ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/994/23 Номер провадження 11-кп/814/1542/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора представника потерпілих захисника обвинуваченоїОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07 березня 2023 року за №0000675, за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_10 та обвинуваченої ОСОБА_9 на вирок Ленінського районного суду м. Полтава від 20 березня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Полтава, проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , не судиму,

визнано винуватою та засуджено за ч.1 ст.286 КК України на 2 роки обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування основного покарання із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік та покладено на неї обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Вирішено питання щодо арештів майна, процесуальних витрат і речового доказу.

За вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватою та засуджено за те, що вона 07 березня 2023 року приблизно о 09 годині 25 хвилин, керуючи автомобілем «NISSAN ALMERA», н.з. НОМЕР_1 , по просп. Миру зі сторони вул. Небесної Сотні в напрямку вул. Миру в м. Полтава, в порушення вимог п.п.18.1, 18.4 ПДР України при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу біля майданчика для стоянки по вул. Миру, 12 в м. Полтава проявила неуважність, не стежила за дорожньою обстановкою, не реагувала на її зміну та, проігнорувавши зупинку інших автомобілів перед пішохідним переходом, виїхала на цей перехід, де вчинила наїзд на пішоходів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , котрі перетинали проїзну частину в межах переходу, й у результаті ДТП їм було спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження.

В апеляційних скаргах:

прокурор ОСОБА_10 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок Ленінського районного суду м. Полтава від 20 березня 2024 року в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч.1 ст.286 КК України у вигляді штрафу в розмірі 5 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 85 000 гривень, із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, в іншій частині вирок залишити без зміни. Такі вимоги мотивує тим, що місцевий суд у порушення приписів ч.3 ст.61 КК України призначив ОСОБА_9 , яка має на утриманні малолітню дитину, 2019 року народження, покарання у вигляді обмеження волі;

обвинувачена ОСОБА_9 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок Ленінського районного суду м. Полтава від 20 березня 2024 року, задовольнити клопотання трудового колективу ФОП ОСОБА_13 про звільнення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.286 КК України на підставі ст.47 КК України з передачею її на поруки вказаного вище трудового колективу за умови, що вона протягом року з дня передачі її на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру, не порушуватиме громадського порядку, та закрити кримінальне провадження щодо неї, а у випадку відсутності підстав для задоволення цього клопотання призначити їй покарання за ч.1 ст.286 КК України у вигляді штрафу в розмірі 3 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона вперше вчинила нетяжкий злочин, визнала винуватість і щиро розкаялась у його вчиненні, відшкодувала шкоду потерпілим, що є обставинами, які пом`якшують покарання, не має обставин, що його обтяжують, не притягувалась до кримінальної та адміністративної відповідальності, має на утриманні малолітню дитину, з 28 квітня 2023 року працює на посаді менеджера з роздрібної торгівлі продовольчими товарами в колективі ФОП ОСОБА_13 , який прийняв рішення про взяття її на поруки, та за місцем роботи вона характеризується позитивно.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, доводи прокурора на підтримку апеляційної скарги сторони обвинувачення, позицію обвинуваченої та її захисника про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_9 , думку представника потерпілих, який просив апеляційну скаргу прокурора задовольнити, а апеляційну скаргу сторони захисту залишити без задоволення, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апелянтів та дійшла висновку про те, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Установлені місцевим судом фактичні обставини вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим середньої тяжкості тілесні ушкодження, в апеляційних скаргах не оспорюються, а тому відповідно до ст.404 КПК України в зазначеній частині оскаржуваний вирок не переглядається.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи сторони захисту про необхідність застосування до ОСОБА_9 положень ст.47 КК України є необґрунтованими.

Відповідно до ч.1 ст.47 КК України особу, яка вперше вчинила кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, та щиро покаялася, може бути звільнено від кримінальної відповідальності з передачею її на поруки колективу підприємства, установи чи організації за їхнім клопотанням за умови, що вона протягом року з дня передачі її на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею її на поруки колективу підприємства, установи чи організації є правом, а не обов`язком суду. Тому факт звернення із клопотанням про передачу особи на поруки імперативного значення для суду не має.

Виходячи з приписів ст.47 КК України, таке звільнення від кримінальної відповідальності, можливе лише за клопотанням колективу підприємства, установи чи організації, членом якого є особа, який здатний забезпечити проведення заходів виховного характеру та їх контроль з метою виправлення та перевиховання особи, яка звільняється від кримінальної відповідальності. Така особа має виправдати довіру колективу, а саме: дотримуватися правил внутрішнього трудового розпорядку на підприємстві, в установі чи організації, належно виконувати покладені на неї трудові обов`язки, зобов`язання щодо своєї поведінки, взяті на загальних зборах колективу, не уникати виховного впливу колективу та своєю працею демонструвати бажання виправлятися тощо.

Вирішення питання про застосування положень ст.47 КК України має вирішуватись не автоматично, а з урахуванням даних, що характеризують особу (зокрема, її поведінки, способу життя, наявності або відсутності фактів попередньої протиправної поведінки).

Зі змісту клопотання ФОП ОСОБА_13 про передачу обвинуваченої на поруки та протоколу загальних зборів колективу ФОП ОСОБА_13 від 08 травня 2023 року вбачається, що рішення про покладення на ОСОБА_9 конкретних обов`язків на певний період не приймалось і єдиним конкретизованим заходом виховного характеру, який підлягає проведенню з обвинуваченою, було визначено лише здійснення застережень кожного понеділка після роботи, що є явно недостатнім для забезпечення реального й необхідного виховного впливу на ОСОБА_9 , її виправлення та попередження вчинення нею нових правопорушень із урахуванням того, що вона, керуючи джерелом підвищеної небезпеки в населеному пункті, грубо порушила одночасно декілька приписів ПДР України, вчинивши в межах пішохідного переходу наїзд на пішоходів ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , у результаті чого заподіяла серйозну шкоду їх здоров`ю, а саме середньої тяжкості тілесні ушкодження, які спричинили тривалий розлад здоров`я. Так, унаслідок цієї ДТП спричинено: ОСОБА_11 - закриті переломи латерального виростку лівої великогомілкової кістки зі зміщенням, середньої третини діафізу лівої малогомілкової кістки, закриту черепно-мозкову травму - струс головного мозку з лікворно-венозною дистензією, цефалгічним і вестибуло-атактичним синдромом; ОСОБА_12 - закритий гвинтоподібний перелом середньої третини діафізу лівої малогомілкової кістки з невираженим зміщенням, забій, набряк м`яких тканин ділянки правого колінного суглобу. При цьому, обвинувачена раніше неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності за грубе порушення вимог ПДР України під час керування транспортним засобом, а саме за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст.124 КУпАП (порушення правил дорожнього руху, що спричинили пошкодження транспортних засобів), ч.1 ст.130 КУпАП (відмову від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння) із накладенням на неї стягнень у вигляді штрафу та позбавлення права керувати транспортними засобами. Наведені ж вище обставини свідчать про необхідність застосування дієвих і необхідних обмежувальних заходів щодо ОСОБА_9 , яких у документах трудового колективу не наведено.

Так, ПДР України регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватись усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки, а тому уникнення обвинуваченою справедливого заходу примусу, застосування якого є необхідним за обставин цього кримінального провадження, негативно вплине на сприйняття суспільством, зокрема, іншими водіями, необхідності суворо дотримуватись ПДР України.

Окрім того, з підтверджених потерпілими в судовому засіданні місцевого суду обставин установлено, що ОСОБА_9 після вчинення кримінального правопорушення на місці ДТП не намагалась надати допомогу потерпілим, станом їх здоров`я після госпіталізації не цікавилась, під час досудового розслідування та судового провадження з ними не спілкувалась і щирих вибачень не висловлювала. У направленому до місцевого суду письмовому запереченні ОСОБА_11 і ОСОБА_12 заперечили факт наявності в діях ОСОБА_9 щирого каяття, підтвердивши те, що для відновлення свого здоров`я після отриманих травм вони змушені були проходити обстеження і лікування за власний кошт, оскільки обвинувачена фінансової участі в цьому лікуванні не приймала, не піклувалась про їх стан здоров`я, на зв`язок не виходила, що вказує на відсутність в ОСОБА_9 бажання залагодити провину та належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки (т.2 а.п.34).

Згідно з матеріалами провадження обвинувачена перерахувала потерпілим по 4 000 гривень більше ніж через 4 місяці після вчинення злочину й затим протягом досить значного проміжку часу (з 28 липня 2023 року до 12 грудня 2024 року), в тому числі під час апеляційного провадження, не здійснювала будь-яких дій, спрямованих на компенсування заподіяної потерпілим шкоди, не намагалась допомогти їм оговтатись від пережитого чи полегшити душевний біль, не цікавилась потребами останніх.

Колегія суддів наголошує, що щире каяття - це не формальна вказівка про визнання особою своєї винуватості, а відповідне ставлення до вчиненого, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися належними конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації.

Таким чином, наведені вище обставини вказують на відсутність у діях ОСОБА_9 дійсно щирого та справжнього каяття, яке є однією з необхідних умов для застосування положень ст.47 КК України.

На підставі викладеного вище в сукупності, апеляційний суд не вбачає підстав для звільнення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.286 КК України з передачею її на поруки колективу ФОП ОСОБА_13 .

Разом з тим, вимоги апеляційних скарг про призначення обвинуваченій основного покарання у вигляді штрафу підлягають частковому задоволенню.

Виходячи з положень ч.1 ст.407, п.4 ч.1 ст.408 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі, якщо це не погіршує становища обвинуваченого.

Згідно з п.4 ч.1 ст.409 КПК України підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, яким відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст.413 КПК України визнається: незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Частиною 3 ст.61 КК України унормовано, що обмеження волі не застосовується, зокрема, до жінок, які мають дітей віком до чотирнадцяти років.

Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_9 має малолітню дитину, ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 13 березня 2019 року (т.1 а.п.198). Тобто обвинувачена належить до переліку осіб, яким не може бути обрано захід примусу у вигляді обмеження волі.

Проте місцевий суд усупереч викладеному вище призначив ОСОБА_9 основне покарання у вигляді обмеження волі, що є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а тому зазначена помилка підлягає виправленню в ході апеляційного розгляду.

Разом з тим, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би визначеною законом підставою для скасування оскаржуваного вироку, про що йдеться в апеляційній скарзі обвинуваченої, не встановлено.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

У питанні призначення покарання колегія суддів ураховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, що відповідно до ст.12 КК України є нетяжким злочином, його суспільну небезпеку та конкретні обставини (вчинення нею ДТП хоча з необережності, але шляхом грубого порушення одночасно декількох вимог ПДР України під час керування джерелом підвищеної небезпеки в населеному пункті здійснення наїзду на пішоходів у межах пішохідного переходу, наслідки заподіяння двом пішоходам середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинили їх тривалий розлад здоров`я і подальше лікування), особу обвинуваченої, яка не судима, неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності за вчинення грубих адміністративних правопорушень проти безпеки руху, передбачених ст.124, ч.1 ст.130 КУпАП, має на утриманні малолітню дитину, з 27 квітня 2023 року працює менеджером у роздрібній торгівлі продовольчих товарів у ФОП ОСОБА_13 , за місцем роботи характеризується позитивно, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, думку потерпілої сторони про необхідність призначення ОСОБА_9 покарання у вигляді штрафу з позбавленням права керувати транспортними засобами, наявність обставини, яка пом`якшує покарання часткове добровільне відшкодування заподіяної шкоди потерпілим (по 4 000 гривень кожній потерпілій), та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Ураховуючи зазначені вище дані та обставини в їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що обвинуваченій слід призначити покарання у вигляді штрафу з позбавленням права керувати транспортними засобами в межах санкції ч.1 ст.286 КК України, а саме не в мінімальному та в той же час не в максимальному розмірі (як основне, так і додаткове).

Такий захід примусу буде законним, справедливим та сприятиме його меті, тобто буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_9 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

При цьому, колегія суддів ураховує те, що за змістом правового висновку, який міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 грудня 2021 року (справа №617/775/20), зміна за результатами розгляду апеляційної скарги покарання у вигляді позбавлення чи обмеження волі, від відбування якого особу було звільнено з випробуванням на підставі ст.75 КК України, на штраф не є погіршенням правового становища обвинуваченого. Призначення апеляційним судом покарання у вигляді штрафу замість призначеного судом першої інстанції покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі зі звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст.75 КК України не є: застосуванням більш суворого покарання в розумінні п.2 ч.1 ст.420 КПК України; неправильним звільненням від відбування покарання в розумінні п.4 ч.1 ст.420 КПК України; іншим погіршенням становища обвинуваченого в розумінні ч.2 ст.404 і ч.1 ст.421 цього Кодексу.

Отже, оскаржуваний вирок у частині призначення ОСОБА_9 покарання необхідно змінити, а апеляційні скарги задовольнити частково.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги прокурора ОСОБА_10 та обвинуваченої ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Полтава від 20 березня 2024 року в частині призначення ОСОБА_9 покарання змінити.

Призначити ОСОБА_9 покарання за ч.1 ст.286 КК України у вигляді штрафу в розмірі 4 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 68 000 гривень, із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

В іншій частині вирок залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4