Справа № 515/265/25
Провадження № 1-кп/515/471/25
Татарбунарський районний суд Одеської області
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2025 року Татарбунарський районний суд Одеської області у складі:

головуючого-судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Татарбунари Одеської області кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000167 від 01 лютого 2025 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лиман, Татарбунарського району Одеської області, українця, громадянина України, маючого середню освіту, перебуваючого у фактичних шлюбних відносинах, маючого на утримані четверо неповнолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, в останній раз 13 березня 2025 року Арцизьким районним судом Одеської області за ст.. 126-1, ст.. 382 ч.1 КК України, з урахуванням ст.70 КК України до двох років позбавлення волі, в вислу ст.. 75 КК України з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців, працюючого за наймом,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Арцизького районного суду Одеської області від 10 липня 2024 року у справі № 492/899/24, яка набрала законної сили 23 липня 2024 року, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 126, ч. 3 ст. 130 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а саме 51000 (п`ятдесят одну тисячу) грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 10 (десять) років без конфіскації транспортного засобу.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Обов`язковість судового рішення, згідно зі ст. 129 Конституції України є однією з основних засад судочинства.

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Однак, ОСОБА_4 , достовірно знаючи про наявність постанови Арцизького районного суду Одеської області від 10 липня 2024 року у справі № 492/899/24, яка набрала законної сили 23 липня 2024 року, та будучи ознайомленим із нею, діючи умисно, з метою не виконання рішення суду, яке набрало законної сили, в частині позбавлення права керування транспортним засобом, маючи реальну можливість її виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, 30 січня 2025 року близько 17 год 35 хв, на вул. Героїв України, у с. Лиман Білгород-Дністровського району Одеської області, керував транспортним засобом марки «ВАЗ-21099», реєстраційний номер НОМЕР_1 , будучи позбавлений права керувати транспортним засобами, та був зупинений працівниками СРПП відділення поліції №2 Білгород-Дністровського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області за порушення Правил дорожнього руху України (далі-ПДР України), а саме п.2.3 в, та в подальшому під час перевірки документів та бесіди з ОСОБА_4 встановлено порушення ним ПДР України, а саме п.2.5, п.2.1 а, про що працівниками поліції складено відповідні протоколи про адміністративне правопорушення та винесено відповідні постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, чим порушив виконання постанови суду справі № 492/899/24.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у пред`явленому обвинуваченні визнав у повному обсязі і дав показання, які за своїм змістом повністю відповідають викладеним вище обставинам вчинення ним злочину, та пояснив, що, будучи позбавленим судом права керування транспортними засобами, 30 січня 2025 року керував автомобілем та був зупинений працівниками поліції. У вчиненому щиро розкаявся, запевнив, що зробив належні висновки зі своєї поведінки та засуджує свій ганебний вчинок, просив суворо не карати.

Враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники процесу не оспорюють всі обставини, які підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні і викладені в обвинувальному акті, судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, суд, роз`яснивши учасникам процесу положення ст. 349 КПК України, провів судовий розгляд даного провадження щодо всіх його обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, визнавши недоцільним дослідження інших доказів у справі.

Суд визнає, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину доведена повністю та його дії кваліфікуються судом за ч. 1 ст. 382 КК України, як умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили.

У постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 464/4690/20 (провадження № 51-212км22) висловлено правову позицію про те, що систематичність порушень Правил дорожнього руху свідчить про ухилення особою від виконання судового рішення, що є однією з форм невиконання судового рішення і є підставою для притягнення до кримінальної відповідальності за ст. 382 КК.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує, що кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 382 КК України, згідно ст. 12 КК України, відноситься до нетяжких злочинів; ОСОБА_4 ; на обліку у лікаря-нарколога та у лікаря-психіатра не перебуває; за місцем проживання характеризується посередньо.

Обставиною, що пом`якшує покарання, відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття в скоєному злочині, що полягає у критичній оцінці обвинуваченим своєї протиправної поведінки, що характеризується щирим осудом цієї поведінки, повним визнанням своєї вини, висловленні жалю з приводу вчиненого та готовності нести покарання за вчинений злочин.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Судом встановлено, що обвинувачений раніше судимий, вироком Арцизького районного суду Одеської області від 13 березня 2025 року ОСОБА_4 визнано винним у вчинені злочинів, передбачених ст. 126-1, ч. 1 ст. 382 України, та призначено покарання:

- за статтею 126-1 КК України у виді позбавлення волі строком на один рік;

- за частиною 1 статті 382 КК України у виді позбавлення волі строком на два роки.

В силу частини 1 статті 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком на два роки.

На підставі статті 75 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування призначеного судом покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю один рік шість місяців.

В силу частини 1, 2 статті 76 КК України покладено на ОСОБА_4 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Застосовано до ОСОБА_4 обмежувальний захід та покладено на нього обов`язок у виді його направлення для проходження програми для кривдників у порядку, передбаченому пункту 5 частини 1 статті 91-1 КК України на строк 3 (три) місяці.

Попереджено ОСОБА_4 про кримінальну відповідальність за статтею 390-1 КК України за умисне ухилення від проходження програми для кривдників.

Ухвалено, іспитовий строк ОСОБА_4 обчислювати з моменту проголошення вироку, тобто з 13 березня 2025 року.

Вирок набрав чинності 15 квітня 2025 року.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 70 КК України, якими передбачено, що за правилами, передбаченими в ч.ч. 1, 3 ст.70 КК України, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Об`єднана палата Касаційного Кримінального суду у складі Верховного Суду в постанові від 01 червня 2020 року (справа №766/39/17) зробила наступні висновки щодо застосування норм права.

При визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання (за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків) підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи, слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили: а) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні, було вчинено до постановлення попереднього вироку, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими ч. 4 ст. 70 КК (за сукупністю злочинів); б) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні було вчинено після постановлення попереднього вироку, але до повного відбуття покарання, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими ст. 71 КК (за сукупністю вироків).

При цьому частиною 3 статті 72 КК України визначено, що основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Підстав для застосування положень ч. 1 ст. 69 КК України, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд не вбачає, у зв`язку з відсутністю передумов за яких, норми, передбачені даною частиною статті можуть бути застосовані.

З огляду на викладене, та виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації та приймаючи до уваги, що покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу, суд у даному конкретному випадку вважає за можливе призначити ОСОБА_4 передбачене санкцією ч. 1 ст. 382 КК України покарання у виді штрафу у розмірі 800 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Відтак, остаточне покарання слід призначити із застосуванням положень ч.4 ст.70 КК України

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом повного складання покарання, призначеного за цим вироком та покарання за вироком Арцизького районного суду Одеської області від 13 березня 2025 року ОСОБА_4 слід визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на два роки, зі звільненням ОСОБА_4 від відбування призначеного судом покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком один рік шість місяців, з покладенням обов`язків передбачених частинами 1, 2 статті 76 КК України, та застосувати до ОСОБА_4 обмежувальний захід - обов`язок у виді його направлення для проходження програми для кривдників у порядку, передбаченому пункту 5 частини 1 статті 91-1 КК України на строк 3 (три) місяці, попередивши ОСОБА_4 про кримінальну відповідальність за ст. 390-1 КК України за умисне ухилення від проходження програми кривдників, та за даним вироком у виді штрафу у розмірі 800 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 13 600 гривень.

Відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України вирок Татарбунарського районного суду Одеської області від 17 квітня 2025 року, яким ОСОБА_4 призначене покарання у виді штрафу у розмірі 800 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 13 600 гривень виконувати самостійно.

За наведеного та враховуючи характер вчиненого кримінального правопорушення, відомості про особу винного, який повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та щиро розкаявся у вчиненому, що свідчить про усвідомлення ним протиправності свого діяння, а також відсутності обтяжуючих покарання обставин, суд доходить висновку, що вищевказана мною міра покарання буде для обвинуваченого мірою перевиховання і поваги до закону, а також достатньою для його виправлення.

З метою додержання принципу співмірності та індивідуалізації покарання у даному випадку, на думку суду, можливо досягти мети заходу примусу без ізоляції ОСОБА_4 від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж іспитового строку тривалістю один рік шість місяців, який буде достатнім для того, щоб останній довів своє виправлення, а покладення на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України дозволить здійснювати контроль за поведінкою обвинуваченого.

На переконання суду, покарання у виді позбавлення волі та звільнення від його відбування з випробуванням буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень та відповідатиме принципам гуманності, справедливості, не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечує співрозмірність діяння та кари, відповідає таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

За змістом статей 369, 374 КПК України у разі визнання особи винуватою, у мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначається рішення щодо заходів забезпечення, в тому числі запобіжних заходів до набрання вироком законної сили, та мотиви його ухвалення, а також щодо накладеного грошового стягнення, яке відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 131 КПК України є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Враховуючи, що на даний час у цьому кримінальному провадженні відсутні ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, суд не вбачає підстав для прийняття рішення про застосування запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 до набрання даним вироком законної сили.

Судом встановлено, що у даному кримінальному провадженні захід забезпечення у вигляді арешту майна не застосовувався, процесуальні витрати у тому числі пов`язані із залученням експертів, а також речові докази - відсутні. Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Долю речових доказів вирішити відповідно до вимог статті 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368-371, 373, 374, 376 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого частиною першою статті 382 КК України та призначити йому покарання у вигляді штрафу в розмірі вісімсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 13 600 (тринадцять тисяч шістсот) грн в дохід держави.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупність кримінальних правопорушень шляхом повного складення покарання, за вироком Арцизького районного суду Одеської області від 13 березня 2025 року, визначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного судом покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік та 6 (шість) місяців.

Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України в період іспитового строку покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Відповідно до пункту 5 частини 1 ст. 91-1 КК України застосувати до ОСОБА_4 обмежуваний захід у виді його направлення для проходження програми для кривдників на строк 3 (три) місяці.

Запобіжний захід засудженому до набрання вироком законної сили не обирати.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Копію вироку за результатами розгляду обвинувального акта щодо вчинення кримінального проступку не пізніше дня, наступного за днем його ухвалення, надіслати учасникам судового провадження.

Суддя ОСОБА_1