У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001231, за апеляційними скаргами заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 , захисника обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_9 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 липня 2024 року відносно

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Южному Одеської області, мешкає в АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Миколаєві, мешкає в АДРЕСА_2 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_10 ,

обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_8 ,

захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_9 ,

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 липня 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі.

Ухвалено, строк відбуття покарання ОСОБА_6 рахувати з часу затримання для відбуття призначеного покарання. Застосований запобіжний захід у вигляді застави залишити до набрання вироком законної сили.

Ухвалено, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати ОСОБА_6 у строк покарання час попереднього ув`язнення з 28.09.2023 р. до 08.01.2024 р. включно з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Цим же вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у виді 6 років позбавлення волі.

Ухвалено, строк відбуття покарання ОСОБА_8 рахувати з часу затримання з 28.09.2023 р. Застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишити до набрання вироком законної сили.

Ухвалено, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати ОСОБА_8 у строк покарання час попереднього ув`язнення з 28.09.2023 р. по день набрання вироком законної сили з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Вирішено питання стосовно речових доказів та розподілу процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Прокурор просить вирок суду скасувати з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд в суді першої інстанції в іншому складі суду.

Захисник ОСОБА_7 просить скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпанням можливості їх отримання.

Захисник ОСОБА_9 просить скасувати вирок суду та, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпанням можливості їх отримання.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, кваліфікації та доведеності вини обвинувачених, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

В ході судового розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_8 стороною захисту заявлено про застосування працівниками поліції фізичного насильства під час фактичного затримання обвинувачених на місці події.

Однак, із матеріалів кримінального провадження вбачається, що жодної перевірки за заявами ОСОБА_6 та ОСОБА_8 про застосування до них недозволених методів слідства не проводилося та відповідного процесуального рішення за наслідками такої перевірки не приймалося.

Оцінюючи вказані доводи, суд першої інстанції вказав, що з висновку службового розслідування за фактом порушення службової дисципліни працівниками ВП № 2 МРУП ГУНП в Миколаївській області від 07.02.2024 р. слідує, що під час затримання ОСОБА_6 та ОСОБА_8 жодним із поліцейських тілесних ушкоджень вказаним особам заподіяно не було.

Проте, суд не врахував, що саме собою таке повідомлення з органів Національної поліції, без внесення відомостей до ЄРДР і проведення належного розслідування, через призму ст. 1 Конвенції та норм національного законодавства не може розцінюватися як ефективне розслідування.

Отже, зважаючи на те, що перевірка доводів обвинувачених щодо незаконних методів досудового розслідування має суттєве значення і формальний підхід до перевірки таких тверджень є неприпустимим, а суд належно не перевірив відповідних доводів сторони захисту в установлений законом спосіб, вирок суду підлягає скасуванню як такий, що постановлений з істотними порушеннями кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обгрунтоване судове рішення, з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Крім того, суд безпідставно визнав недопустимими результати негласних слідчих дій (НСДР) та відповідні процесуальні документи у кримінальному провадженні щодо крадіжки пального, скоєної ОСОБА_6 і ОСОБА_8 . У ході досудового розслідування за ухвалою суду проведено візуальне спостереження, результати якого розсекречено лише після скерування обвинувального акта до суду через необхідність дотримання процедур розсекречення. Відповідні матеріали були належно відкриті стороні захисту та долучені до суду як докази. Прокурор вважає, що сторони мали рівний доступ до процесуальних прав, а надані матеріали відповідають вимогам КПК України. Тому суд не мав підстав для визнання цих доказів недопустимими.

В апеляційних скаргах захисники ОСОБА_9 та ОСОБА_7 наголошують на тому, що суд першої інстанції визнав встановленими обставини, які не були доведені стороною обвинувачення належними та допустимими доказами.

Так, обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , при допиті в судовому засіданні, надалі просте, розумне та логічне пояснення походження у них дизельного палива вони придбали напередодні паливо у сусіда ОСОБА_6 ОСОБА_11 , для подальшого перепродажу та пояснили поломкою автомобіля своє перебування на вулиці в нічний час.

Вказані обставини спростовують версію обвинувачення. Але, суд першої інстанції критично оцінив показання обвинувачених про те, що вони не вчиняли крадіжку дизельного пального та що вилучене, під час огляду місця події, пальне у пластикових каністрах належало їм, оскільки вказані показання не підтверджені будь-якими належними та допустимими доказами, зокрема показаннями свідків.

В той час, як в судовому засіданні 05.06.2024 р. захисником обвинуваченого ОСОБА_8 було заявлено клопотання про виклик свідка ОСОБА_11 , який є мобілізованим та проходить військову службу. Також захисником ставилося питання про допит вказаного свідка через відеозв`язок або шляхом доручення органу досудового розслідування провести певні слідчі (розшукові) дії, доручити органу досудового розслідування здійснити його допит та надати суду відповідні письмові матеріали у зв`язку з перебуванням свідка в зоні бойових дій.

Натомість, суд першої інстанції задовольнив клопотання захисту частково і обмежився судової повісткою для свідка на два судових засідання: 24.06.2024 р. та 10.07.2024 р.

У зв`язку з тим, що свідок не встиг на судове засідання 24.06.2024 р. і не попередив завчасно про своє запізнення, судове засідання не відбулося (відкладене за клопотанням захисту). Прибути на друге судове засідання свідок не мав можливості. Також, суд першої інстанції відмовив захисту про надання додаткового часу та повторно відмовив про допит свідка через відеоконференцію, одразу закінчив судове слідство та перейшов до судових дебатів 10.07.2024 р.

Відтак, сторона захисту вважає, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_8 не причетні до вчинення інкримінованого їм злочину, версія захисту не спростована, а обвинувальний вирок ґрунтується на припущеннях.

Крім того, вважають, що органом досудового розслідування було допущено неповноту слідства, яка полягає у невилученні зразків палива із паливного баку автомобіля потерпілого та не проведенні експертизи, з метою встановлення відповідності рідині в каністрах, які були вилучені у обвинувачених, дизельному паливу, яке за своїми хімічними характеристиками відповідає паливу в баку автомобіля потерпілого.

До того ж, слідчі дії були проведені з істотними порушеннями прав підозрюваних, включаючи відсутність захисників під час огляду місця події, що розпочався ще до внесення відомостей до ЄРДР, та затримання без належного оформлення. Суд першої інстанції визнав частину доказів недопустимими, зокрема заяви обвинувачених, зроблені під тиском, однак інші докази, отримані з відповідними порушеннями, визнав допустимими доказами.

Відтак, сторона захисту вважає, що всі зібрані докази є недопустимими через застосування жорстокого поводження до затриманих, порушення їх процесуальних прав та відсутність обґрунтованого зв`язку між висунутим обвинуваченням і фактичними обставинами справи.

Також апелянти вважають, що судом першої інстанції було допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, у зв`язку з відмовою відкладення судових дебатів, за клопотанням сторони захисту, у зв`язку з необхідністю їх підготовки, що свідчить про порушення принципів юридичної рівності, змагальності та справедливого судового розгляду, оскільки кожній стороні повинна надаватися розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Крім того, зважаючи на ту обставину, що ОСОБА_8 та ОСОБА_6 обвинувачуються у викраденні майна на загальну суму 2662,79 грн., що є меншим за 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян, кримінальне провадження щодо них підлягає закриттю і з цих підстав.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

28.09.2023 р. близько 01.00 год. (точного часу не встановлено) ОСОБА_6 , за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_8 , який діяв повторно, перебуваючи біля будинку № 40 по просп. Миру у м. Миколаєві Миколаївської області, діючи в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, який неодноразово продовжувався, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, із корисливих мотивів, умисно таємно, шляхом відкриття кришки паливного баку автомобіля «MAN», реєстраційний номер НОМЕР_1 , за допомогою ручної помпи злили та викрали 48,6 літрів дизельного палива, належного ОСОБА_12 , чим спричинили потерпілому майнової шкоди в розмірі 2 662,79 грн. В подальшому ОСОБА_6 та ОСОБА_8 з місця вчинення кримінального правопорушення з викраденим пальним зникли.

Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковано за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, а дії ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора та сторони захисту на підтримку поданих апеляційних скарг, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційних скаргах доводи, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 4 КК України, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК України раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності. Водночас у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності.

Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За змістом ч. 1 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року № 3886-IX, який набрав чинності 09.08.2024 р., ст. 51 КУпАП викладено у новій редакцій та встановлено, що максимальний розмір викраденого чужого майна, в тому числі шляхом шахрайства, на момент вчинення правопорушення для кваліфікації дій особи як дрібне викрадення чужого майна за ч. 2 ст. 51 КУпАП не може перевищувати двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Підпунктом 169.1.1 статті 169 Податкового кодексу визначено, що податкова соціальна пільга (неподатковий мінімум доходу громадян) дорівнює 50% розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», прожитковий мінімум для працездатної особи на 1 січня 2023 року становить 2684 грн., тобто неоподаткований мінімум доходів громадян становить 1342 грн. на 2023 рік, а 2 неоподаткованих мінімуми (ч. 2 ст. 51 КУпАП) становить 2684 грн.

Тобто, з 09.08.2024 р. сума викраденого майна, яка не перевищує 2 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, є дрібною крадіжкою та особа повинна нести відповідальність за відповідною частиною ст. 51 КУпАП.

Таким чином, внесені законодавцем зміни про кримінальну відповідальність призвели до часткової декриміналізації діяння, і дія Закону має зворотну дію у часі, тому скасовує кримінальну відповідальність у разі заподіяння злочином меншої шкоди, ніж встановлено нормою закону.

Пунктом 4-1 частини 1 статті 284 КПК України визначено, що кримінальне провадження закривається, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Оскільки Законом України № 3886-ІХ збільшилася сума викраденого, з якої настає кримінальна відповідальність за злочини щодо права власності, вказані обставини у даному випадку є підставою для закриття кримінального провадження за п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 обвинувачуються у таємному викрадені чужого майна (крадіжці), за попередньою змовою групою осіб, вчиненому в умовах воєнного стану 28.09.2023 р., в розмірі 2 662,79 грн.

Враховуючи, що на час вчинення ОСОБА_6 та ОСОБА_8 28.09.2023 р., кримінального правопорушення, де сума викраденого майна не перевищує 2 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а саме 2 684 грн., кримінальне провадження, на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, підлягає закриттю.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 КПК України, ухвала про застосування запобіжного заходу припиняє свою дію після закінчення строку дії ухвали про обрання запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження або винесення ухвали про скасування запобіжного заходу в порядку, передбаченому цим Кодексом.

При цьому, згідно з п. 11 ст. 182 КПК України, застава, що не була звернена в дохід держави, повертається підозрюваному, обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу.

З огляду на те, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_8 підлягає закриттю, обраний щодо нього ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18.12.2023 р. запобіжний захід у вигляді застави слід скасувати, а внесену заставу в розмірі 53 680 грн. повернути заставодавцю.

Керуючись ст. ст. 284, 376, 404, 405, 407, 419 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційні скарги заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 , захисника обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 липня 2024 року відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , скасувати.

На підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 185 КК України, закрити, у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Обраний щодо ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою скасувати, звільнивши його з-під варти в залі суду.

Копію ухвали направити до Державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор», до відома.

Заставу, внесену за ОСОБА_6 згідно з ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18.12.2023 р. в розмірі 53 680 грн. повернути заставодавцю.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3