КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0003181 стосовно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 118, ч. 2 ст. 345 КК України, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 118, ч. 2 ст. 345 КК України, та йому призначено покарання:

- за ст. 118 КК України - у виді 1 року позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 345 КК України - у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 3 років позбавлення волі.

_________________________________________________________________

Справа №11-кп/824/1666/2025 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_9

Категорія: ч. 2 ст. 345 КК України Доповідач ОСОБА_1

Цим же вироком вирішено питання щодо арешту майна, речових доказів та витрат, пов`язаних із залученням експерта.

Суд визнав доведеним, що 10.09.2023 приблизно о 23:00 ОСОБА_8 перебував за адресою: м. Київ, просп. Оболонський, 47/42, де до нього підійшов ОСОБА_10 та між ними зав`язався словесний конфлікт, в ході якого ОСОБА_10 почав смикати ОСОБА_8 за одяг та тягнути на себе, при цьому, вимагаючи, щоб той віддав майно, яке він мав при собі.

ОСОБА_8 вирвався від ОСОБА_10 та, пройшовши через ТРЦ «ОАЗІС», направився в бік будівлі за адресою: м. Київ, вул. Героїв Дніпра, 37б, через паркову зону в бік місця свого проживання. Увесь цей час ОСОБА_10 продовжував іти поруч із ОСОБА_8 , чіпляючись до нього. На виході з ТРЦ «ОАЗІС» ОСОБА_10 схопив ОСОБА_8 за руку, щоб останній не міг втекти від нього та продовжував вимагати майно та грошові кошти, які ОСОБА_8 мав при собі, так вони пройшли ще близько 80 метрів. Після цього, ОСОБА_10 почав знову смикати за одяг ОСОБА_8 , при цьому активно погрожував фізичною розправою та вимагав майно, яке останній мав при собі.

ОСОБА_8 , на такі дії ОСОБА_10 , вважаючи, що останній реально може позбавити його життя, з метою захисту свого життя від суспільно-небезпечного посягання з боку останнього, перевищуючи межі необхідної оборони, оскільки мав можливість захиститись іншими достатніми для припинення неправомірних дій способами із заподіянням менш значної шкоди, усвідомлюючи, що своїми діями, спрямованими на свій захист, він може позбавити життя ОСОБА_10 та, діючи з відповідними намірами під час захисту від вищевказаних протиправних дій ОСОБА_10 , взяв предмет схожий на ніж, який лежав у кишені його штанів, клинком якого умисно завдав один удар в область розташування життєво-важливих органів - черевної порожнини ОСОБА_10 , спричинивши останньому проникаюче колото-різане поранення живота з ушкодженням печінки, шлунку та підшлункової залози, яке відноситься до тяжкого тілесного ушкодження, скоївши умисне вбивство ОСОБА_10 при перевищенні меж необхідної оборони, після цього втік з місця події. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_10 помер у кареті швидкої медичної допомоги.

Крім того, 11.09.2023 приблизно о 20:25 ОСОБА_8 знаходився за адресою: м. Київ, вул. Герої Дніпра, 37, де у цей же час також перебував дільничний офіцер поліції Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві старший лейтенант поліції ОСОБА_11 , який був одягнений у цивільний одяг, проте виконував службові обов`язки, здійснюючи розшукові дії, відповідно до доручення слідчого від 11.09.2023 в рамках кримінального провадження №0003181 від 11.09.2023 за ч. 1 ст. 115 КК України, які були направлені на встановлення особи причетної до вбивства ОСОБА_10 , який помітив ОСОБА_8 , як особу, схожу за описом допитаних свідків на особу, яка вчинила вище вказаний злочин, передбачений ч. 1 ст. 115 КК України.

Згідно ст. 2 Закону України від 23.12.1993 №3781-XII «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів», правоохоронні органи - органи прокуратури, Національної поліції, служби безпеки, Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, Національне антикорупційне бюро України, органи охорони державного кордону, органи доходів і зборів, органи і установи виконання покарань, слідчі ізолятори, органи державного фінансового контролю, рибоохорони, державної лісової охорони, інші органи, які здійснюють правозастосовні або правоохоронні функції.

Враховуючи повний збіг зовнішніх ознак ОСОБА_8 з описаною свідками особою, причетною до вчинення вказаного злочину, а також інших відомостей, які вказували на те, що зазначена особа може бути причетна до вчинення вбивства ОСОБА_10 , працівник поліції ОСОБА_11 разом із оперуповноваженим відділу кримінальної поліції Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві лейтенантом поліції ОСОБА_12 , який також виконував свої службові обов`язки, здійснюючи розшукові дії, відповідно до доручення слідчого від 11.09.2023 в рамках кримінального провадження №0003181 від 11.09.2023 за ч. 1 ст. 115 КК України, направлені на встановлення особи причетної до вчинення вбивства ОСОБА_10 , підійшли до ОСОБА_8 та повідомили йому, що вони є працівниками поліції та пред`явили свої службові посвідчення.

ОСОБА_8 , усвідомлюючи міру покарання за вчинений ним злочин, спробував втекти з місця події, але ОСОБА_12 схопив його ззаду та повалив на землю, а ОСОБА_11 чітко надав голосові вказівки ОСОБА_8 про те, щоб останній перевернувся на живіт, але ОСОБА_8 не відреагував. У цей час у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, спрямований на умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу тілесного ушкодження у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Реалізуючи свій вищевказаний умисел, ОСОБА_8 , вихопивши з кишені ніж, який він носив при собі, і в момент, коли ОСОБА_11 перевертав його на спину, завдав останньому один удар в область стегна правої ноги, спричинивши ОСОБА_11 колото-різану рану внутрішньої поверхні правого стегна.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , вважаючи покарання призначене ОСОБА_8 таким, що за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання та звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що у даному кримінальному провадженні, враховуючи беззаперечне визнання обвинуваченим ОСОБА_13 своєї винуватості у вчиненні нетяжких злочинів, відсутності цивільного позову, а також отримавши від потерпілих у справі письмові заяви про проведення судового розгляду за їх відсутності, що свідчило про відсутність будь-яких матеріальних чи моральних претензій до обвинуваченого та обранні відносно нього не суворої мірі покарання, суд дійшов висновку про можливість розгляду обвинувального акту в порядку спрощеного провадження.

При цьому зазначає, що у судових дебатах, як сторона обвинувачення, так і сторона захисту, враховуючи характер дій обвинуваченого при вчиненні правопорушень, наявність обставин, які пом`якшують покарання, та особу обвинуваченого, порушувала питання щодо можливості звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.

Разом з тим, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для застосування положень ст. 75 КК України, проте такий висновок суду належним чином не вмотивований, оскільки судом не наведено жодних підстав, ризиків чи побоювань про неможливість виправлення ОСОБА_14 без його ізоляції від суспільства, а також стосовно того, що перебуваючи на свободі, він може вчиняти нові кримінальні правопорушення.

При цьому вважає, що призначене ОСОБА_15 покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і не узгоджується з обставинами, при яких були вчинені кримінально карні правопорушення і ставленням обвинуваченого до скоєного.

Зокрема, зазначає, що суд не дав правильної правової оцінки обставинам вчинення обвинуваченим ОСОБА_13 злочину відносно потерпілого ОСОБА_10 , який під час допиту у судовому засіданні зізнався, що він щиро жалкує, що так трапилось, він не думав, що міг завдати серйозної травми потерпілому, і що про його смерть він дізнався тільки наступного дня, коли був затриманий працівниками поліції.

Стосовно епізоду з нанесення легких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_11 , то обвинувачений ОСОБА_16 діяв виключно з метою самозахисту, але разом з тим, у судовому засіданні він висловив усвідомлене самозасудження своєї кримінально карної поведінки.

Також зазначає, що потерпілими ОСОБА_6 та ОСОБА_11 цивільні позови не заявлялись, скоріш за все, з урахуванням обставин, за яких ОСОБА_13 були вчинені кримінально карні дії. При цьому, потерпілі звернулися до суду із заявами, в яких просили судове провадження провести у їх відсутність, в яких також відсутнє їх прохання обрати для ОСОБА_14 сувору міру покарання за вчинене, що можна розцінювати у вигляді лояльного ставлення потерпілих до особи винного.

Вказує й на те, що під час досудового розслідування ОСОБА_16 , повністю визнаючи свою вину у вчинених правопорушеннях, сприяв встановленню фактичних обставин кримінального провадження, в результаті чого його дії об`єктивно були кваліфіковані за ст. 118 та ч. 2 ст. 345 КК України.

За станом здоров`я ОСОБА_16 з дитинства хворіє на бронхіальну астму, і до подій, за які його засуджено, постійно перебував під наглядом сімейного лікаря та профільних спеціалістів.

Також звертає увагу й на те, що обвинувачений ОСОБА_8 , відповідно до ст. 12 КК України скоїв нетяжкі злочини,раніше не судимий, перебуває у цивільному шлюбі, виключно позитивно характеризується за місцем проживання та його трудової зайнятості, має серйозні проблеми зі здоров`ям, а також те, що, відповідно до ст. 66 КК України, судом встановлені пом`якшуючі обставини у вигляді повного визнання своєї вини у вчинених правопорушеннях та щирому каятті, та відсутність обставин, що обтяжують покарання винного, та те, що у судових дебатах ОСОБА_16 висловив самозасудження своєї кримінально карної поведінки та запевнив суд, що він зробив для себе висновки на майбутнє про недопустимість вчинення будь-яких правопорушень у майбутньому.

За таких обставин, вважає, що у даному кримінальному провадженні існують усі підстави для ухвалення рішення про застосування більш м`якого покарання та звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, і саме таке покарання, за своїм видом і розміром, буде необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_8 і попередження нових кримінальних правопорушень.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 на підтримку доводів апеляційної скарги, а також заперечення прокурора та потерпілої ОСОБА_6 проти її задоволення, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого ОСОБА_8 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 394 КПК України, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, викладених у вироку, колегія суддів не перевіряє, оскільки фактичні обставини кримінального провадження учасниками судового провадження в суді першої інстанції не оспорювалися і докази щодо них, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувались.

За встановлених судом фактичних обставин, дії ОСОБА_8 правильно кваліфіковані за ст. 118 КК України, як умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони, та ч. 2 ст. 345 КК України, як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легкого тілесного ушкодження, яке призвело до короткочасного розладу здоров`я, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

При цьому колегія суддів не встановила істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині.

Що стосується покарання, то, всупереч тверджень апелянта, міра покарання призначена ОСОБА_8 з дотриманням вимог ст.ст. 50, 65 КК України.

Згідно з вимогами ст.ст. 50, 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, включаючироль, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінку під час його вчинення та інші фактори, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватця. При виборі заходу примусу мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Так, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання суд першої інстанції, відповідно до ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які, відповідно до ст. 12 КК України, відносяться до нетяжких злочинів, характер, мотиви і обставини їх вчинення, а також ставлення обвинуваченого до вчиненого, який у скоєному розкаюється, та дані про особу ОСОБА_8 , його вік, стан здоров`я, склад сім`ї, та те, що він не судимий, за місцем проживання характеризується формально позитивно, на попередньому місці роботи характеризується позитивно, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, що свідчить про його осудність.

Належним чином при цьому враховано судом і обставину, що пом`якшує покарання ОСОБА_8 - щире каяття, з огляду на те, що обвинувачений, висловивши самозасудження своєї кримінально карної поведінки, вину у вчиненні злочинів визнав повністю та під час допиту у суді зазначив, що шкодує про свої вчинки і розкаюється, та відсутність таких обставин, які його обтяжують.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність призначити ОСОБА_17 покарання саме у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально, так як його виправлення, перевиховання та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень неможливе без ізоляції від суспільства, при цьому визначивши йому таке покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій норм закону, що передбачає відповідальність за вчинене, та остаточне покарання на підставі ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді 3 років позбавлення волі.

Призначене ОСОБА_8 покарання за своїм видом та розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та його особі, і є необхідним для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, та в повній мірі відповідає вимогам ст. 65 КК України, а тому з доводами захисника ОСОБА_7 про суворість призначеного ОСОБА_8 вироком суду першої інстанції покарання колегія суддів погодитись не може.

Вимоги захисника ОСОБА_7 щодо визнання та врахування наявності таких пом`якшуючих покарання ОСОБА_8 обставин, як повне визнання ним під час досудового розслідування своєї вини у вчинених правопорушеннях, сприяння у встановленні фактичних обставин кримінального провадження, в результаті чого його дії об`єктивно були кваліфіковані за ст. 118 та ч. 2 ст. 345 КК України, а також того, що обвинувачений ОСОБА_8 скоїв нетяжкі злочини,раніше не судимий, перебуває у цивільному шлюбі, виключно позитивно характеризується за місцем проживання та його трудової зайнятості, має серйозні проблеми зі здоров`ям, та того, що судом встановлені пом`якшуючі обставини у вигляді повного визнання своєї вини у вчинених правопорушеннях та щирому каятті, та відсутність обставин, що обтяжують покарання винного, і того, що у судових дебатах обвинувачений ОСОБА_16 висловив самозасудження своєї кримінально карної поведінки та запевнив суд, що він зробив для себе висновки на майбутнє про недопустимість вчинення будь-яких правопорушень у майбутньому, як підстав для пом`якшення призначеного йому судом покарання шляхом застосування до нього положень ст. 75 КК України, не можуть бути задоволені, оскільки окремі з вказаних обставин не лише було враховано судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання, але й, на переконання колегії суддів, не є тими обставинами, які в даному випадку давали б підстави для пом`якшення призначеного обвинуваченому ОСОБА_15 судом покарання, зважаючи на ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які, відповідно до ст. 12 КК України, хоча і відносяться до нетяжких злочинів, але, оцінюючи обставини кримінального провадження у сукупності з тим, що, відповідно до статей 3 та 27 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю, право на життя є невід`ємним правом людини, і ніхто не може бути свавільно його позбавлений, а позбавлення життя людини є наслідком, що має незворотний характер, та враховуючи мотиви, характер і спосіб вчинених кримінальних правопорушень, беручи до уваги поведінку обвинуваченого після вчиненого, відсутні правові підстави для застосування положень ст. 75 КК України, оскільки, навіть з урахуванням наявності щирого каяття обвинуваченого ОСОБА_8 та відомостей про особу останнього, застосування у даному випадку інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не відповідатиме законності, так як звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України буде недостатнім заходом примусу для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень та не буде відповідати принципам індивідуалізації, співмірності та справедливості.

Аналогічним чином вищевказане стосується і тих обставин, на які посилається захисник ОСОБА_7 , як на підставу для пом`якшення призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 судом покарання, а саме те, що він має серйозні проблеми зі здоров`ям та перебуває у цивільному шлюбі, які, до того ж, у даному випадку не стали для останнього стримуючим фактором для ведення законослухняного способу життя.

Доводи захисника ОСОБА_7 , що призначене ОСОБА_15 покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і не узгоджується з обставинами, при яких були вчинені кримінально карні правопорушення і ставленням обвинуваченого до скоєного, та що наявні підстави для звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, проте суд не дав правильної правової оцінки обставинам вчинення обвинуваченим ОСОБА_13 злочину відносно потерпілого ОСОБА_10 , який під час допиту у судовому засіданні зізнався, що він щиро жалкує, що так трапилось, і не думав, що міг завдати серйозної травми потерпілому, і що про його смерть він дізнався тільки наступного дня, коли був затриманий працівниками поліції, а також стосовно епізоду з нанесенням легких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_11 , що обвинувачений ОСОБА_16 діяв виключно з метою самозахисту, але разом з тим, у судовому засіданні він висловив усвідомлене самозасудження своєї кримінально карної поведінки, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки всі ці обставини не лише знайшли своє відображення при кваліфікації дій ОСОБА_14 за ст. 118 та ч. 2 ст. 345 КК України, але й були належним чином враховані судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_15 покарання та прийнятті рішення про відсутність правових підстав для застосування положень ст. 75 КК України, яке, всупереч тверджень апелянта, суд належним чином мотивував, оцінивши вищезазначене у сукупності з іншими даними про особу винного та фактичними обставинами вчинених ним кримінальних правопорушень.

Щодо посилання захисника ОСОБА_7 на те, що потерпілими ОСОБА_6 та ОСОБА_11 цивільні позови не заявлялись, скоріш за все, з урахуванням обставин, за яких ОСОБА_13 були вчинені кримінально карні дії, а також те, що потерпілі звернулися до суду із заявами, в яких просили судове провадження провести у їх відсутність, в яких також відсутнє їх прохання обрати для ОСОБА_14 сувору міру покарання за вчинене, що можна розцінювати у вигляді лояльного ставлення потерпілих до особи винного, то воно є безпідставним, оскільки не підтверджене об`єктивними даними кримінального провадження.

При цьому потерпіла ОСОБА_6 у судовому засіданні під час апеляційного розгляду, заперечуючи щодо задоволення апеляційних вимог сторони захисту, вказала на те, що цивільний позов не змогла заявити через те, що сильно захворіла, та у призначенні обвинуваченому покарання поклалася на розсуд суду.

А відтак, призначене ОСОБА_15 покарання за своїм видом та розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та його особі, і є необхідним для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, та в повній мірі відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України.

За викладеним вище, не маючи інших приводів та підстав для скасування чи зміни вироку, визнаючи його законним та обґрунтованим, колегія суддів вважає за необхідне залишити вирок суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Оболонського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року стосовно ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

___________________ _____________________ ___________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3