ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/174/25 Справа № 195/734/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 на вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2023 року у кримінальному провадженні № 0000652, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Зоря Томаківського району Дніпропетровської області, громадянина України, має середню спеціальну освіту, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_6

законного представника ОСОБА_9

захисника ОСОБА_5

В С Т А Н О В И Л А:

За вироком Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2023 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки, без позбавлення права керування транспортними засобами.

Судом вирішено питання долі цивільного позову, речових доказів та судових витрат.

Цим вироком ОСОБА_6 визнаний винним у тому, що 30 червня 2018 року, близько 22.30 год водій, обвинувачений ОСОБА_6 , не маючи посвідчення водія, керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 21099» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рухався зі швидкістю не менш ніж 60 км/год по проїжджій частині вулиці Сільськогосподарської, в с. Зоря, Томаківського району, Дніпропетровської області, з боку вул. Чичеріна у напрямку автодороги Н-23, що перевищувало дозволену швидкість у населених пунктах - не більше 50 км/год.

Під час руху не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян та проїжджаючи з перевищенням допустимої в населеному пункті швидкості руху, а саме зі швидкістю не менш ніж 60 км/год, відрізок вищезазначеної дороги, яка має заокруглення вправо, в районі будинку № 27 виїхав на смугу зустрічного руху, де проявляючи злочинну недбалість, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для безпечного забезпечення руху та будучи об`єктивно спроможним виявити пішохода ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який лежав у горизонтальному положенні на спині, без руху, на зустрічній смузі проїжджої частини, відносно напрямку руху автомобіля «ВАЗ 21099», не вжив своєчасно заходи до зниження швидкості руху керованого ним автомобіля аж до зупинки транспортного засобу або застосування маневрування з метою об`їзду лежачого пішохода, в результаті чого, на вказаній ділянці вулиці Сільськогосподарської, с. Зоря, в районі електроопори № 8, здійснив переїзд колесом керованого ним автомобіля ВАЗ 21099», через тіло пішохода ОСОБА_11 .

Після чого, обвинувачений ОСОБА_6 , зупинивши керований ним автомобіль після переїзду колесом через тіло пішохода ОСОБА_11 та зрозумівши, що своїми діями він спричинив смерть пішоходу ОСОБА_11 , в подальшому, керуючи автомобілем «ВАЗ 21099» реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснив рух заднім ходом керованого ним автомобіля, переїхавши повторно колесом вказаного автомобіля через тіло ОСОБА_11 та залишивши потерпілого пішохода на проїжджій частині пороги, із місця дорожньо-транспортної пригоди автомобілем скрився.

Тим самим обвинувачений ОСОБА_6 грубо порушив вимоги п.п. 1.3., 1.5., 2.1. а), 2.3. б), 12.3, 12.4. Правил дорожнього руху України, відповідно до яких:

п. 1.3. «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими»;

п. 1.5. «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

п. 2.1. «Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі:

а) «посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії»;

п. 2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) «бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

п. 12.3. «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»;

п. 12.4. «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год».

Порушення вимог пункту 12.3. Правил дорожнього руху України водієм автомобіля ОСОБА_6 знаходиться в причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Невиконання обвинуваченим ОСОБА_6 вищезазначених пунктів Правил дорожнього руху України призвело до настання даної дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої пішохід ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження у вигляді сумісної тупої травми голови, тулубу і кінцівок, а саме - забиті рани в правій скроневій області, на правій вушній раковині, в правій передньо-вушній області, в лівій лобній області; садна в лівій скроневій області, в лівій передвушній області, на зовнішній поверхні у верхній третині правого плеча, в середній третині по зовнішній поверхні правого плеча, на передній поверхні правого плеча у верхній третині з переходом на передню поверхню грудної клітки, на передній поверхні грудної клітки по правій середньо-ключичній лінії в проекції 5-7 ребер, на зовнішній поверхні у верхній третині правого стегна, на задній поверхні в області правого ліктьового суглоба, в проекції крила лівої клубової кістки по лівій середньо-пахвовій лінії; синці в проекції перенісся, в лівій виличній області з переходом на ліву щоку і проекцію правої гілки нижньої щелепи; осадження з частковою поперечною зчерченістю в проекції лівого ліктьового суглобу по передній поверхні, осадження у вигляді вертикально орієнтованих смугастих саден і подряпин переривчастого характеру на лівій бічній поверхні грудної клітки по середньо - та передньо-пахвовим лініям, смугастий синець переривчастого характеру - негативний відбиток протектора автомобіля на передній стінці грудної клітини ліворуч від середньо-пахової до парастернальної лінії в проекції 6-12 ребер; садно і опік шкіри IIА ступеня на лівому надпліччі по передній поверхні, опік шкіри ІІА-ІІБ ступеня на задній поверхні правого передпліччя з переходом на тильну поверхню правої кисті. Закритий косий непрямий перелом грудини, повні прямі переломи ребер по середньо-ключичній лінії ліворуч і по біляхребтовій лінії праворуч з пошкодженнями пристінкової плеври, повні непрямі переломи ребер по середньо-пахвовій лінії ліворуч і по передньо-пахвовій лінії праворуч, закриті осколкові переломи остистих відростків 9-12 грудних 1-го поперекового хребців, великовогнищеві плямисті крововиливи в області коренів обох легень, забої і розриви легень, більш лівої, двобічний пневмогемоторакс (повітря і рідка кров в лівій і правій плевральних порожнинах); масивний крововилив розшарвовуючого характеру в товщі навколониркової і позаочеревинної клітковини ліворуч, гемоперитонеум (рідка кров в черевній порожнині), розрив в області судинної ніжки лівої нирки, розрив по діафрагмальній поверхні печінки, розрив селезінки в області судинної ніжки.

Всі вищезазначені тілесні ушкодження в даному випадку розглядаються у сукупності як сумісна тупа травма голови, тулубу і кінцівок, і за ознакою небезпеки для життя відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які призвели до настання смерті, яка наступила 30.06.2018 близько о 22 годині 30 хвилин, на місці дорожньо-транспортної пригоди в районі опори № 8 по вулиці Сільськогосподарській, с. Зоря, Томаківського району, Дніпропетровської області.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 кваліфіковані судом за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

В апеляції:

- захисник ОСОБА_5 просить вирок суду змінити в частині призначення покарання та призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням положень ст. 75 КК України.

В обґрунтування вказує, що ОСОБА_6 раніше не судимий, проживає з родиною за місцем реєстрації, за місцем проживання характеризується позитивно, на момент вчинення злочину не досяг повноліття. Окрім цього зазначає, що ОСОБА_6 визнав свою провину у скоєному.

Заслухавши обвинуваченого, його законного представника, захисника та прокурора, які кожен окремо і разом підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги захисника, просили їх задовольнити та призначити ОСОБА_6 покарання з іспитовим строком, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом згідно норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки висновки суду стосовно доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, в апеляційній скарзі захисника не оспорюються, інші учасники кримінального провадження апеляційних скарг не подавали, то вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_5 , щодо необхідності призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з вказаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до положень ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності, призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням яких є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Зваживши на наведені обставини, суд з урахуванням положень, зокрема 75 КК України, приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.

Положеннями ст. 414 КПК України передбачено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

При цьому повноваження суду, надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття судова дискреція у кримінальному судочинстві.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити з того, що вказаний чинник має оціночний характер і залежить від індивідуальних особливостей встановлених обставин конкретного кримінального правопорушення у взаємозв`язку з системним тлумаченням положень статей 65-67 КК України та з урахуванням ролі, яку виконувала особа, визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінки та характеру дій під час його вчинення, негативних наслідків спричинених кримінальним правопорушенням та вжитих заходів по їх усуненню, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та особу винного.

Згідно з приписами ст. 75 КК України, якщо суд, при призначенні покарання у виді обмеження волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд, застосовуючи положення ст. 75 КК України при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й негативних наслідків спричинених кримінальним правопорушенням та вжитих заходів по їх усуненню, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та особу винного.

Приймаючи рішення про неможливість виправлення ОСОБА_6 за умов застосування до нього правил ст. 75 КК України, під час ухвалення вироку було характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, ступінь тяжкості вчиненого необережного злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких, невідворотні наслідки, що настали у вигляді смерті, особу обвинуваченого, який злочин вчинив вперше, за місцем проживання характеризується задовільно, на обліку в органах у справах дітей не перебував, на обліку у психіатра або нарколога також не перебуває, відомостей про постійне або хоча б тимчасове працевлаштування суду не надав.

Також судом була прийнята до уваги і позиція потерпілого, відношення винного до скоєного, який визнав себе винним повністю.

За наведеного, суд першої інстанції прийшов до висновку, що призначене покарання ОСОБА_6 має виконуватись реально в умовах ізоляції від суспільства, що є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

В той же час, під час апеляційного перегляду вироку, було встановлено, що 30 серпня 2023 року ОСОБА_6 уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ на посадах рядового складу.

Відповідно витягу з наказу начальника штабу - заступника командира військової частини НОМЕР_3 підполковника ОСОБА_13 від 09 жовтня 2023 року № 202, ОСОБА_6 , наказом від 07 жовтня 2023 року призначений на посаду стрільця-снайпера 2 парашутно-дестантного відділення 1 парашутно-дестантного взводу 10 парашутно-дестантної роти 3 парашутно-дестантного батальйону.

Також, згідно наданої апеляційному суду виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 18778, 11 листопада 2023 року ОСОБА_6 отримав вибухове поранення з неповним травматичним відривом правої та лівої верхніх кінцівок на рівні передпліччя з масивним розтрощенням кісток передпліччя та кісті, множинні вогнепальні осколкові сліпі поранення обличчя з пораненням кон`юктиви лівого ока.

Крім того, апеляційному суду також надано довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААГ № 604932, відповідно до якої ОСОБА_6 отримав І групу інвалідності у зв`язку з пораненням, пов`язаним із захистом батьківщини та потребує постійного стороннього догляду.

Тобто, добровільний вступу до лав ЗСУ, свідоме ставлення обвинуваченого ОСОБА_6 до необхідності оборони території України, особливо в умовах воєнного стану, заслуговує на схвалення, свідчить про позитивну характеристику обвинуваченого та наявність високих моральних та соціальних цінностей, почуття патріотизму, що в свою чергу можна визнати як обставину, що пом`якшує покарання, в розумінні ч. 2 ст. 66 КК України.

За наведеного, обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 визнається чинення злочину неповнолітнім та добровільний вступу до лав ЗСУ.

В той те час, не слід ототожнювати добровільний вступ ОСОБА_6 до лав ЗСУ з намаганням ОСОБА_6 уникнути кримінальної відповідальності, оскільки згідно вироку, останній визнав свою вину в повному обсязі, хоча дана обставина і не визначена судом першої інстанції як така, що пом`якшує покарання, проте проявляючи почуття патріотизму, уклав контракт про проходження військової служби.

Така посткримінальна поведінка обвинуваченого ОСОБА_6 , яка полягає у добровільному вступі до лав ЗСУ, свідчить про усвідомлення наслідків вчиненого та готовність добровільно нести відповідальність за скоєне і без застосування до нього більш суворих заходів кримінального покарання.

Однак при цьому, під час виконання військового завдання, ОСОБА_6 отримав тяжке поранення з настанням інвалідності, внаслідок чого потребує постійного стороннього догляду.

Слід звернути увагу на статтю 25 Конвенції Про права осіб з інвалідністю, відповідно до якої, держави-учасниці вживають усіх належних заходів для забезпечення доступу осіб з інвалідністю до послуг у сфері охорони здоров`я, у тому числі до реабілітації за станом здоров`я.

За наведеного, виходячи з мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, яке повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, колегія дійшла висновку про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного йому судом першої інстанції покарання у виді позбавлення волі, оскільки таке звільнення буде сприяти забезпеченню його доступу до послуг у сфері охорони здоров`я, у тому числі до реабілітації за станом здоров`я, що в сукупності з іншими обставинами цієї конкретної справи, дає можливість прийти до висновку, що незастосування інституту звільнення від відбування покарання до ОСОБА_6 поставить його у небезпечне для життя становище.

З огляду на ці обставини, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого необережного кримінального правопорушення, відбування покарання обвинуваченим ОСОБА_6 без реального позбавлення волі, відповідатиме завданням кримінального покарання.

При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Також враховується, що вчинений ОСОБА_6 необережний злочин мав місце в червні 2018 року, тобто майже шість роки тому, обвинувачений весь цей час перебував під судовим слідством та не вчиняв жодної протиправної дії будь-якого характеру, проходив службу в ЗСУ, а отже, мета покарання, яка полягає у запобіганні вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, навіть з огляду на вид та строк призначеного ОСОБА_6 покарання судом першої інстанції у виді позбавлення волі, на момент даного апеляційного перегляду досягнута.

При цьому, взяття особи під варту після значного строку розгляду даного кримінального провадження, з огляду на стан здоров`я обвинуваченого, може призвести до завдання ОСОБА_6 фізичних страждань, а обсяг кари, як ознаки покарання, в даному випадку не буде відповідати тяжкості злочину.

Вищезазначені обставини та відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_6 у сукупності дають достатні підстави для висновку про те, що протиправна поведінка останнього не є стійкою, що свідчить про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання, у зв`язку з чим, необхідне прийняти рішення про звільнення ОСОБА_6 в порядку ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком, та покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, та з урахуванням положень, визначених ст. 104 КК України, оскільки на момент вчинення ОСОБА_6 злочину, а саме 30 червня 2018 року, останній був неповнолітньою особою.

Що стосується питання про вирішення питання про призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, то суд першої інстанції, з посиланням на п. 21 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», дійшов обґрунтованого висновку про неможливість призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом особи, яка взагалі не мала права керувати транспортним засобом.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Отже, за наведеного вище, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 задовольнити, вирок щодо ОСОБА_6 змінити в частині призначення покарання та застосувати положення ст.ст. 75, 104 КК України, що є необхідним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , - задовольнити.

Вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2023 року у кримінальному провадженні № 0000652, щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, - змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.ст. 75, 104 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на один рік.

Покласти на ОСОБА_6 обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4