У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000415, за апеляційною скаргою прокурора відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 4 жовтня 2024 року відносно

ОСОБА_6 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Усть-Щугор Вуктильського району, Комі, зареєстрована в АДРЕСА_1 , мешкає в АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_5 ,

обвинувачена - ОСОБА_6 ,

захисник - ОСОБА_7 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 4 жовтня 2024 року ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та їй призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Ухвалено, на підставі ст. 75 КК України, звільнити обвинувачену ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням, якщо вона протягом 3 років з дня проголошення вироку не вчинить нового злочину та виконає покладені на неї судом обов`язки.

Ухвалено, на підставі ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_6 обов`язки:

періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Ухвалено, запобіжний захід у вигляді застави, застосований до ОСОБА_6 , залишити до набрання вироком законної сили. Заставу, визначену ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.11.2021 р. у справі у розмірі 90 080 грн. після набрання вироком суду законної сили повернути заставодавцю.

Ухвалено, цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди 128 000 грн.

Ухвалено, цивільний позов цивільного позивача ОСОБА_9 задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_6 на користь цивільного позивача ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди 15 000 грн.

Ухвалено, стягнути з обвинуваченої ОСОБА_6 на користь держави документально підтверджені витрати на провадження експертиз в сумі 5 319,91 грн.

Ухвалено, скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 01.12.2021 р. на транспортний засіб марки «Mercedes-Benz Vito 111 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор просить вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 4 жовтня 2024 року, стосовно ОСОБА_6 скасувати в частині звільнення від відбування покарання з випробуванням з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через м?якість.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 вважати засудженою за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченої та правильної кваліфікації її дій, вважає, що зазначений вирок суду в частині звільнення від відбування покарання є незаконним та підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через м?якість.

Зазначає, що роблячи висновок про можливість виправлення обвинуваченої без ізоляції від суспільства та, вважаючи вказані обставини підставами для звільнення її від відбування покарання, суд не надав повної та належної оцінки тому, що саме через власну злочинну недбалість ОСОБА_6 допустила грубе порушення Правил дорожнього руху, проявивши неуважність до дорожньої обстановки, не вживши заходів до зменшення швидкості, незважаючи на зменшення швидкості іншим транспортним засобом, який рухався у попутному напрямку, продовжила рух керованого автомобіля та, нехтуючи при цьому перевагою пішохода, який перетинав проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу, скоїла наїзд на нього, завдавши йому смертельну травму.

Зауважує, що посилання суду на пом`якшуючі обставини та дані, що позитивно характеризують обвинувачену, не зменшують тяжкості заподіяних наслідків. Тяжкі наслідки у виді смерті людини є непоправними і не можуть бути компенсовані відшкодуванням шкоди у матеріальному виразі.

Відзначає, що висновок органу пробації щодо можливості застосування щодо обвинуваченої покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, на який суд також послався як на підставу для звільнення обвинуваченої від відбування покарання, не є вирішальним при прийнятті судом відповідного рішення.

Наголошує, що суд не врахував позицію потерпілого щодо вчиненого злочину, яка хоча теж не є вирішальною, але, у сукупності з іншими доказами підтверджує негативні наслідки від злочину.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

23.11.2021 р. близько 17.33 год., ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки «Mercedes-Benz Vito 111 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухалась по сухій чистій проїжджій частині вул. Одеське шосе, в напрямку від вул. Суворова до вул. Мічуріна в м. Миколаєві.

В цей час, перед пішохідним переходом, який розміщений в районі буд. 53-Б по вул. Одеське шосе, в середній смузі проїжджої частини вул. Одеське шосе, у попутному для автомобіля «Mercedes-Benz Vito 111 CDI» напрямку, зупинився вантажний автомобіль.

Рухаючись у вказаному напрямку, при проїзді вищевказаного нерегульованого пішохідного переходу, водій ОСОБА_6 , грубо порушуючи вимоги Правил дорожнього руху, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного інформаційно-вказівними дорожніми знаками «Пішохідний перехід», та дорожньою розміткою «Пішохідний перехід», перед яким зупинився вантажний автомобіль, не надала перевагу в русі пішоходу ОСОБА_10 , який рухався з права на ліво, по пішохідному переходу, не обрала безпечну швидкість, при виявленні небезпеки у вигляді пішохода, не здійснила заходів щодо зниження швидкості керованого нею транспортного засобу аж до повної його зупинки, продовжила рух у вибраному нею напрямку, внаслідок чого допустила наїзд на вказаного пішохода.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, від яких загинув на місці пригоди.

Дії обвинуваченої ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченій ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував ступінь суспільної небезпеки вчиненого нею злочину, який відноситься до тяжких злочинів та вчинений з необережності, наслідки діяння (смерть потерпілого ОСОБА_10 ), врахував відомості про особу обвинуваченої, а саме те, що вона раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, офіційно не працює, перебуває у цивільному шлюбі, має подяку за волонтерську діяльність, на обліку у лікаря-нарколога не знаходиться, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, сприяння розкриттю правопорушення, добровільне відшкодування шкоди, відсутність обставини, що обтяжують покарання,

Також суд врахував досудову доповідь, складену Миколаївським районним відділом № 1 філії Державної установи «Центр пробації» в Миколаївській, Донецькій, Луганській та Херсонських областях, відповідно до якої, виправлення ОСОБА_6 без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (у т.ч. для окремих осіб).

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, на підтримку апеляційної скарги, обвинувачену та її захисника, які просили вирок залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні вказаного у вироку кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом, є обґрунтованими та відповідають фактичним обставинам справи. Дії обвинуваченої кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, та апелянтом не оспорюються, а тому апеляційним судом не переглядаються.

Вирішуючи питання про обґрунтованість призначеного обвинуваченій ОСОБА_6 покарання та правильності її звільнення від відбування покарання з випробуванням, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 65 КК України та п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 р., призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Положеннями ст. 75 КК України, передбачено, у разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 вчинила кримінальне правопорушення, яке відноситься до тяжких злочинів та вчинене з необережності, раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, офіційно не працює, має подяку за волонтерську діяльність, на обліку у лікаря-нарколога не знаходиться. Обставинами, які пом`якшують покарання є щире каяття, та повне визнання вини, сприяння розкриттю правопорушення, добровільне відшкодування шкоди, обставин, які обтяжують покарання не встановлено.

Зі змісту висновку досудової доповіді органу пробації, у обвинуваченої ОСОБА_6 середній ризик вчинення повторного кримінального правопорушення, її виправлення без позбавлення або обмеження волі можливе та не становить високу небезпеку для суспільства, у тому числі для окремих осіб.

Апеляційний суд вважає, що, при призначенні покарання, судом першої інстанції здійснено повний та детальний аналіз даних про особу обвинуваченої, обставин вчинення кримінального правопорушення, в тому числі і обставини, які спричинили тяжкі наслідки, враховано поведінку обвинуваченої після вчинення кримінального правопорушення, визнання вини та добровільне відшкодування шкоди.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд доходить висновку, що покарання судом першої інстанції обвинуваченій ОСОБА_6 призначено відповідно до вимог ст. ст. 65-67 КК України, а відтак, підстав вважати призначене покарання занадто м`яким та таким, що не відповідає вимогам кримінального законодавства та особі обвинуваченої, як того просить апелянт, не вбачається.

Враховуючи, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, другорядну роль кари як мети покарання, а також дані про особу обвинуваченої, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про можливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за її поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 р., зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 р.), суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

Інших переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, умотивованість його висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при звільненні ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням та справедливості обраного їй заходу примусу, апелянт в апеляційній скарзі не навів.

З огляду на викладене, підстав вважати рішення суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням таким, що прийняте у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 4 жовтня 2024 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3