ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/76/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.289 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2025 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючої - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

з участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2024 року, -

Встановила:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Тернополя, українця, громадянина України, непрацюючого, освіта середня-спеціальна, проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , раніше судженого:

- вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 травня 2008 року за ч.3 ст.185 КК України із призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців. Постановою Володимирецького районного суду Рівненської області від 24 листопада 2010 року невідбуту частину покарання йому замінено на 2 роки 8 місяців 8 днів обмеження волі;

- вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 07 лютого 2013 року за ч.1 ст.390 КК України із призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 1 місяць;

- вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 червня 2022 року за ч.2 ст.185 КК України із призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік;

- вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2022 року за ч.2 ст.289 КК України із призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років з конфіскацією майна,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років з конфіскацією всього належного йому майна.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання призначеного цим вироком, більш суворим покаранням призначеним вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2022року, ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк на строк 7 (сім) років з конфіскацією всього належного йому майна та зараховано покарання у виді позбавлення волі відбуте частково, за вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2022 року.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з 08 червня 2021 року.

Вироком суду також вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 09 квітня 2014 року в період з 09:00 год. до 10:00 год. перебував у м.Тернополі на вул.Деповська,1, де у нього виник умисел незаконно заволодіти транспортним засобом. Реалізуючи свій умисел 9 квітня 2014 року в період з 09:00 год. до 10:00 год. ОСОБА_7 , перебуваючи у м.Тернополі на вул.Деповська,1, не маючи дозволу на право керування транспортним засобом, всупереч волі власника, умисно шляхом зламу серцевини замка дверей автомобіля марки «ВАЗ2106» р.н. НОМЕР_1 , з сторони водія, відчинив його. За допомогою ключа замка запалювання, який знаходився в салоні, ОСОБА_7 запустив двигун автомобіля марки «ВАЗ2106» р.н. НОМЕР_1 , вартістю 18170 грн., який належить ОСОБА_8 і поїхав, тобто в такий спосіб незаконно заволодів цим автомобілем. Своїми діями ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_8 матеріальну шкоду на суму 18170 грн.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду скасувати.

Вказані вимоги мотивує тим, що вирок суду є незаконним, оскільки на момент його постановлення не набрав законної сили вирок Чортківського районного суду Тернопільської області від 15 жовтня 2024 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого, який просить задовольнити його апеляційну скаргу, з мотивів викладених у ній, прокурора, що вважає вирок суду законним і обґрунтованим, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно ст. 94 КПК України, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.289 КК України, відповідають фактичним обставинам справи, є обґрунтованими та ніким із учасників не оспорюються, а отже в апеляційному порядку не переглядаються.

Що ж стосується призначеної міри покарання ОСОБА_7 за ч.2 ст.289 КК України, то суд першої інстанції її призначив правильно, у відповідності до вимог ст.ст. 65-67 КК України, так як вона відповідає вчиненим злочинам та особі обвинуваченого, необхідна й достатня для його виправлення та попередження нових правопорушень.

За змістом ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Судом першої інстанції вірно було враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, який у відповідності до ст.12 КК України відноситься до тяжкого злочину, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання, а саме: визнання ним вини, щире каяття, відсутність обставин, що б обтяжували покарання.

Разом з тим, судом було враховано, що ОСОБА_7 неодноразово судимий за аналогічні корисливі злочини, а тому прийшов до вірного переконання за необхідне призначити йому покарання у виді позбавлення волі.

Також, встановивши наявність й пом`якшуючих обставин, суд прийшов до переконання про можливість призначення покарання ОСОБА_7 зазначеного виду на термін, наближений до мінімального.

При цьому, суд врахував конкретні обставини справи та не встановив таких обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, а отже не знайшов підстав для застосування ст.69, 75 КК України при призначенні покарання за ч.2 ст.289 КК України, і з таким рішенням суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів.

Отже, місцевий суд дійшов вірного висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 неможливе без його ізоляції від суспільства, правильно призначив покарання у межах санкції статті обвинувачення у виді позбавлення волі на певний строк та на ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, визначив остаточне покарання у виді позбавлення волі, оскільки з врахуванням даних про особу обвинуваченого та фактичних обставин кримінального провадження саме таке покарання є необхідне і достатнє для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Доводи апелянта, що судом при призначенні покарання не враховано вирок Чортківського районного суду Тернопільської області від 15 жовтня 2024 року не заслуговують на увагу, оскільки на момент постановлення оскаржуваного вироку судом першої інстанції у даному кримінальному провадженні, а саме 31 жовтня 2024 року вирок Чортківського районного суду Тернопільської області від 15 жовтня 2024 року не набрав законної сили і на даний момент він оскаржується в апеляційному порядку, а тому місцевий суд вірно не врахував його при постановленні цього вироку.

Що стосується доводів обвинуваченого про неправильне застосування місцевим судом вимог ч.5 ст.72 КК України, колегія суддів зазначає наступне.

У зв`язку з прийняттям Закону України від 18 травня 2017 року № 2046-VIII "Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення" (далі - Закон № 2046-VIII) положення Закону України від 26.11.2015 № 838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» (так званий закон Савченко) (далі - Закон № 838-VIII) можна застосовувати тільки в окремих випадках.

Якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII. В такому разі Закон № 838-VIII має переживаючу (ультраактивну) дію.

Разом з тим, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що у період до 21 червня 2017 року до ОСОБА_7 не були застосовані заходи попереднього ув`язнення, а отже у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 2046-VIII.

Тому, колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції вірно визначено вид та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_7 із застосуванням ч.4 ст.70 КК України, а отже не вбачає підстав для зміни в цій частині вироку суду першої інстанції.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

Ухвалила:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2024 року стосовно ОСОБА_7 за ч.2 ст.289 КК України без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді