ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 636/8387/24 Провадження 1-кп/636/750/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2025 місто Чугуїв

Чугуївський міський суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуєві клопотання начальника Великобурлуцького відділу Куп`янської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_3 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по кримінальному провадженню відносно обвинуваченого

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , уродженця м. Вуглегорська Донецької області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438, ч. 2 ст. 260 КК України, -

встановив:

В провадженні суду перебуває обвинувальний акт по кримінальному провадженню за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438, ч. 2 ст. 260 КК України.

Від прокурора надійшло клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438, ч. 2 ст. 260 КК України.

В обгрунтування клопотання прокурор зазначив, що 24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі ООН).

До складу ООН входять Україна, Російська Федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, всі Члени вказаної організації утримуються в їхніх міжнародних відносинах від загрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН від 9 грудня 1981 року № 36/103 про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями від 21 грудня 1965 року № 2131 (ХХ), що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та обмеження їх суверенітету; від 24 жовтня 1970 року № 2625 (XXV), що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; від 16 грудня 1970 року № 2734 (ХХV), що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ), що містить визначення агресії, установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1 5 Декларації Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що свідченням акту агресії є:

- застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної та політичної незалежності іншої держави;

- застосування збройної сили державою першою в порушення Статуту ООН.

Будь-яка з наступних дій, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не носила, що є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські і повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за згодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, що дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, що мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно наведеним вище актам.

Жодні міркування будь-якого характеру, з політичних, економічних, військових чи інших причин не можуть бути виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також в Заключному Акті наради з безпеки і співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, який підписаний СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація.

Статтями 1 та 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, яка вступила в дію 26 січня 1910 року та 7 березня 1955 року визнана СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього і недвозначного попередження, яке буде мати форму мотивованого оголошення війни або форму ультиматуму з умовним оголошенням війни. Стан війни повинен бути без уповільнення оповіщений нейтральним державам і буде мати для них дійсну силу лише після одержання оповіщення.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки 24 серпня 1991 року схвалено «Акт проголошення незалежності України», яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах. Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди. Україна самостійно визначає адміністративно-територіальний устрій та порядок утворення національно-адміністративних одиниць.

Положеннями статей 1 та 2 Основного Закону України - Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою, унітарною державою, суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Відповідно до ч. 1 ст. 17, ч. 1 ст. 65 Конституції України захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України є справою всього Українського народу та обов`язком громадян України, а на території України забороняється створення і функціонування будь-яких збройних формувань, не передбачених законом.

Статтями 132, 133 Конституції України визначено, що територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території, поєднання централізації і децентралізації у здійсненні державної влади, збалансованості і соціально-економічного розвитку регіонів, з урахуванням їх історичних, економічних, екологічних, географічних і демографічних особливостей, етнічних і культурних традицій. До системи адміністративно-територіального устрою України входить АР Крим, області, зокрема, Донецька область, а також райони, міста, райони у містах, селища і села.

Згідно з вимогами ст. ст. 72, 73 Конституції України питання про зміну території України вирішуються виключно всеукраїнським референдумом, який призначається Верховною Радою України або Президентом України відповідно до їхніх повноважень, встановлених Конституцією, та проголошується за народною ініціативою на вимогу не менш як трьох мільйонів громадян України, які мають право голосу, за умови, що підписи щодо призначення референдуму зібрано не менш як у двох третинах областей і не менш як по сто тисяч підписів у кожній області.

Упродовж 2013 року у зв`язку з демократичними процесами, які відбувалися на території України, у представників влади РФ та службових осіб з числа керівництва Збройних Сил РФ, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, виник злочинний умисел на вчинення протиправних дій, спрямованих на порушення суверенітету і територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

Мотивами зазначеного умислу стали євроінтеграційний курс розвитку України, підготовка до підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії та їхніми державами-членами, які розцінені представниками влади і Збройних Сил РФ як безпосередня загроза економічним та геополітичним інтересам РФ, що сприятиме втраті впливу над політичними процесами в Україні та позбавить контролю над її економічною діяльністю, призведе до поглиблення співпраці України з Організацією Північноатлантичного договору з метою досягнення критеріїв, необхідних для набуття членства у цій організації та можливої денонсації угод щодо тимчасового розташування Чорноморського флоту РФ на території України в АР Крим та м. Севастополі.

Свою злочинну мету співучасники з числа представників влади та Збройних Сил РФ вирішили досягти шляхом ведення агресивної війни проти України з використанням підпорядкованих підрозділів і військовослужбовців Збройних Сил РФ, у тому числі дислокованих на підставі міжнародних угод на території АР Крим і м. Севастополя, а також залучення до виконання злочинного плану інших осіб, у тому числі громадян України та Російської Федерації, створення і фінансування незаконних збройних формувань та вчинення інших злочинів.

При цьому вони усвідомлювали, що такі протиправні дії призведуть до порушення суверенітету і територіальної недоторканості України, незаконної зміни меж її території та державного кордону, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків, передбачали і прагнули їх настання.

З метою реалізації вказаного умислу впродовж 2013 року на території РФ службові особи Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації (далі ГШ ЗС РФ), на виконання наказів та під безпосереднім керівництвом представників влади та службових осіб Збройних Сил РФ, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, розробили злочинний план, яким передбачалося для досягнення військово-політичних цілей РФ, що на думку співучасників були прямо пов`язані із необхідністю незаконної окупації та подальшої анексії АР Крим, м. Севастополь та південно-східних регіонів України, поряд із застосуванням політичних, дипломатичних, економічних та інформаційних заходів, використання протестного потенціалу населення південно-східних регіонів України для організації сепаратистських референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

У подальшому, з грудня 2013 року до лютого 2014 року, для забезпечення схвалення та підтримки громадянами РФ і мешканцями південно-східних регіонів України злочинних діянь, направлених на порушення суверенітету і територіальної цілісності України та встановлення впливу і вагомості РФ на світовій арені, представники влади та Збройних Сил РФ, на виконання спільного злочинного плану, організували із застосуванням засобів масової інформації розпалювання в Україні національної ворожнечі шляхом ведення інформаційно-пропагандистської підривної діяльності.

З грудня 2013 року за допомогою різних видів медіа-ресурсів РФ здійснювалось викривлення подій Революції Гідності, вказувалося на хибність європейського вектору розвитку зовнішніх відносин України. При цьому шляхом перекручування, постійного нав`язування хибного тлумачення, компонування інформації для зміни свідомості та ставлення громадян РФ і місцевих мешканців південно-східних регіонів України щодо дійсності та значення подій, які насправді відбувалися в Україні, представники опозиційних до тодішнього політичного режиму в Україні сил висвітлювалися як прихильники радикально націоналістичних поглядів, учасники національно-визвольного руху середини ХХ століття (ОУН, УПА) як прибічники та послідовники фашизму, пропагувалась їх неповноцінність за ознаками ідеологічних та політичних переконань.

Одночасно за допомогою засобів масової інформації здійснювалося спотворення свідомості частини населення України з метою зміни світоглядних основ, зародження сумніву в необхідності та доцільності спільного існування в рамках самостійної, унітарної, суверенної держави Україна з європейським вектором розвитку, підбурювання до міжетнічних конфліктів, розпалювання сепаратистських настроїв серед населення окремих регіонів України (АР Крим і м. Севастополь та південно-східних областей), провокування національних зіткнень, формування хибного образу частини українського населення як «націонал-фашистів», які мають інші духовні та моральні цінності, пропагують культ насильства та знущання над російськомовним населенням України.

Ураховуючи, що територія АР Крим та м. Севастополь мала найбільше військово-стратегічне значення для представників влади та Збройних Сил РФ серед інших територій України, які були об`єктом їх злочинного посягання, а також те, що на вказаній території дислокувалися підрозділи Чорноморського флоту Російської Федерації (далі ЧФ РФ), що сприяло найбільш прихованому використанню регулярних військ Збройних Сил РФ поряд з іншими елементами гібридної війни, а тому її ведення проти України співучасники злочинного плану вирішили розпочати з території півострова Крим.

Також, представниками влади і Збройних Сил РФ вчинялися дії щодо зміни меж території та державного кордону України на іншій території держави.

В кінці 2013 року на початку 2014 року у зв`язку з демократичними процесами, які відбувалися на території України, у певних осіб виник злочинний умисел на вчинення протиправних дій, направлених на порушення суверенітету і територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України, зокрема шляхом створення на території Донецької області України псевдодержавного утворення - так званої «Донецкой народной республики» (далі «ДНР»).

У березні квітні 2014 року в м. Донецьку та інших населених пунктах Донецької області розпочалася збройна агресія Російської Федерації шляхом неоголошених та прихованих вторгнень підрозділів збройних сил та інших силових відомств Російської Федерації, організації та підтримки окупаційної адміністрації РФ та діяльності, направленої на порушення територіальної цілісності України.

В квітні 2014 року за підтримки керівництва Російської Федерації групою проросійськи-налаштованих мешканців Донецької області, т.зв. представників територіальних громад Донецької області, ініційовано проведення так званого референдуму з питанням: «Чи підтримуєте Ви Акт про державну самостійність «ДНР», яким публічно закликано місцеве населення Донецької області до проведення 11 травня 2014 року, на порушення порядку встановленого Конституцією України, так званого «загального обласного референдуму» на території Донецької області, з питання визнання державної самостійності «Донецкой народной республики», та вчинення збройного опору державній владі України, військовим підрозділам Міністерства оборони України та Міністерства внутрішніх справ України.

11 травня 2014 року в окремих містах та районах Донецької області, всупереч законодавству України за ініціативи проросійськи-налаштованих мешканців Донецької області (стосовно яких розслідуються окремі кримінальні провадження та стосовно яких судами винесено обвинувальні вироки) організовано та проведено вказаний так званий «референдум», за результатами якого 12 травня 2014 року проголошено про створення незаконного псевдодержавного утворення «ДНР».

14 травня 2014 року на підтримку результатів проведеного так званого референдуму представниками окупаційної адміністрації Російської Федерації, проголошений юридично нікчемний нормативно-правовий акт «Конституцию ДНР», яким передбачено, що т.зв. «Донецька народна республіка є демократичною, правовою та соціальною державою, її територія визначається кордонами, які існували на день її утворення (тобто територія Донецької області України), а влада здійснюється шляхом поділення на законодавчу, виконавчу та судову».

Також представниками Російської Федерації з числа своїх громадян та місцевого населення Донецької області сформовано політично-управлінські (т.зв. «органи державної влади ДНР») та силові органи, які мали стабільний склад лідерів, підтримували між собою тісні зв`язки, забезпечували централізоване підпорядкування учасників зазначених органів лідерам організації, а також розробили план злочинної діяльності та чіткий розподіл функцій учасників щодо його досягнення. При цьому, кожний учасник органів політичного та силового блоків окупаційної адміністрації РФ (у т.ч. які долучалися в подальшому до їх складу) усвідомлювали, що головним їх завданням є підтримка збройної агресії Російської Федерації та зміна меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, шляхом незаконного створення та функціонування на території Донецької області нового псевдодержавного утворення.

У результаті вищезазначених подій значна кількість території та населених пунктів Донецької області опинилась під контролем регулярних з`єднань і підрозділів збройних сил та інших військових формувань Російської Федерації, підпорядкованих і скеровуваних ними російських радників та інструкторів, окупаційних адміністрацій Російської Федерації на території Донецької області, які Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» № 2268-VIII від 18.01.2018, Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Донецької областей тимчасово окупованими територіями» № 254-VIII від 17.03.2015 та Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Донецької областей» № 1680-VII від 16.09.2014 визнані тимчасово окупованими територіями, а органи державної та місцевої влади України та бюджетні установи, згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 595 від 07.11.2014, припинили свою діяльність на вказаних територіях та переміщені на підконтрольну органам державної влади України територію.

20.06.2014 представниками окупаційної влади прийнято т. зв. «Закон ДНР «О вооруженных силах ДНР» № 15/04-ВС, згідно з яким створено незаконне збройне формування «вооруженные силы ДНР», завданням яких є збройне утримання тимчасово окупованих територій Донецької області та участь у збройній агресії проти України спільно з військовослужбовцями ЗС Російської Федерації.

З метою сприяння насильницькій зміні меж території України утворено ряд підрозділів, що увійшли до складу силового блоку «ДНР», зокрема:

- НОМЕР_2 батальйон територіальної оборони «ДНР» (Макіївка та Горлівка), в/ч НОМЕР_3 .

ОСОБА_4 в період часу не пізніше серпня 2019 року (точної дати та час під час досудового розслідування не встановлено за об`єктивних обставин), перебуваючи на території Донецької області, діючи умисно, добровільно, за попередньою змовою групою осіб (стосовно яких досудове розслідування здійснюється в інших кримінальних провадженнях), усвідомлюючи, що діяльність не передбачених законом збройних формувань, які входять до складу «ДНР», є незаконною, спрямована на зміну меж території України, призводить до загибелі людей, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків, з ідеологічних та корисливих мотивів, вступив до складу не передбаченого законом збройного формування НОМЕР_4 батальйону територіальної оборони «ДНР» (Макіївка та Горлівка), в/ч НОМЕР_3 .

Вступивши до вищезазначеного не передбаченого законом збройного формування «ДНР», ОСОБА_4 не пізніше серпня 2019 року (точної дати та час під час досудового розслідування не встановлено за об`єктивних обставин) був зарахований до його складу та виконував покладені на нього функції командира відділення НОМЕР_4 батальйону територіальної оборони «ДНР» (Макіївка та Горлівка), в/ч НОМЕР_3 з використанням виданої вогнепальної зброї для здійснення збройного опору військовослужбовцям Збройних сил України та інших військових формувань України, задіяних у проведенні АТО, що проводилась з метою припинення діяльності «ДНР» на території Донецької області.

Перебуваючи протягом вказаного часу у складі не передбаченого законом збройного формування «ДНР», ОСОБА_4 був забезпечений камуфльованою формою одягу, зокрема з розпізнавальними знаками у вигляді нарукавних шевронів, вогнепальною зброєю та бойовими припасами до неї.

ОСОБА_4 , вступаючи до не передбаченого законом збройного формування, а саме НОМЕР_4 батальйону територіальної оборони «ДНР» (Макіївка та Горлівка), в/ч НОМЕР_3 , був достовірно обізнаним, що останній відноситься до збройного формування, а саме має організаційну структуру військового типу (поділяється на структурні підрозділи (групи, пости) з визначенням особового складу кожного з них, який носить формений одяг військового типу), характеризується наявністю єдиноначальності та субординації (невстановленими органами досудового розслідування особами здійснюється єдине керівництво зазначеними збройними формуваннями), використанням знаків розрізнення (нарукавних шевронів та інших предметів), має воєнізований характер завдань та методів (здійснення з використанням вогнепальної зброї та військової техніки збройного опору підрозділам Збройних Сил України та інших військових формувань України, задіяних в проведенні антитерористичної операції на території Донецької області) та ставить перед собою специфічні завдання (утримання території окремих районів Донецької області, тимчасово не підконтрольних органам державної влади України, встановлення на території цих районів Донецької області військового стану (перевірка документів у осіб, чергування з вогнепальною зброєю на підконтрольних об`єктах, обладнання на території зазначених районів Донецької області так званих «блок-постів» для здійснення збройного опору Збройним Силам України та іншим військовим формуванням України) та має для цього відповідні матеріальні засоби (вогнепальну зброю автомати, бойові припаси (патрони) та військову техніку.

Крім того, ОСОБА_4 усвідомлював, що зазначений підрозділ, а саме НОМЕР_2 батальйон територіальної оборони «ДНР» (Макіївка та Горлівка), в/ч НОМЕР_3 не відносяться до збройних формувань, передбачених Законами України «Про Збройні Сили України», «Про Службу безпеки України», «Про національну поліцію», Про державну прикордонну службу України», «Про Національну гвардію України», «Про державну охорону органів державної влади України та посадових осіб» та іншими законодавчими актами України, якими передбачено створення та функціонування збройних формувань України.

ОСОБА_4 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК України, тобто участь у діяльності не передбаченого законом збройного формування.

Крім того, з лютого 2014 року до цього часу триває міжнародний збройний конфлікт, викликаний збройною агресією Російської Федерації проти України та окупацією частини території України. У ході вказаного міжнародного збройного конфлікту 24.02.2022 президент РФ оголосив початок так званої спеціальної військової операції, що полягала у здійсненні повномасштабного вторгнення ЗС РФ, інших збройних формувань РФ та підконтрольних їм угруповань іррегулярних збройних формувань на територію України.

Факт повномасштабного збройного вторгнення на територію України не приховувався владою РФ, а також встановлений рішеннями міжнародних організацій, зокрема резолюцією Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022 «Про агресію проти України», п. п. 1, 3 Висновку 300 (2022) Парламентської Асамблеї Ради Європи «Наслідки агресії Російської Федерації проти України», п. п. 17, 18 наказу Міжнародного Суду ООН від 16.03.2022 за клопотанням про вжиття тимчасових заходів у справі «Звинувачення в геноциді відповідно до Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього (Україна проти РФ та ін.)».

Відповідно до ст. 2 спільної для Женевських конвенцій про захист жертв війни 1949 року, ці конвенції, як і інші акти законів і звичаїв війни (міжнародного гуманітарного права), застосовуються до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни, у тому числі до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив.

Відповідно до ст. 4 Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Норми ст. 27 Конвенції, крім іншого, вказують на те, що особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім`ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу.

Cторони конфлікту повинні застосовувати до осіб, що перебувають під захистом, таких заходів контролю чи безпеки, які будуть визнані за необхідні під час ведення війни.

Норми ст. 31 Конвенції забороняють застосування жодного примусу фізичного чи морального порядку до осіб, які перебувають під захистом, зокрема з метою отримання від них або від третіх осіб якихось відомостей.

Також, ст. 32 Конвенції встановлено, що Високі Договірні Сторони спеціально дають згоду на те, що їм забороняється застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей.

Стаття 147 Конвенції передбачає, що серйозні порушення становлять такі порушення, що охоплюють такі дії, якщо їх здійснено проти осіб або власності, які перебувають під захистом цієї Конвенції: умисне вбивство, тортури або нелюдяне поводження, зокрема біологічні експерименти, які умисно спричинять великі страждання чи серйозні травми тілу чи здоров`ю, нелегальна депортація чи переведення або нелегальне ув`язнення особи, що перебуває під захистом, примушення особи, що перебуває під захистом, служити в збройних силах ворожої держави, або умисне відбирання в особи, що перебуває під захистом, прав на справедливий і офіційний судовий процес, рекомендований цією Конвенцією, захоплення полонених і широкомасштабне руйнування і привласнення власності, не виправдане воєнною необхідністю, і здійснюване незаконним чином і безцільно.

Частиною 2 ст. 75 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I) передбачено, що вбивство є забороненим й буде залишатися забороненим в будь-який час і в будь-якому місці, незалежно від того, чиняться вони представниками цивільних чи воєнних органів.

Військовослужбовець не передбаченого законом збройного формування ОСОБА_4 , обіймаючи посаду командира відділення НОМЕР_4 батальйону територіальної оборони «ДНР» (Макіївка та Горлівка), в/ч НОМЕР_3 , брав участь у вторгненні на територію України у складі російських окупаційних військ.

Одразу після оголошення 24.02.2022 Президентом РФ про початок «спеціальної воєнної операції», російські війська, у т.ч. військовослужбовці

НОМЕР_4 батальйону територіальної оборони «ДНР» (Макіївка та Горлівка), в/ч НОМЕР_3 , серед яких перебував військовослужбовець ОСОБА_4 , у невстановленому місці перетнули російсько-український кордон та пішли у наступ на території Харківської області.

Одночасно з веденням бойових дій на території області, військовослужбовці ЗС РФ та інших НЗФ з метою забезпечення можливості безперешкодного пересування територією Харківської області здійснювали блокування та тимчасове захоплення населених пунктів, облаштування на автомобільних шляхах області блокпостів для здійснення заходів щодо контролю доступу осіб на обумовлену ділянку території.

24.02.2022 військовослужбовці ЗС РФ та інших не передбачених законом збройних формувань, зокрема 1-го батальйону територіальної оборони «ДНР» (Макіївка та Горлівка), в/ч НОМЕР_3 , у складі якого знаходився військовослужбовець ОСОБА_4 , увійшли на територію АДРЕСА_2 і з вказаної дати взяли його під свій контроль.

10.09.2022 військовослужбовці ЗС РФ та інших не передбачених законом збройних формувань відступили з території с. Малий Бурлук, сел. Великий Бурлук та частини території Куп`янського району Харківської області та понесли втрати.

Таким чином, з 24.02.2022 по 10.09.2022 с. Малий Бурлук, сел. Великий Бурлук Великобурлуцької територіальної громади Куп`янського району Харківської області, разом із місцевим цивільним населенням, яке не брало участі у збройному конфлікті, перебували у тимчасовій окупації військовослужбовців ЗС РФ.

15.06.2022 приблизно о 14.00 год., громадянин України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи на відкритій ділянці місцевості поблизу будинку АДРЕСА_2 , яке на той час перебувало під контролем військовослужбовців ЗС РФ, беручи участь у міжнародному збройному конфлікті, зокрема при здійсненні заходів щодо контролю доступу осіб на обумовлену ділянку території с. Малий Бурлук та ймовірну оборону від наступу військовослужбовців ЗС України, усвідомлюючи обставини існування міжнародного збройного конфлікту на території України, діючи в його умовах та у зв`язку з ним, за попередньою змовою групою осіб, разом з іншими невстановленими в ході досудового розслідування військовослужбовцями ЗС РФ та інших НЗФ (матеріали відносно яких виділені в окреме кримінальне провадження), будучи одягненими у камуфльований одяг військового зразку, маючи при собі автоматичну вогнепальну зброю, умисно, із застосуванням погроз насильства та шляхом демонстрації вогнепальної зброї, затримав потерпілого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Усвідомлюючи, що перед ними перебуває громадянин України, який на момент події у складі Збройних Сил України чи інших збройних формувань України не перебував, зброї при собі не мав, участі у бойових діях не брав та до таких дій не готувався, був одягнений у цивільний одяг, тобто належав до категорії цивільних осіб в розумінні ст. 50 ДП І, та який відповідно до ч. 1 ст. 4 Конвенції від 12.08.1949, є особою, що перебуває під її захистом, як такий, що в будь-який момент та за будь-яких обставин опинилися, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами якої вони не є, в порушення ст. ст. 27, 31, 32 Конвенції від 12.08.1949 та під погрозою застосування наявної при них вогнепальної зброї, здійснив незаконне ув`язнення та поміщення вказаної цивільної особи, до однієї з камер колишнього ІТТ в приміщенні ВП № 1 Куп`янського РВП ГУНП в Харківській області, що розташований по вул. Центральна, 55 сел. Великий Бурлук Великобурлуцької територіальної громади Куп`янського району Харківської області, усвідомлюючи при цьому те, що зазначене приміщення не має опалення, водопостачання та водовідведення, вбиральні, меблів для сидіння та спальних місць, засобів приготування їжі, перебуває в антисанітарних умовах, непридатне для проживання в ньому людей, а поміщення до нього цивільного населення прямо загрожує життю та здоров`ю всім хто там буде утримуватися в вищевказаних умовах.

У подальшому на протязі трьох днів ОСОБА_4 разом з невстановленими військовослужбовцями РФ, протиправно утримуючи потерпілого ОСОБА_5 в камері колишнього ІТТ в приміщенні ВП № 1 Куп`янського РВП ГУНП в Харківській області, що розташований по вул. Центральна, 55 сел. Великий Бурлук Великобурлуцької територіальної громади Куп`янського району Харківської області, систематично застосовували до нього фізичне насильство з метою отримання від останнього необхідної інформації.

Зокрема, в період з 15.06.2022 по 18.06.2022 ОСОБА_4 та невстановлені в ході досудового розслідування особи, з числа військовослужбовців РФ застосовували до потерпілого ОСОБА_5 фізичне та психологічне насилля, що виражалось у нанесенні ударів в область тулубу, обличчя та кінцівок, проведенні допиту з метою змусити надавати відомості про місцезнаходження викраденого ОСОБА_5 прапору РФ. Під час протиправного утримання за вказаних обставин, ОСОБА_5 не мав змоги вільно залишити вищевказану територію, хоча бажав цього. Він був обмежений в наданні їжі, води та протиправно утримувався в камері колишнього ІТТ в приміщенні ВП № 1 Куп`янського РВП ГУНП в Харківській області за вищевказаних умов.

Після цього, 18.06.2022 (більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено за об`єктивних обставин), невстановлені в ході досудового розслідування особи, з числа військовослужбовців РФ, з метою жорсткого поводження з цивільним населенням, на автомобілі марки «Toyota», чорного кольору здійснили конвоювання ОСОБА_5 з камери колишнього ІТТ в приміщенні ВП № 1 Куп`янського РВП ГУНП в Харківській області за вищевказаною адресою до території Вовчанського агрегатного заводу, за адресою: Харківська область, м. Вовчанськ, вул. Пушкінська, буд. 2. У подальшому, невстановлені в ході досудового розслідування особи, з числа військовослужбовців РФ, помістили ОСОБА_5 до камери (катівні) в приміщенні Вовчанського агрегатного заводу, де останнього тримали на протязі чотирьох днів, здійснивши незаконне його затримання та позбавлення волі незаконне ув`язнення.

Отже, ОСОБА_4 , діючи умисно, спільно з невстановленими в ході досудового розслідування військовослужбовцями незаконного збройного формування так званої «днр», за попередньою змовою у групі між собою та невстановленими під час досудового розслідування військовослужбовцями ЗС РФ, представниками силових структур, органів окупаційної влади РФ, що знаходились на тимчасово окупованій території сел. Великий Бурлук та міста Вовчанськ, Харківської області, здійснив незаконне ув`язнення цивільної особи, яка перебуває під захистом норм міжнародного гуманітарного права, та вчинив жорстоке поводження з цивільним населенням, що виразилось у нелюдському поводженні (утримання в камерах непристосованих для тривалого перебування осіб, в антисанітарних умовах, позбавлення їжі та води, проведення довготривалих допитів) та фізичних стражданнях (нанесенні ударів в область тулубу, обличчя та кінцівок), спричинених незаконно ув`язненому ОСОБА_5 , чим грубо порушив ст. ст. 27, 31, 32 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949.

ОСОБА_4 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України, а саме у жорстокому поводженні з цивільним населенням та вчиненні інших порушень законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вчинених за попередньою змовою групою осіб.

04.07.2024 начальником відділення № 2 СВ Куп`янського РВП ГУНП в Харківській області майором поліції ОСОБА_6 за погодженням із начальником Великобурлуцького відділу Куп`янської окружної прокуратури ОСОБА_3 , в порядку ст. 135 КПК України повідомлено ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438, ч. 2 ст. 260 КК України, у кримінальному провадженні № 0002702 від 26.09.2023.

При цьому факт перебування підозрюваного ОСОБА_4 на тимчасово окупованій території України або на території держави, визнаної ВРУ державою-агресором (підтверджується показаннями свідків, матеріалами виконаних в порядку ст. 40 КПК України доручень про проведення слідчих дій, які надані т.в.о. начальника УКР ГУНП в Луганській області, Куп`янським РВ УСБУ в Харківській області, 7-м управлінням (з обслуговування Харківської області) ДСР НПУ), позбавило орган досудового розслідування можливості вручити ОСОБА_4 письмове повідомлення про підозру від 04.07.2024 у день його складання, у зв`язку з чим, зазначене повідомлення про підозру та повістки про виклики (на 06.07.2024, 08.07.2024, 09.07.2024) відповідно до вимог ч. 1 ст. 278, ст. ст. 111, 135 КПК України направлено у спосіб, передбачений для вручення повідомлень, а саме опублікування на офіційному сайті Офісу Генерального прокурора та офіційному сайті видання Кабінету Міністрів України, тобто засобом масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження газети «Урядовий кур`єр» №134 від 03.07.2024, для проведення слідчих та процесуальних дій у кримінальному провадженні № 0002702, отримання письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438, ч. 2 ст. 260 КК України, допиту в якості підозрюваного.

Разом з тим, на виклики слідчого підозрюваний ОСОБА_4 до органу досудового розслідування не з`явився.

Проведеними слідчими діями та розшуковими заходами не вдалося встановити місце знаходження підозрюваного ОСОБА_4 , у зв`язку із чим постановою слідчого від 10.07.2024 підозрюваного ОСОБА_4 оголошено у розшук.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11.07.2024 (справа № 646/6508/24) надано дозвіл на затримання ОСОБА_4 з метою його приводу для участі у розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та встановлено строк дії ухвали до 11.01.2025.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05.09.2024 (справа № 646/6508/24) надано дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні №0002702 від 26.09.2023 стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень злочинів, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 438, ч. 2 ст. 260 КК України.

30.09.2024 у кримінальному провадженні №0002702 від 26.09.2023 за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 438, ч. 2 ст. 260 КК України складено обвинувальний акт стосовно ОСОБА_4 , який для розгляду направлено до Чугуївського міського суду Харківської області.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою обрання запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків.

Стороною обвинувачення дотримано вимогу розумної підозри, оскільки наявні на цей час докази у кримінальному провадженні свідчать про об`єктивний зв`язок підозрюваного із вчиненням кримінального правопорушення, тобто виправдовують необхідність подальшого розслідування у цьому провадженні з метою дотримання імперативних завдань кримінального провадження, визначених ст. 2 КПК України.

Орган досудового розслідування вважає, що ОСОБА_4 перебуваючи на свободі, може перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, впливаючи на поведінку свідків вчинення кримінального правопорушення, у зв`язку з чим він може вчинити дії, передбачені п.п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України:

п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України підозрюваний ОСОБА_4 може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду.

Про існування вказаного ризику свідчать наступні обставини: ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавленням волі на строк від восьми до дванадцяти років, у зв`язку із чим він може переховуватися від органу досудового розслідування, з метою ухилення від кримінальної відповідальності, крім того, на даний час встановлюються інші епізоди його злочинної діяльності;

п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України обвинувачений ОСОБА_4 може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого він підозрюється, в т.ч. документи, що стосуються обставин вчинення ним кримінальних правопорушень, які встановлюються на даній стадії досудового розслідування;

п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України обвинувачений ОСОБА_4 може незаконно впливати на потерпілого та свідків, що вже були допитані та будуть допитуватись в подальшому в ході досудового розслідування та судового розгляду;

п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України обвинувачений ОСОБА_4 може вчинити інше кримінальне правопорушення, в т.ч. проти основ Національної безпеки України чи продовжити кримінальне правопорушення в якому він підозрюється.

Вказані обставини унеможливлюють запобігання зазначеним ризикам, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Враховуючи вищенаведені ризики та наявність вагомих доказів обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 438, ч. 2 ст. 260 КК України, прокурор наполягав на задоволенні клопотання про обрання стосовного обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Прокурор ОСОБА_3 надав письмову заяву в якій наполягав на задоволенні клопотання з підстав наведених в ньому.

Захисник ОСОБА_7 надала письмовиу заяву в якій зазначила, що клопотання не містить доказів переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від органів досудового розслідування на непідконтрольній території України, або на території держави-агресора. Більш того, якщо прокурор стверджує, що ОСОБА_4 знаходиться на вказаних територіях, то це виключає можливість його впливу на свідків, чи спотворення, знищення ним доказів у кримінальному провадженні. Просила відмовити у задоволенні клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, обрати більш м`який запобіжний захід стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 .

Суд вислухав думку прокурора, захисника, дослідив клопотання та додані до нього матеріали, і дійшов висновку, що клопотання підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 193 КПК України, слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених ст. 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 КПК України.

Як вбачається з клопотання та доданих до нього матеріалів, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 438, ч. 2 ст. 260 КК України, а також існування ризиків, встановлених ст. 177 КПК України, повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами.

У судовому засіданні стороною обвинувачення доведено факт того, що ОСОБА_4 переховується від органу досудового розслідування та перебуває у державному розшуку, а також наведено достатні докази існування наступних ризиків: переховування від органів досудового розслідування, суду; знищення, або спотворення будь-якої з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, або вчинення іншого кримінального правопорушення.

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд враховує вимоги п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Суд враховує конкретні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , а також відомості про особу підозрюваного в їх сукупності, з метою забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного вважає за необхідне обрати щодо нього запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Під час розгляду клопотання судом оцінювалась можливість застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вищезазначених ризиків, однак, з огляду на встановлені обставини, зокрема, те, що він обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення проти основ національної безпеки України, що свідчить про високу суспільну небезпечність таких дій, умисно переховується від органу досудового розслідування, суд дійшов висновку, що більш м`який запобіжний захід не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, не буде достатнім для запобігання спробам обвинуваченого вчинити дії, передбачені пунктами 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Отже, з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, суд вважає за потрібне обрати обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Згідно з абз. 7 ч. 4 ст. 183 КК України при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно підозрюваного, обвинуваченого, який оголошений у міжнародний розшук, та/або який виїхав, та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, розмір застави не визначається.

Керуючись ст.ст. 176-178, 188-189, 190, 193, 369-372 КПК України, суд,-

постановив:

Клопотання начальника Великобурлуцького відділу Куп`янської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_3 про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою задовольнити.

Застосувати стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 , запобіжний захід у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0002702 від 26.09.2023, за ознаками складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438, ч. 2 ст. 260 КК України.

Роз`яснити, що згідно з положеннями ч. 6 ст. 193 КПК України після затримання підозрюваного ОСОБА_4 , як особи що виїхала та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, і не пізніше як через сорок вісім годин з часу доставки її до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Відповідно до ч. 6 ст. 193 КПК України у разі затримання підозрюваного ОСОБА_4 не пізніше як через сорок вісім годин з часу його доставки до місця кримінального провадження звернутися до слідчого судді, суду для розгляду питання за участю обвинуваченого ОСОБА_4 про застосування обраного йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом 5 (п`яти) днів з дня її проголошення, а підозрюваним в той же строк з моменту вручення йому копії ухвали суду.

Суддя