ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1203/25 Справа № 183/26/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника

ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000071, за апеляційною скаргою прокурора Новомосковської окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_9 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 січня 2025 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 січня 2025 року скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 357 КК України покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців; за ч. 1 ст. 358 КК України покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік; за ч. 4 ст. 358 КК України покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, призначити покарання у виді 2 років обмеження волі.

Виключити з мотивувальної частини вироку обставину, що обтяжує покарання, рецидив злочину.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

На обґрунтування своїх вимог вказує, що судом першої інстанції у порушення вимог закону призначено Дубовику РВ покарання, яке за своїм видом та розміром є явно несправедливим через м`якість. Так, суд, звільняючи останнього від відбування покарання за правилами ст. 75 КК України, не врахував, що він має кримінальну історію минулого, багаторазово притягувався до кримінальної відповідальності, на момент вчинення кримінального правопорушення був засуджений вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2024 року за ст. 126 КК України, ніде не працює та суспільно корисною працею не займається, що свідчить про неможливість його виправлення без реального відбування покарання.

Також вказує, що судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 безпідставно враховано обтяжуючу обставину рецидив злочинів, оскільки кримінальні правопорушення, передбачені ч. 3 ст. 357 КК України, ч. 1, ч. 4 ст. 358 КК України та ч. 1 ст. 126 КК України за своєю класифікацією, відповідно до ст. 12 КК України, є кримінальними проступками, а відтак їх скоєння не утворює рецидиву злочинів як обставини, що обтяжує покарання. Крім того, суд при цьому вийшов за межі обвинувачення, згідно із яким така обставина, що обтяжує покарання, ОСОБА_7 не була інкримінована.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, та призначено покарання:

- за ч.3 ст. 357 КК України у виді обмеження волі строком на 1 рік 6 місяців;

- за ч.1 ст. 358 КК України у виді обмеження волі строком на один рік;

- за ч. 4 ст. 358 КК України у виді обмеження волі строком на один рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначене покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 2 (два) роки.

На підставі ч. 1 ст. 76 КК України, ухвалено покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2024 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 126 КК України до 100 годин громадських робіт, вирішено виконувати самостійно.

Вирішені питання про долю речових доказів в порядку ст. 100 КПК України, та процесуальні витрати.

ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що останній за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, які в апеляційному порядку не оспорюються, у середині листопада 2024 року, більш точної дати в ході досудового розслідування не встановлено, приблизно о 13 годині 00 хвилин, знаходився біля магазину «Фортуна», розташованого за адресою: мкрн. Кільченський, 5 в м. Перещепине Самарівського району Дніпропетровської області, де на землі знайшов паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із серійним номером НОМЕР_1 , виданого 04 червня 1998 року Ленінським РВ УМВС України в Дніпропетровській області. В цей час та місці у ОСОБА_7 раптово виник злочинний умисел на незаконне заволодіння паспортом громадянина України з метою його використання, при цьому, не маючи наміру подальшого його повернення до уповноважених органів, реалізовуючи свій протиправний умисел, спрямований на заволодіння чужим паспортом громадянина України з метою його подальшого використання, у власних цілях, з порушенням законного порядку, установленого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-XII «Про затвердження положень про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон», підняв з землі, тобто незаконно заволодів чужим паспортом громадянина України на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із серійним номером НОМЕР_1 , виданого 04 червня 1998 року Ленінським РВ УМВС України в Дніпропетровській області, та поклав його до кишені своєї куртки, після чого з вказаним паспортом місце скоєння кримінального правопорушення залишив, та став зберігати при собі з метою подальшого незаконного використання.

Зазначені умисні дії ОСОБА_7 , судом кваліфіковані за ч.3 ст.358 КК України як незаконне заволодіння будь-яким способом паспортом.

Крім того, в листопаді 2024 року, точної дати та часу в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 знаходився за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , де у нього виник протиправний умисел на підроблення раніше незаконно привласненого офіційного документа паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із серійним номером НОМЕР_1 , виданого 04 червня 1998 року Ленінським РВ УМВС України в Дніпропетровській області, для його подальшого використання.

Реалізуючи свій протиправний умисел, ОСОБА_7 , перебуваючи у вказаний час та місці, усвідомлюючи, що паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із серійним номером НОМЕР_1 , виданий 04 червня 1998 року Ленінським РВ УМВС України в Дніпропетровській області, посвідчує особу власника та є підтвердженням громадянства України, а також, достовірно знаючи про порядок оформлення та видачі паспорта громадянина України, завідомо посягаючи на встановлений державою порядок видачі паспортів громадянина України, водночас розуміючи, що він не має можливості використати раніше отриманий паспорт із-за різниці в ототожнюючих особу фотокартках, використовуючи одну фотокартку для документів зі своїм зображенням, за допомогою канцелярського приладдя видалив з першої сторінки паспорту громадянина України на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із серійним номером НОМЕР_1 , виданого 04 червня 1998 року Ленінським РВ УМВС України в Дніпропетровській області, первинну фотокартку та на місце якого особисто вклеїв фотознімок з власним зображенням, після чого за допомогою кулькової ручки на 1-й та 2-й сторінках паспорта у графах «Дата народження» виправив цифри розряду десятків дати року народження з «6» на «8», змінивши рік народження з «1964» на «1984», з метою його подальшого використання у власних цілях, тим самим підробив офіційний документ паспорт громадянина України, що видається установою, яка має право видавати такий документ та надає права, що підтверджується висновком технічної експертизи документів № СЕ-19/104-24/51539-ДД від 20.12.2024, згідно якої до первинного змісту реквізитів паспорта громадянина України із серійним номером НОМЕР_1 , заповненого на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 внесені зміни: замінена фотокартка на його першій сторінці первинна фотокартка видалена з частиною поверхневого шару бланка паспорта, після чого на її місце вклеєна інша; цифри розряду десятків дати року народження у рукописних записах «1984» у графах «Дата народження» та «Дата народження/дата народження» на 1-й та 2-й сторінках паспорта виправлені способом до малювання штрихів, що відповідають цифрі «8» (перинні цифри розряду десятків дати року народження у паспорті читалися як «6» (дата року народження читалася як «1964»).

Зазначені умисні дії ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч.1 ст.358 КК України як підроблення офіційного документа, який видається установою і надає права, з метою використання його підроблювачем.

Крім того, 17 грудня 2024 року, приблизно о 17 годині 50 хвилин, ОСОБА_7 перебував на зупинці громадського транспорту, розташованої за адресою: вул. Шевченка, 110-Б 22 в м. Перещепине Самарівського району Дніпропетровської області, де розпивав пиво. В цей час він був замічений працівником поліції, який, з метою перевірки документів на підставі ст. 32 Закону України «Про Національну поліцію» та складання протоколу про адміністративне правопорушення, передбаченого ст. 178 КУпАП, попросив ОСОБА_7 пред`явити документи, які посвідчують особу. В цей час та місці у ОСОБА_7 , з метою уникнення адміністративної відповідальності, виник умисел, направлений на використання завідомо підробленого документа, та з метою реалізації свого злочинного умислу на використання завідомо підробленого документа - паспорту громадянина України, ОСОБА_7 пред`явив співробітнику поліції дільничному офіцеру поліції ОСОБА_11 раніше підроблений паспорт громадянина України, достеменно знаючи, що даний документ підроблений, а саме - замінена фотокартка на його першій сторінці первинна фотокартка видалена з частиною поверхневого шару бланка паспорта, після чого на її місце вклеєна його особиста фотокартка всупереч існуючому законному порядку, а також цифри розряду десятків дати року народження у рукописних записах «1984» у графах «Дата народження» та «Дата народження/дата народження» на 1-й та 2-й сторінках паспорта виправлені способом домалювання штрихів, що відповідають цифрі «8» (перинні цифри розряду десятків дати року народження у паспорті читалися як «6» (дата року народження читалася як «1964»), тим самим використав завідомо підроблений документ.

Вказані умисні дії ОСОБА_7 , судом кваліфіковані за ч. 4 ст. 358 КК України як використання завідомо підробленого документа.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора який підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній підстав; обвинуваченого та захисника, які частково підтримали апеляційну скаргу прокурора та просили виключити з мотивувальної частини вироку посилання на обставину, що обтяжує покарання, рецидив злочину, в іншій частині вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши апеляційні доводи, колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно із якими суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, прийшла до наступного.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, за обставин, встановлених судом та викладених у вироку, а також кваліфікація його дій в апеляційній скарзі прокурором не оскаржуються, а тому апеляційним судом не переглядаються.

Крім того, в апеляційній скарзі прокурор не оспорює законність та справедливість за видом та розміром призначеного обвинуваченому покарання, оскільки просить призначити його у тому самому виді та розмірі, втім з реальним його відбуванням, а доводи апелянта в цілому зводяться до заперечення наявності підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням в порядку ст. 75 КК України та обгрунтування помилковості встановлення обставини, що обтяжує покарання.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не виявлено.

Вирішуючи питання про правильність застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність при встановленні обставини, що обтяжує покарання обвинуваченого, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно із вимогами ст. 34 КК України рецидивом кримінальних правопорушень визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, при призначенні покарання обставиною, яка його обтяжує, визнається рецидив злочинів.

Відтак змість понять «рецидив кримінальних правопорушень» та «рецидив злочинів» не співпадають та співвідносяться як частині і ціле. Закон визнає обтяжуючою покарання обставиною вчинення не будь-якого нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за будь-яке умисне кримінальне правопорушення (рецидив кримінальних правопорушень), а лише вчинення нового умисного кримінального правопорушення, яке за правилами ст. 12 КК України класифікується як злочин, особою, яка має судимість за вчинення умисного злочину (рецидив злочинів).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що вказаних вимог закону України про кримінальну відповідальність судом дотримано не було.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 раніше судимий вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26.06.2024 року за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, до покарання у виді 100 годин громадських робіт.

В межах кримінального провадження, яке переглядається судом апеляційної інстанції, останній обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, які в силу вимог ст. 12 КК України також злочинами не є та відносяться до кримінальних проступків.

Зважуючи на те, що ані кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КК України, ані кримінальні правопорушення, передбачені ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, в розумінні вимог закону України про кримінальну відповідальність не є злочинами, суд дійшов помилкового висновку про наявність рецидиву злочинів як обставини, що обтяжує покарання ОСОБА_7 .

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, крім іншого, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.

З огляду на те, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність через неправильне тлумачення, яке суперечить його точному змісту, колегія суддів погоджується з доводами прокурора у цій частині та приходить до висновку про необхідність зміни вироку та виключення з нього посилання на рецидив злочинів як обставину, що обтяжує покарання ОСОБА_7 .

Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставності звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, колегія суддів не знаходить їх обґрунтованими з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання, як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Відповідно до положень ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), а також у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ суд указав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистого надмірного тягаря для особи».

Колегією суддів встановлено, що при призначенні ОСОБА_7 покарання судом належним чином виконані вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та враховані характер і ступінь суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно ст. 12 КК України є кримінальними проступками; дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення кримінального проступку, вину визнав повністю та розкаявся у вчиненому, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Крім того судом було грунтовно прийнято до уваги наявність обставини, що пом`якшує покарання, - щирого каяття обвинуваченого.

Взявши до уваги та належним чином оцінивши всі вищенаведені обставини у сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбуття ним покарання, та про необхідність призначення останньому остаточного основного покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки, зі звільненням від його відбування з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки. З правильністю такого покарання колегія суддів погоджується і не вбачає підстав для його обтяження, оскільки вважає це покарання справедливим за видом та розміром і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

На думку колегії суддів, у вироку наведене належне і достатнє обгрунтування прийнятого рішення як в частині виду та розміру призначеного покарання, так і щодо звільнення обвинуваченого від його відбування з випробуванням. Відсутні розумні підстави вважати, що фактично призначене обвинуваченому покарання, зі звільненням від його відбування з випробуванням, є недостатнім для досягнення щодо нього мети кримінального провадження, а реальне відбування ним покарання буде у цьому сенсі більш ефективним.

Доводи апеляційної скарги прокурора таких висновків не спростовують, оскільки апелянт не посилається на будь-які нові обставини, що не були враховані судом, обмежуючись загальними міркуваннями щодо неправильної, на його думку, оцінки тих відомостей, що були предметом дослідження в суді першої інстанції, - фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, відомостей про особу обвинуваченого, які, на думку колегії суддів, дістали у вироку належну оцінку.

Одночасно колегія суддів приймає до уваги те, що прокурор в апеляційній сказі, посилаючись на невірну, на його думку, оцінку судом фактичних обставин справи, у той же час не наводить переконливих міркувань з приводу того, чому мета кримінального покарання не може бути досягнута щодо ОСОБА_7 в умовах звільнення від його відбування з випробуванням.

Крім того враховується, що за апеляційною скаргою прокурора з вироку виключено висновки суду про наявність обставини, що обтяжує покарання ОСОБА_7 , а відтак відомості, які відповідно до закону підлягають врахуванню при призначенні покарання, фактично є більш сприятливими для обвинуваченого, ніж ті, з яких виходив суд першої інстанції, що додатково свідчить про відсутність підстав для погіршення його становища.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що кримінальні правопорушення, інкриміновані ОСОБА_7 , були вчинені у період листопада-грудня 2024 року, тобто після ухвалення щодо нього попереднього вироку Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26.06.2024 року. Разом із тим, зважаючи на зміст апеляційних вимог прокурора та процесуальні обмеження, встановлені ст. 404 КПК України, а також на те, що на час апеляційного розгляду невідбута частина покарання за вказаним вироком відсутня (т. 2 а.с. 31), колегія суддів позбавлена можливості обговорення питання про застосування положень ст. 71 КК України при призначенні покарання цьому обвинуваченому.

З огляду на вищенаведене, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 січня 2025 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання на обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , рецидив злочинів.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4