Справа № 127/9957/25
Провадження № 1-кс/127/4239/25
У Х В А Л А

Іменем України

31 березня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

слідчого судді: ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання: ОСОБА_2

за участю:

прокурора: ОСОБА_3 ,

підозрюваного: ОСОБА_4 ,

захисника: адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Вінниці) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, ОСОБА_6 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, щодо підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Капустян, Гайсинського району Вінницької області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 5 ст. 426-1 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Слідчий четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Вінниці) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, ОСОБА_6 31.03.2025 звернувся до суду з клопотанням, погодженим з прокурором ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, щодо підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Клопотання мотивовано тим, що слідчими четвертого слідчого відділу (з дислокацією в м. Вінниці) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, за процесуального керівництва Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону здійснюється досудове розслідування у кримінальному №0000685 від 13.09.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28 ч. 5 ст. 426-1 КК України.

В межах даного кримінального провадження 26.03.2025 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 28 ч. 5 ст. 426-1 КК України.

Підставами для застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є обставини, які свідчать про наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, що в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Так, в ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_4 вчинив особливо тяжкий злочин, за який законом передбачене покарання у вигляді позбавлення волі від восьми до дванадцяти років.

Таким чином встановлено ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, який виражається в тому, що підозрюваний ОСОБА_4 буде переховуватись від органів досудового розслідування та суду.

При цьому, на даний час не встановлено та не допитано усіх осіб, яким відомі обставини, що підлягають доказуванню під час кримінального провадження, а тому з врахуванням суспільного резонансу через скоєний ОСОБА_4 злочин, останній, з метою ухилення від кримінальної відповідальності, може незаконно впливати на свідків злочину.

Таким чином встановлено ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, який виражається в тому, що підозрюваний ОСОБА_4 може незаконно впливати на свідків.

На підставі викладеного, слідчий, за погодженням з прокурором звернувся до суду з вищевказаним клопотанням та просив його задовольнити.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні клопотання підтримав, просив застосувати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення застави.

Підозрюваний ОСОБА_4 та його захисник адвокат ОСОБА_5 в письмових запереченнях та в судовому засіданні заперечували проти задоволення клопотання, просили відмовити в його задоволенні, або ж застосувати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, або ж визначити заставу в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Зокрема, на думку сторони захисту повідомлена ОСОБА_4 підозра за ч. 1 ст. 28 ч. 5 ст. 426-1 КК України є необгрунтованою, оскільки дії підозрюваного, але виключно за наявності в його діях складу кримінального правопорушення та доведеності вини, слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 125 КК України, яка відноситься до категорії кримінальних проступків. Крім того, на думку захисника, стороною обвинувачення не доведено існування ризиків, передбачених статтею 177 КК України, а також не доведено неможливості застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу.

Суд, дослідивши вказане клопотання, матеріали кримінального провадження №0000685, заслухавши думку прокурора, пояснення підозрюваного та його захисника, дійшов висновку, що клопотання підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводяться надані сторонами кримінального провадження докази обставин, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального провадження; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно з часиною першою статті 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

За приписами частини другої статті 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Статтею 183 КПК України передбачено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що слідчими четвертого слідчого відділу (з дислокацією в м. Вінниці) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, за процесуального керівництва Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону здійснюється досудове розслідування у кримінальному №0000685 від 13.09.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28 ч. 5 ст. 426-1 КК України.

Зокрема, досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_4 підозрюється у перевищенні військовою службовою особою службових повноважень групою осіб.

Так, 12.09.2024 ОСОБА_4 перебував у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 , де він раніше проходив військову службу на посаді начальника відділення зв`язку.

У цей же день, о 11 год. 54 хв. до будівлі ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_3 , за повісткою прибув військовозобов`язаний ОСОБА_7 .

У подальшому, заступник начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 начальник мобілізаційного відділення підполковник ОСОБА_8 , в присутності ОСОБА_4 , у невстановлений досудовим розслідуванням точний час, але не пізніше 10 год. 54 хв. 12.09.2024, на порушення своїх функціональних обов`язків, з якими її ознайомлено 25.12.2023, усупереч вимог ст.4 СВС ЗС України, які зобов`язують її у повсякденному житті і службовій діяльності керуватися Конституцією України, законами України, СВС ЗС України та іншими нормативно-правовими документами, п.1 ч.1 ст.11 СВС ЗС України, який зобов`язує її свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, грубо порушуючи гарантовані Державою конституційні права і свободи людини, передбачені ч. 1 ст. 3 Конституції України, згідно з якою людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю та ч. 1 ст. 28 Конституції України, за якою ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню, діючи умисно та протиправно на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, безпідставно нанесла удар правою рукою в область скроні голови ОСОБА_7 , після чого почала душити його руками.

Продовжуючи свої протиправні дії, ОСОБА_8 , із застосуванням психологічного насильства і погроз, примушувала ОСОБА_7 засвідчити власним підписом анкету військовозобов`язаного.

Після спроби ОСОБА_7 залишити приміщення кабінету №16, головний сержант ОСОБА_4 , який на той час не був військовослужбовцем Вінницького ОМТЦК та безпідставно перебував у зазначеному приміщенні, усвідомлючи що ОСОБА_8 є військовою службовою особою та вчиняє дії, які явно виходять за межі наданих їй повноважень, внаслідок раптово виниклого умислу на сприяння ОСОБА_8 у подоланні опору потерпілого, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, наніс ОСОБА_7 один удар кулаком по обличчю, та додатково наніс йому не менше двох ударів кулаками по голові.

У подальшому ОСОБА_4 , у присутності ОСОБА_8 , застосовуючи фізичне насильство та намагаючись посадити ОСОБА_7 на стілець, наніс останньому удар в грудну клітину коліном правої ноги.

Крім цього, ОСОБА_8 спільно із ОСОБА_4 , явно та очевидно виходячи за межі наданих їм службових повноважень, із застосуванням фізичної сили відібрали у ОСОБА_7 належний потерпілому мобільний телефон, та разом утримуючи руками голову останнього, намагалися розблокувати зазначений мобільний телефон, який в цей час навпроти потерпілого тримав у руках інший військовослужбовець Вінницького ОМТЦК, із застосуванням технології розпізнавання обличчя.

Своїми протиправними діями ОСОБА_4 і ОСОБА_8 завдали ОСОБА_7 сильного фізичного болю та морального страждання та спричинили останньому закриту черепно-мозкова травма забій головного мозку, вогнище забою 1-го типу лівої скроневої долі головного мозку; забій м`яких тканин обличчя ліворуч; які за своїм характером належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я потерпілого, а саме істотну шкоду.

26 березня 2025 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 5 ст. 426-1 КК України, тобто у перевищенні військовою службовою особою службових повноважень, тобто умисному вчинення дій, які явно виходять за межі наданих цій особі повноважень, що заподіяло істотну шкоду, вчинене в умовах воєнного стану, групою осіб.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості підозри у вчиненні ОСОБА_4 інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд зважає на те, що, як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин.

Також, суд звертає увагу на те, що при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу має враховуватись саме обґрунтованість підозри, а не її доведеність, бо це завдання покладається на слідчого під час проведення ним досудового розслідування (рішенні у справі «Феррарі-Браво проти Італії» від 14.03.1984).

Проаналізувавши зміст клопотання про застосування запобіжного заходу, а також доданих до клопотання доказів, а саме: витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000685 від 13.09.2024; повідомлення про підозру від 26.03.2025; протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 12.09.2024; протоколу допиту свідка від 07.01.2025; висновку експерта №941/12; протоколу допиту потерпілого від 14.10.2024; інших матеріалів кримінального провадження та пояснень підозрюваного наданих в судовому засіданні, слідчий суддя дійшов висновку, що на час розгляду даного клопотання підозра щодо вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 5 ст. 426-1 КК України обґрунтована.

Окремо, надаючи оцінку доводам сторони захисту щодо обгрунтованості повідомленої ОСОБА_4 підозри слідчим суддею враховується наступне.

Питання повідомлення особі про підозру врегульоване нормами глави 22 КПК України.

Стандарт «достатніх підстав (доказів) для підозри» є нижчим ніж стандарт «обґрунтованої підозри». Для цілей повідомлення особі про підозру він передбачає наявність доказів, які лише об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним кримінальним правопорушенням (демонструють причетність до його вчинення) і вони є достатніми, щоб виправдати подальше розслідування для висунення обвинувачення або спростування такої підозри.

На стадії досудового розслідування слідчий суддя може, враховуючи визначення поняття «обґрунтована підозра» як існування фактів або інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, оцінити лише достатність зібраних доказів для підозри певної особи у вчиненні кримінального правопорушення, не вдаючись до їх оцінки як допустимих.

Таким чином визначальним, під час перевірки обґрунтованості підозри є причетність особи до вчинення злочину, яке є похідним від встановлення факту вчинення тих діянь, які підпадають під кваліфікацію кримінальних правопорушень, передбачених КК України.

У зв`язку із цим, слідчий суддя під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу вирішує питання про доведеність тих обставин, на які посилається сторона захисту заперечуючи щодо клопотання, та чи можуть бути такі обставини підставою для висновку про недостатність доказів для повідомлення про підозру ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 5 ст. 426-1 КК України.

Органом досудового розслідування ОСОБА_4 підозрюється у перевищенні військовою службовою особою службових повноважень, тобто умисному вчиненні дій, які явно виходять за межі наданих цій особі повноважень, що заподіяло істотну шкоду, вчинене в умовах воєнного стану.

За змістом повідомлення ОСОБА_4 від 26 березня 2025 року про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 5 ст. 426-1 КК України слідує наступне:

"Досудовим розслідуванням встановлено, що 12.09.2024 ОСОБА_4 перебував у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 , де він раніше проходив військову службу на посаді начальника відділення зв`язку.

У цей же день, о 11 год. 54 хв. до будівлі ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_3 , за повісткою прибув військовозобов`язаний ОСОБА_7 .

У подальшому, заступник начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 начальник мобілізаційного відділення підполковник ОСОБА_8 , в присутності ОСОБА_4 , у невстановлений досудовим розслідуванням точний час, але не пізніше 10 год. 54 хв. 12.09.2024, на порушення своїх функціональних обов`язків, з якими її ознайомлено 25.12.2023, усупереч вимог ст.4 СВС ЗС України, які зобов`язують її у повсякденному житті і службовій діяльності керуватися Конституцією України, законами України, СВС ЗС України та іншими нормативно-правовими документами, п.1 ч.1 ст.11 СВС ЗС України, який зобов`язує її свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, грубо порушуючи гарантовані Державою конституційні права і свободи людини, передбачені ч. 1 ст. 3 Конституції України, згідно з якою людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю та ч. 1 ст. 28 Конституції України, за якою ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню, діючи умисно та протиправно на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, безпідставно нанесла удар правою рукою в область скроні голови ОСОБА_7 , після чого почала душити його руками.

Продовжуючи свої протиправні дії, ОСОБА_8 , із застосуванням психологічного насильства і погроз, примушувала ОСОБА_7 засвідчити власним підписом анкету військовозобов`язаного.

Після спроби ОСОБА_7 залишити приміщення кабінету №16, головний сержант ОСОБА_4 , який на той час не був військовослужбовцем Вінницького ОМТЦК та безпідставно перебував у зазначеному приміщенні, усвідомлючи що ОСОБА_8 є військовою службовою особою та вчиняє дії, які явно виходять за межі наданих їй повноважень, внаслідок раптово виниклого умислу на сприяння ОСОБА_8 у подоланні опору потерпілого, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, наніс ОСОБА_7 один удар кулаком по обличчю, та додатково наніс йому не менше двох ударів кулаками по голові.

У подальшому ОСОБА_4 , у присутності ОСОБА_8 , застосовуючи фізичне насильство та намагаючись посадити ОСОБА_7 на стілець, наніс останньому удар в грудну клітину коліном правої ноги.

Крім цього, ОСОБА_8 спільно із ОСОБА_4 , явно та очевидно виходячи за межі наданих їм службових повноважень, із застосуванням фізичної сили відібрали у ОСОБА_7 належний потерпілому мобільний телефон, та разом утримуючи руками голову останнього, намагалися розблокувати зазначений мобільний телефон, який в цей час навпроти потерпілого тримав у руках інший військовослужбовець Вінницького ОМТЦК, із застосуванням технології розпізнавання обличчя.

Своїми протиправними діями ОСОБА_4 і ОСОБА_8 завдали ОСОБА_7 сильного фізичного болю та морального страждання та спричинили останньому закриту черепно-мозкова травма забій головного мозку, вогнище забою 1-го типу лівої скроневої долі головного мозку; забій м`яких тканин обличчя ліворуч; які за своїм характером належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я потерпілого, а саме істотну шкоду."

На переконання слідчого судді, дані, що містяться у наданих до суду копіях матеріалів кримінального провадження №0000685, можуть переконати об`єктивного спостерігача у тому, що ОСОБА_4 спільно з ОСОБА_8 , міг вчинити перевищення військовою службовою особою службових повноважень, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 28, ч. 5 ст. 426-1 КК України, та виправдовують подальше розслідування.

В той же час, всі заперечення сторони захисту з цього приводу вказують тільки на необхідність перевірки та/або уточнення певних обставин версії сторони обвинувачення, можливу необхідність проведення додаткових слідчих та процесуальних дій, проведення експертних досліджень тощо, але не спростовують того, що наразі достатньо даних, які виправдовують подальше розслідування.

Як уже зазначалося, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, доведення чи не доведення винуватості особи, з метою досягнення таких висновків, які необхідні суду при постановленні вироку, а з тією метою, щоб визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

При цьому, правильність кваліфікації дій особи, так само як і наявність чи відсутність в її діях складу злочину вирішуються виключно вироком суду та не підлягають вирішенню на досудовому провадженні.

За таких обставин та висновків, питання про те, чи утворюють зазначені в підозрі події склад злочину та чи правильно вони кваліфіковані за ч. 1 ст. 28, ч. 5 ст. 426-1 КК України знаходиться за межами тих питань, які слідчий суддя вирішує на досудовому провадженні.

За визначенням Європейського суду з прав людини «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йде мова у статті 5 § 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин».

Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

При цьому, обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його вини, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини. Так, у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23.10.1994 суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Аналізуючи надані слідчим для вивчення матеріали кримінального провадження щодо обґрунтованості здійснення повідомлення про підозру ОСОБА_4 , слідчий суддя, не вирішуючи наперед питання про винуватість підозрюваного у вчиненні інкримінованого йому злочину, допустимість доказів щодо встановлення його винуватості, вважає, що зміст таких матеріалів може свідчити про існування фактів і інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, а отже про існування обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 5 ст. 426-1 КК України.

У відповідності з пунктом 4 частини другої статті 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

В судовому засіданні судом встановлено, що ОСОБА_4 має зареєстроване та постійне місце проживання, раніше не судимий, військовослужбовець.

В той же час, органом досудового розслідування ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від восьми до дванадцяти років.

Таким чином, враховуючи обставини кримінального правопорушення, його наслідки, тяжкість покарання за злочин по якому оголошено підозру, особу підозрюваного, суд під час розгляду клопотання дійшов висновку, що підозрюваний ОСОБА_4 перебуваючи на волі може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на свідків, а також перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що унеможливлює обрання йому більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Суд також враховує вік та стан здоров`я підозрюваного та інші обставини, що мають значення для прийняття відповідного рішення.

При вирішенні питання щодо обґрунтованості клопотання слідчий суддя враховує, що слідчим та прокурором доведено, що встановлені під час розгляду клопотання обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не може запобігти доведеним під час розгляду ризикам, а тому приходить до висновку про доцільність задоволення клопотання та застосування щодо ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Крім того, слідчим суддею врахована практика Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Відповідно до вимог частини третьої статті 183 КПК України слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених названим Кодексом.

В той же час, частиною четвертою статті 183 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні:

1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування;

2) щодо злочину, який спричинив загибель людини;

3) щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею;

4) щодо злочину, передбаченого статтями 255-255-3 Кримінального кодексу України;

5) щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Таким чином, оскільки вказаний злочин вчинений із застосуванням насильства, слідчий суддя вважає не доцільним визначати підозрюваному розмір застави.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 184, 186, 193, 196, 197, 400 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

Клопотання слідчого задовольнити.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Затримати підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в залі суду, відразу після проголошення даної ухвали слідчого судді.

Строк тримання під вартою діє протягом 60 (шістдесят) днів з моменту затримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак в межах строку досудового розслідування, тобто до 25 травня 2025 року.

Строк дії ухвали суду про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою визначити до 25 травня 2025 року.

Організацію затримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та складання протоколу затримання покласти на слідчого четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Вінниці) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, ОСОБА_6 .

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Подача апеляційної скарги на дану ухвалу суду зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя