ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1285/25 Справа № 332/6142/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 року Колегія суддів Дніпровського апеляційного суду в складі:

судді доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченої ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в режимі відеоконференції апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_8 та її захисника ОСОБА_9 на вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27 грудня 2024 року у кримінальному провадженні № 0001754 від 15.09.2024 року за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт. Розівка Розівського району Запорізької області, громадянки України, незаміжньої, яка має неповну середню освіту, офіційно непрацевлаштована, є інвалідом 3 групи, на утриманні має неповнолітню дитину, раніше не судима, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Обставини, встановлені судом 1-ї інстанції :

Вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27 грудня 2024 року ОСОБА_8 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, і призначено їй покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Вирішено питання щодо: початку строку відбування покарання; запобіжного заходу; зарахування в строк покарання строк перебування під вартою в порядку ч. 5 ст.72 КК України; долі речових доказів.

Судом 1-ї інстанції встановлено, що 14 вересня 2024 року, близько 20 години 40 хвилин, в селі Рівнопілля Пологівського району Запорізької області ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходячись за місцем свого мешкання, на території подвір?я по АДРЕСА_3 , перебуваючи в стані алкогольного сп?яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з сусідом ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час сварки, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, діючи умисно, не передбачаючи можливість настання смерті останнього, хоча враховуючи кількість та локалізацію тілесних ушкоджень, повинна була і могла це передбачити, завдала ОСОБА_10 чисельні удари дерев?яною палицею в область голови, тулуба, верхніх і нижніх кінцівок та чисельні удари обухом сокири в область голови та тулуба.

Своїми умисними діями ОСОБА_8 спричинила ОСОБА_10 , згідно з висновком експерта № 5290 від 16.09.2024 року, тілесні ушкодження у вигляді поєднаної тупої травми голови, тулуба, верхніх і нижніх кінцівок, з відкритим переломом кісток склепіння черепа, з переломами ребер по різним лініям, лівої лопатки, лівої стегнової кістки, з крововиливом під м?які мозкові оболонки, з розривом твердої мозкової оболонки, з ушкодженням плеври і тканини легень на рівні нижніх часток, що ускладнилась шоком, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, що призвели до загрозливого для життя стану (шоку) і знаходяться в прямому причинному зв?язку з настанням смерті ОСОБА_10 .

Суд кваліікував дії обвинуваченої ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 121 КК України за ознаками: умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Доводи апеляційних скарг:

Обвинувачена ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі просить вирок Заводського районного суду міста Запоріжжя від 27.12.2024 року в частині призначеного їй покарання змінити: Або зменшити реальне покарання до 4 років позбавлення волі з огляду на тривалу протиправну поведінку потерпілого, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину засудженою, а також з огляду на наявність у ней двох тяжких хвороб. А у разі, якщо суд апеляційної інстанції не дійде думки про зменшення засудженій покарання з 5 до 4 років позбавлення волі, то просить звільнити її в порядку ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладенням на неї обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що вона є інвалідом ІІІ групи, має поганий стан здоров`я, рак молочної залози, в зв`язку із чим є висока вірогідність смертності пов`язана з метастазами, які поширюються організмом і вражають, у першу чергу, лімфатичні вузли, а потім інші органи. Отже належний медичний супровід для ОСОБА_8 може бути лише за умов не позбавлення її волі. Крім того, зазначає, що вона має ще тяжку хворобу цукровий діабет 1-го типу.

Звертає увагу, що у неї є донька ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка є неповнолітньою особою.

Просить врахувати в повному обсязі обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 , а саме: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, та те, що вона раніше не судима.

Захисник ОСОБА_9 , яка діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 , просить вирок Заводського районного суду міста Запоріжжя від 27.12.2024 року у відношенні ОСОБА_8 в частині призначеного покарання змінити. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. В решті вирок суду 1-ї інстанції залишити без змін.

Якщо апеляційний суд прийде до висновку про законність оскаржуваного вироку, просить на підставі ч. 7 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_8 у строк покарання термін застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту з 16 жовтня 2024 року до набрання вироком законної сили з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту дорівнюють одному дню позбавлення волі.

Не оспорюючи винуватість ОСОБА_8 та кваліфікацію її дій за ч. 2 ст. 121 КК України, а також призначення обвинуваченій покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, не погоджується з оскаржуваним вироком в частині незастосування положень ст. 75 КК України та ч. 7 ст. 72 КК України. Вважає оскаржуваний вирок в даній частині незаконним та необґрунтованим у зв`язку з незастосування судом закону, який підлягає застосуванню та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість.

Вважає, що суд 1-ї інстанції належним чином не врахував дані про особу обвинуваченої, а саме, що ОСОБА_8 вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце реєстрації та проживання, де характеризується виключно позитивно, є інвалідом ІІІ групи, має на утриманні неповнолітню дочку, яку виховує самостійно. Звертає увагу, що судом взагалі не враховано, що ОСОБА_8 має тяжкі захворювання та потребує постійної медичної допомоги, яку місцях позбавлення волі належним чином не отримає.

Залишено поза увагою суду те, що обвинувачена має неповнолітню дочку, з якою вони проживають у прифронтовому місті. Дочка постійно перебуває у стресі та страху через постійні обстріли. Просить врахувати, що направлення ОСОБА_8 до місць відбування покарання ще більше спричинить стрес та страждання дочки. Зазначає, що її дочка також має проблеми зі здоров`ям та потребує піклування та допомоги матері.

Зауважує, що судом не взято до уваги, що у ОСОБА_8 наявні тяжкі життєві обставини: сім`я обвинуваченої є переселенцями з Донецької області. Втративши все майно, ОСОБА_8 з дочкою приїхали до Запорізької області, Пологівського району, села Рівнопілля, де намагалися якось жити, наживати майно, проте з 2022 року ОСОБА_8 знову страждає від агресії рф, оскільки село Рівнопілля знаходиться поблизу зони бойових дій. В день інкримінованих подій ОСОБА_8 перебувала на неофіційній роботі, потрапила під ракетний обстріл, загинули її колеги.

Наголошує, що ОСОБА_8 засуджує свій вчинок та щиро кається у вчиненому. Звертає увагу, що в даному провадженні наявні виключно позитивні обставини щодо особи ОСОБА_8 та відповідно дані, які б свідчили про антисоціальну направленість поведінки останньої.

Звертає увагу, що на користь можливості звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням можна також віднести відсутність даних про те, що остання будь-яким чином дискредитувала себе з часу інкримінованих подій до теперішнього часу. Посткримінальна її поведінка, навпаки свідчить про готовність ОСОБА_8 до стабільної самокерованої і правослухняної поведінки у суспільстві, яку вона демонструє вже тривалий час.

Також, просить врахувати положення ч. 7 ст. 72 КК України, що домашній арешт зараховується судом у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, виходячи з такого їх співвідношення три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Позиції сторін в суді :

Обвинувачена ОСОБА_8 та її захисник ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити з підстав, наведених в них.

Прокурор в судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_8 та її захисника ОСОБА_9 просив залишити без задоволення, як необґрунтовані.

Висновки суду:

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає наступне:

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу , та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікація дій обвинуваченої ОСОБА_8 ніким не оспорюються, суд не проводить детальний їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок місцевого суду лише в межах апеляційної скарги.

Доводи апеляційних скарг сторони захисту про невідповідність призначеного ОСОБА_8 покарання ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок тяжкості колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.

За приписами ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Призначаючи ОСОБА_8 покарання суд 1-ї інстанції належним чином дотримався вимог статей 50, 65 КК України і врахував усі обставини, які мають правове значення при виборі заходу примусу та визначенні його розміру. Обране в межах санкції частин та статтей Кримінального кодексу України покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченої, є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

Так, при призначенні ОСОБА_8 покарання суд відповідно до вимог ст. ст. 65-67 КК України, врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення за ч.2 ст. 121 КК України, що є тяжким злочином; визнання обвинуваченою вини, щире каяття, активне сприяння встановленню істини по справі; дані про особу обвинуваченої, раніше не судимої, яка за місцем проживання не має скарг та заяв на свою поведінку, зарекомендувала себе як працьовита людина, має на утриманні неповнолітню дитину, є інвалідом 3 групи, на даний час має тяжке захворювання (онкохворобу), не перебуває під наглядом у лікаря нарколога та психіатра; позицію потерпілої, яка не заявляла вимог або претензій до обвинуваченої та не наполягала на суворому покаранні.

Обставиною, що обтяжує покарання, суд визнвав вчинення ОСОБА_12 злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Обставинами, що пом`якшують покарання, суд вважав щире каяття, активне сприяння встановленню істини по справі, вчинення злочину під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного аморальними діями потерпілого ОСОБА_10 , які виразилися у його діях у день скоєння злочину щодо загиблих односельців, висловлювань у бік ОСОБА_12 нецензурною лайкою, нереагуванні на зауваження та невиконання вимоги покинути домоволодіння ОСОБА_12 , що у сукупності істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Судом враховано особу ОСОБА_8 , яка вину визнала повністю, позитивно характеризується за місцем мешкання, а також позицію потерпілої ОСОБА_13 , яка не наполягала на суворому покаранні для ОСОБА_8 , вимог про стягнення з ОСОБА_8 матеріальної або моральної шкоди не заявила.

Аналізуючи сукупність зазначених обставин, суд дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_8 неможливе без ізоляції від суспільства, внаслідок чого суд вважав необхідним призначити їй покарання в межах передбаченої санкції ч. 2 ст. 121 КК України у вигляді позбавлення волі, але із застосуванням ст. 69 КК України, тобто призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено законом, що буде співмірним та достатнім для досягнення мети покарання та запобігання вчиненню нею нових злочинів, буде відповідати засадам виваженості, балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

Колегія суддів вважає, що призначення такого покарання відповідатиме принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченої, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.

З огляду на фактичні обставини кримінального провадження, особу обвинуваченої, положень ст.ст. 50, 65 КК України, колегія суддів вважає, що призначене судом покарання ОСОБА_8 із застосуванням положень ст. 69 КК України за своїм видом та розміром є обґрунтованим та необхідним. Судом 1-ї інстанції в належній мірі враховані саме ті обставини, на які посилаються обвинувачена та її захисник у апеляційних скаргах.

Підстав для призначення ОСОБА_8 більш м`якого покарання з мотивів, про які йдеться в апеляційних скаргах обвинуваченої та її захисника, апеляційний суд не вбачає.

З огляду на тяжкі, невиправні наслідки вчиненого злочину у виді смерті людини, колегія суддів вважає, що звільнення обвинуваченої в порядку ст. 75 КК України від відбування покарання не забезпечить виправлення обвинуваченої та запобіганню вчинення нових кримінальних правопорушень як засудженою, так і іншими особами, тобто досягнення мети покарання, передбаченої ст.50 КК України. Тому апеляційні доводи в цій частині також не підлягають задоволенню.

Одночасно з цим, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги сторони захисту про незаконне не зарахування судом всупереч вимогам ч. 7 ст. 72 КК України в строк покарання строку застосування до обвинуваченої запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього.

Положеннями ч. 7 ст. 72 КК України визначено, що домашній арешт зараховується судом у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, виходячи з такого їх співвідношення - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

З матеріалів провадження встановлено, що в рамках досудового розслідування ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.09.2024 року ОСОБА_8 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 13.11.2024 року.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 15.10.2024 року змінено ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.09.2024 року та застосовано до підозрюваної ОСОБА_8 запобіжний захід у виді домашнього арешту, шляхом заборони підозрюваній цілодобового залишення житла за адресою: АДРЕСА_2 .

В подальшому ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 08.11.2024 року домашній арешт продовжувався до 07.01.2025 року із покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

Оскаржуваним вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27.12.2024 року запобіжний захід у вигляді домашнього арешту залишено обвинуваченій ОСОБА_8 без змін до набрання вироком законної сили.

Посилання суду 1-ї інстанції в оскарженому вироку на продовження запобіжного заходу обвинуваченій ОСОБА_8 у вигляді домашнього арешту, хоча і є вірним, проте судом 1-ї інстанції безпідставно не вирішено питання про його зарахування у строк покарання за правилами, передбаченими ст. 72 КК України.

Тобто, судом 1-ї інстанції було не застосовано закон, який підлягає застосуванню. Що в силу ст.ст. 409, 413 КПК України є підставою для зміни вироку.

За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне змінити оскаржений вирок та вирішити питання щодо зарахування у строк покарання обвинуваченій ОСОБА_8 строку застосування до неї запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту за правилами, передбаченими ч. 7 ст. 72 КК України

Керуючись ст.ст. 404-419 КПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , яка діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 , задовольнити частково.

Вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27 грудня 2024 року, яким ОСОБА_8 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, змінити.

Зарахувати ОСОБА_8 у строк покарання строк застосування відносно неї запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту з 15 жовтня 2024 року по 02 квітня 2025 року включно за правилами, передбаченими ч. 7 ст. 72 КК України, із співвідношення - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі,

Строк відбуття покарання обчислювати з моменту фактичного приведення вироку до виконання.

В решті вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27 грудня 2024 року відносно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4