлення з матеріалами кримінального провадження сторона захисту не порушувала питання про розсекречення процесуальних документів (т. 2 а. с. 103) та не наполягала на їх пред`явленні. Отже, виходячи з вищевказаних обставин порушення вимог ст. 290 КПК України у даному випадку, на думку колегії судів, не було.

До такого висновку колегія суддів приходить виходячи з традиційної практики з цього питання, яка існувала на час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, а також з тих правових позицій які напрацьовані Верховним Судом.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.10.2019 року якщо сторона обвинувачення під час досудового розслідування своєчасно вжила всі необхідні та залежні від неї заходи, спрямовані на розсекречення процесуальних документів, які стали підставою для проведення НСРД, однак такі документи не були розсекречені з причин, що не залежали від волі і процесуальної поведінки прокурора, то суд не може автоматично визнавати протоколи НСРД недопустимими доказами з мотивів невідкриття процесуальних документів, якими санкціоноване їх проведення.

В такому разі порушень вимог ст. 290 КПК України з боку сторони обвинувачення немає. Суд має оцінити докази, отримані в результаті НСРД в комплексі із розсекреченими процесуальними документами, які стали підставою для їх проведення, та не повинен автоматично визнавати такі докази недопустимими.

В ухвалі Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01.06.2017 року (т. 5 а. с. 186) суд поклав на прокурора Харківської області обов`язок надати суду доступ до розсекречених у встановленому законом порядку клопотань слідчого про проведення негласних слідчих (розшукових) дій відносно ОСОБА_8 та слідчого судді апеляційного суду Харківської області за наслідками розгляду цих клопотань. Проте суд, з урахуванням тих складнощів на які посилався прокурор, повинен був з`ясував всі обставини, які мають істотне значення для надання доступу до розсекречених клопотань слідчого про проведення оперативно-розшукових дій.

Аналізуючи мотиви наведені у вироку, колегія суддів, приходить до висновку, шо в оскаржуваному рішенні суду (т. 11 а. с. 32 - 33), суд першої інстанції не зміг розмежувати докази з наданих матеріалів оперативно-розшукової діяльності та матеріалів, отриманих, негласними слідчими (розшуковими) діями під час досудового розслідування надавши їм однакову оцінку щодо недопустимості.

Таким чином, колегія судді вважає, що залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення оскільки судом були відхилені клопотання сторони обвинувачення про дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 410 КПК України свідчить про неповноту судового розгляду.

Отже, на переконання апеляційного суду, суд не провів належного аналізу обставин кримінального провадження та не дав оцінки кожному доказу за критеріями ст. 94 КПК України, належним чином не перевірив доводи прокурора, не проаналізував та не співставив їх із наявними у провадженні доказами, внаслідок чого допустив неповноту судового розгляду, а також не з`ясував всі обставини, які мають істотне значення для прийняття законного та обґрунтованого рішення, не перевірив належним чином доводи як сторони обвинувачення так і сторони захисту, та не навів у вироку переконливого обґрунтування, чому прийняв одні докази та відкинув інші, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про доведеність невинуватості ОСОБА_8 .

Тож, висновки суду першої інстанції через їх суперечливість та не підтвердження доказами, дослідженими під час судового розгляду, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що відповідно до ч. 1 ст. 409, 410, 411 КПК України є підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Водночас, враховуючи визначені ч. 1 ст. 404 КПК України особливості та межі апеляційного розгляду, відсутність клопотання сторін про повторне дослідження доказів, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості самостійно усунути недоліки, допущені судом першої інстанції.

Положеннями п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Скасовуючи вирок суду, з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповтоти судового розгляду, з призначенням нового розгляду, колегія суддів, з урахуванням вимог ст. 415 КПК України не перевіряє інші доводи апеляційних скарг сторони захисту, які необхідно перевірити при новому розгляді у суді першої інстанції, не вирішує наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, оскільки ці обставини підлягають перевірці під час нового судового розгляду.

Отже, під час нового розгляду кримінального провадження необхідно усунути вказані порушення кримінального процесуального закону, повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону проаналізувати докази, надані сторонами, дати їм юридичну оцінку з огляду на їх допустимість та достатність, та відповідно до вимог ст. 370 КПК України ухвалити законне, обґрунтоване й вмотивоване рішення.

Таким чином, з урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а оскаржуваний вирок скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу задовільнити частково.

Вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06.06.2024 року стосовно ОСОБА_8 скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді