справа № 569/8770/22
провадження № 51-1580км24
судді Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду ОСОБА_1 щодо касаційної скарги захисника ОСОБА_2 в інтересах засудженого ОСОБА_3 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 27 березня 2023 року та хвалу Рівненського апеляційного суду від
ст. 258-3 Кримінального кодексу України (далі - КК).
13 лютого 2025 року колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду ухвалила постанову, якою вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 27 березня 2023 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року щодо ОСОБА_3 залишено без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_2 - без задоволення.
Таке рішення було мотивоване тим, що висновки щодо доведеності винуватості ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК, на думку колегії суддів, ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені сукупністю наявних у кримінальному провадженні доказів, що узгоджуються між собою, безпосередньо досліджених та оцінених судами попередніх інстанцій з дотриманням вимог ст. 94 КПК. Дії ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 258-3 КК кваліфіковано правильно, а покарання йому призначено з дотриманням вимог статей 50, 65 цього Кодексу, відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особі засудженого та конкретним обставинам кримінального провадження, вважати його несправедливо суворим підстав не вбачається. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень у цьому кримінальному провадженні, колегією суддів не встановлено.
Не можу погодитись із зазначеною позицією, в зв`язку із чим викладаю окрему думку, яка ґрунтується на таких положеннях.
В контексті права на справедливий суд в кримінальному провадженні Європейський суд з прав людини зазначав у багатьох рішеннях, що «частина 2 статті 6 Конвенції втілює принцип презумпції невинуватості. Він вимагає, серед іншого, щоб при виконанні своїх обов`язків судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що обвинувачений вчинив злочин, який йому інкримінується; тягар доведення лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь обвинуваченого» (Барбера, Мессеге и Джабардо проти Іспанії (Barbera, Messegue and Jabardo v. Spain), Series A no. 146, § 77,
В даному кримінальному провадженні, на мою думку, висновок про винуватість засудженого зроблено в порушення презумпції його невинуватості у вчиненні злочину.
2. Доведення вини ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.258-3 КК, в даному кримінальному провадженні здійснюється із використанням сукупності доказів, вирішальне значення серед яких займають ті дані, що а) фіксують факти перебування терміналу мобільного зв`язку із номером НОМЕР_1 , який перебував у користуванні ОСОБА_3 , на тимчасово окупованій території України та здійснення користувачем на ім`я ОСОБА_4 спілкування з даного терміналу мобільного зв`язку, що свідчить про його участь у терористичній організації; б) встановлюють ідентичність особи ОСОБА_3 , якого впізнав свідок ОСОБА_5 , та особи, яка фігурує у відеосюжеті під назвою: «ОСОБА_4».
3. Однак, в судових рішеннях, як і в цілому в матеріалах кримінального провадження відсутні дані, що свідчать про належність вказаного терміналу мобільного зв`язку із номером НОМЕР_1 ОСОБА_3 . Відсутність доказової інформації щодо належності зазначеного номера телефону саме обвинуваченому позбавляє можливості співвіднести будь-які похідні докази із особою ОСОБА_3 .
По суті, посилання в судових рішеннях на численні докази, отримані в результаті проведення негласної слідчої (розшукової) дії - зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 12 січня 2018 року, а саме з номеру телефону НОМЕР_2 , є нічим іншим як припущенням щодо причетності ОСОБА_3 до зафіксованих телефонних розмов.
4. Крім того, проведена криміналістична експертиза відео-звукозапису (висновок №2603/2604 від 07 липня 2021 року), відповідно до результатів якої усне мовлення, зафіксоване у відеосюжеті під назвою: «ОСОБА_4», належить ОСОБА_3 , теж побудована на використанні зазначених телефонних розмов з терміналу мобільного зв`язку із номером НОМЕР_1 . Відповідно, наявність обґрунтованих сумнівів щодо належності вказаного телефону саме ОСОБА_3 унеможливлює встановлення критерію достовірності у такого доказу як висновок криміналістичної експертизи відео-звукозапису.
5. Рухаючись від звуку до зображення, мушу відмітити наявність обґрунтованих сумнівів і щодо встановлення ідентичності в зображеннях, що були наданні для впізнання свідку ОСОБА_5 , та особи, яка фігурує у відеосюжеті під назвою: «ОСОБА_4». По-перше, впізнання особи, яка фігурує у відеосюжеті під назвою: «ОСОБА_4», не здійснювалось. Виходячи з висновків, до яких прийшли суди першої та апеляційної інстанцій, можна зрозуміти, що таке впізнання де-факто було здійснено самими суддями. І, по-друге, що не менш важливо, судами не було забезпечено достатніх та належних процесуальних гарантій перевірки достовірності, належності та достатності наявних доказів.
6. Так, під час досудового розслідування було допитано три свідки, які підтверджували факт участі особи з позивним ОСОБА_4 в терористичній організації. З одним з цих свідків - ОСОБА_5 - було проведено впізнання
ОСОБА_3 за копіями фотокартки. Жоден з цих свідків особисто як із ОСОБА_3 , так і з особою із позивним ОСОБА_4 , знайомим не був. Жоден з цих свідків не був допитаним під час судового розгляду кримінального провадження, на цьому не наполягав і прокурор. Водночас, протоколи допитів цих свідків наявні в матеріалах провадження.
7. Така ситуація безумовно свідчить про незабезпечення права на проведення перехресного допиту свідків, показання яких мали ключове значення для доведення вини ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення. Незважаючи на відсутність посилань суду на показання цих свідків як на докази, що і не є можливим в силу приписів ч.4 ст.95 КПК, інформація отримана від цих свідків була використана стороною обвинувачення та долучена до матеріалів кримінального провадження.
8. Доречно нагадати, що пункт (d) частини 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали. Якщо сторона обвинувачення вважає, що певна особа є належним джерелом інформації і спирається на її показання в суді, і якщо показання такого свідка використані судом для обґрунтування обвинувального вироку, слід презюмувати, що її явка і допит є необхідними (Кескін проти Нідерландів (Keskin v. the Netherlands), 2205/16, § 45, 19 січня 2021). На жаль, процесуальна пасивність прокурора унеможливила здійснення допиту свідків обвинувачення під час судового розгляду з метою забезпечення принципу безпосередності дослідження доказів в суді.
9. Підсумовуючи, вважаю за необхідне наголосити на двох важливих положеннях: а) в даному кримінальному провадженні були допущені істотні порушення норм кримінального процесуального закону, що призвело в цілому до порушення права на справедливий суд, передбаченого ст.6 Конвенції;
б) суворе дотримання судами вимог міжнародного та національного закону є не тільки важливим гарантом забезпечення права на справедливий суд для обвинувачених та потерпілих, але й дороговказом для правоохоронних органів щодо здійснення всебічного, повного та об`єктивного розслідування обставин вчинення кримінальних правопорушень, в тому числі і особливо в умовах воєнного стану в Україні. Кожен, хто посягнув на державний суверенітет, національну чи громадську безпеку в країні, має бути притягнутий до відповідальності, однак вина особи має бути доведена в законний та безспірний спосіб із дотриманням гарантій прав людини.
Суддя ОСОБА_1