Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

24 лютого 2025 року м. Рівне

Справа № 570/3318/24

Провадження № 11-кп/4815/276/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника адвоката ОСОБА_7

представника потерпілої адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з ДУ «Рівненський слідчий ізолятор» та власними технічними засобами адвоката ОСОБА_7 кримінальне провадження № 0000355 від 23.03.2024 року щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шершин Коростенського району Житомирської області, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_7 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 07 листопада 2024 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 07 листопада 2024 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, і призначено покарання - три роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на три роки.

Обрано ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Прийнято відмову ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від заявлених цивільних позовів та вирішено питання щодо речових доказів і арештованого майна.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_6 23 березня 2024 року близько 12 год 30 хв, керуючи вантажним автомобілем марки «Mercedes - Benz Actros» р.н. НОМЕР_1 з напівпричепом марки «Schmitz» р.н. НОМЕР_2 , рухаючись правою смугою автодороги Київ-Чоп зі сторони м. Львів у напрямку м. Рівне, на 345 км + 900 м вказаної автодороги поблизу с. Грушвиця Друга Рівненського району Рівненської області, в порушення вимог підпункту б) пункту 2.3 «Правил дорожнього руху України», що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, проявив неуважність до дорожньої обстановки, в порушення вимог пункту 12.3. ПДР не вибрав безпечної швидкості руху, з моменту виникнення перешкоди для руху у вигляді стоячого на правій смузі руху вказаної автодороги вантажного мікроавтобуса марки «Mercedes-Benz Vario 615 D» р.н. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_10 , і скоїв ДТП, у результаті якої пасажир (на момент пригоди пішохід) автомобіля марки «Mercedes-Benz Vario 615D» реєстраційний номер НОМЕР_3 ОСОБА_11 від отриманих травм помер під час надання медичної допомоги в медичному закладі, а транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 , покликається на суворість призначеного покарання і доводить, що судом при ухваленні вироку не було враховано ряд пом`яшуючих обставин, зокрема, визнання вини обвинуваченим, активне сприяння розкриттю злочину, повне відшкодування шкоди потерпілій, яка в письмовій заяві, адресованій суду першої інстанції, просила застосувати до ОСОБА_6 ст. 75 КК України, перебування на утриманні малолітньої дитини, відсутність обставин, які обтяжують покарання, а також особу обвинуваченого, який на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем роботи, де працює водієм з серпня 2021 року, і являється єдиним утриманцем своєї сім`ї.

Просить вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 07 листопада 2024 року в частині призначеного покарання змінити, призначити ОСОБА_6 покарання із звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_6 на підтримання апеляційної скарги, яку просять задовольнити, думку представника потерпілої ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_8 та прокурора, які погоджуються з апеляційною скаргою і не заперечують проти її задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Винність ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, вказаних у вироку, підтверджена сукупністю зібраних у кримінальному провадженні й досліджених судом доказів, яким дана правильна юридична оцінка, що не оспорюється ніким з учасників апеляційного розгляду.

За змістом ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженим, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 та від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справах про призначення судом більш м`якого покарання.

Так, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність, між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом і розміром покарання, та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема, і ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Судами при обранні покарання повинні враховуватися, як загальні засади призначення покарання, відповідно до положень ст. 65 КК України, так і роз`яснення, що містяться в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) „Про практику призначення судами кримінального покарання, згідно яких, судам, з урахуванням ступеня тяжкості злочину, даних про особу ( поведінку до вчинення злочину, як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), матеріальний стан, тощо, належить обговорювати питання про призначення більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на грунті пияцтва та наркоманії, за наявності рецидиву злочину та у складі організованих груп, і менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочин, щиро розкаялися у вчиненому та активно сприяли розкриттю злочину, тощо.

Висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Згідно ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, але й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, та особу винного.

Як вбачається з вироку, при обранні покарання ОСОБА_6 суд врахував ступінь тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення, віднесеного законом до тяжкого злочину, вчиненого з необережності, його наслідки, особу обвинуваченого, який позитивно характеризується, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілій, щире розкаяння у вчиненому, активне сприяння в розкриттю злочину, відсутність обставин, що обтяжують покарання, позицію потерпілої, ставлення ОСОБА_6 до вчиненого злочину та його наслідків, і призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами, зазначивши, що саме таке покарання буде необхідним для виправлення винуватця ДТП.

Між тим, як слідує з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 , який раніше не судимий, позитивно характеризується, дане кримінальне правопорушення скоїв з необережності, будучи в тверезому стані, з місця події не зникав, з моменту скоєння ДТП вчиняв реальні дії щодо відшкодування потерпілій заподіяної шкоди, офіційно працевлаштований, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, і обставини, що обтяжують покарання, у провадженні відсутні, що не знайшло заперечень ні з боку сторони обвинувачення, ні інших учасників провадження.

При апеляційному розгляді встановлено, що ОСОБА_6 одружений, на його утриманні перебуває дружина, яка ніде не працює, та малолітня дитина, він являється єдиним годувальником та працюючим членом сім`ї, у зв`язку з чим фінансове забезпечення родини повністю покладається на нього, до ДТП працював і працює водієм та ніколи раніше не притягувався до адміністративної відповідальності. Скоїв ДТП з необережності, щиро розкаюється у вчиненому, активно сприяв слідству у розкритті кримінального правопорушення, як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду кримінального провадження, виключно позитивно характеризується, добровільно відшкодував потерпілій завдану шкоду, у зв`язку з чим потерпіла сторона не має до нього будь-яких претензій і просить не позбавляти волі, що підтверджується представником потерпілої та прокурором.

Також встановлено, що з моменту вчинення кримінального правопорушення і по даний час, ОСОБА_6 жодних адміністративних чи кримінальних правопорушень не вчиняв, що не заперечується стороною обвинувачення, доказів його неправомірної поведінки чи негативних характеристик учасниками провадження не надано, він не являється суспільно-небезпечною особою, має стійкі соціальні зв`язки, працює водієм в ТОВ Авторомсервіс, яке займається доставкою гуманітарної допомоги, і матеріли провадження свідчать про те, що з початку воєнних дій ОСОБА_6 , як водій, неодноразово доставляв гуманітарну допомогу потребуючим регіонам.

В апеляційній інстанції представник потерпілої - адвокат ОСОБА_8 підтвердив, що потерпіла ОСОБА_12 в суді першої інстанції не заперечувала і не заперечує на даний час проти застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України, який приніс їй вибачення та добровільно відшкодував визначену потерпілою суму заподіяної шкоди, і вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дав оцінку зазначеним фактам.

Наявність факту добровільного відшкодування обвинуваченим завданої ним шкоди потерпілій стороні є важливою обставиною, що вказує на критичне ставлення обвинуваченого до вчиненого ним діяння та бажання відшкодувати шкоду усіма можливими методами, що не заборонені законом.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таке звільнення можливе лише тоді, коли суд дійде висновку про виправлення засудженого без відбування покарання за наявності цілого комплексу обставин, що пом`якшують покарання.

Враховуючи, ОСОБА_6 , який має на утриманні малолітню дитину 2023 року народження, в умовах воєнного стану є єдиним годувальником своєї сім`ї, працюючи водієм, вперше притягується до кримінальної відповідальності, ДТП скоїв з необережності, в тверезому стані, позитивно характеризується, як до вчинення злочину, так і після, вчинив реальні дії щодо відшкодування заподіяної шкоди потерпілій, про що свідчать належні докази, наявні в матеріалах кримінального провадження, беручи до уваги його поведінку після скоєння ДТП - належне дотримання впродовж всього досудового, судового слідства та по даний час своїх процесуальних обов`язків, обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття й активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення, відсутність обставин, що обтяжують покарання, позицію потерпілої, яка просить не застосовувати реальну міру покарання, висловлену в письмовій заяві та її представником і в ході апеляційного розгляду, колегія суддів вважає за можливе звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням іспитовим строком в два роки, та покладенням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України, в умовах здійснення за ним контролю органом пробації, і не призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, зважаючи на вищевказані обставини.

Керуючись ст.ст. 404-405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 07 листопада 2024 року щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання змінити.

Визнати винним ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України і призначити покарання три роки позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від призначеного покарання з випробуванням - іспитовим строком в два роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_6 обов`язки: періодично з`являтися на виклики до органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Звільнити ОСОБА_6 з-під варти.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту оголошення ухвали.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3