МИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 945/231/25
Провадження № 1-кс/945/55/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 року м. Миколаїв

Слідчий суддя Миколаївського районного суду Миколаївської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , захисника підозрюваного ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 , розглянувши клопотання слідчого СВ ВП № 5 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_6 , погоджене прокурором Миколаївської окружної прокуратури ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 00000018, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14.01.2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 209 КК України, про арешт майна,

ВСТАНОВИВ:

Слідча СВ ВП № 5 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_6 за погодженням з прокурором Миколаївської окружної прокуратури ОСОБА_3 , звернулась до слідчого судді Миколаївського районного суду Миколаївської області з клопотанням, в якому просить накласти арешт на майно підозрюваного у кримінальному провадженні ОСОБА_4 .

Відповідно до клопотання, підставою застосування арешту майна, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_4 є те, що накладення арешту необхідне з метою забезпечення виконання покарання у вигляді конфіскації майна, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 209 КК України.

В судовому засіданні прокурор Миколаївської окружної прокуратури ОСОБА_3 підтримала заявлене клопотання.

Власник майна підозрюваний ОСОБА_4 та його захисник адвокат ОСОБА_5 просили відмовити у задоволені клопотання про арешт майна. Адвокат ОСОБА_5 надала через канцелярію суду письмові заперечення проти клопотання з доданими до них документами. У судовому засіданні адвокат виступила з промовою, в якій озвучила доводи, що викладенні у запереченнях, зокрема вказала на необґрунтованість підозри та відсутності доцільності накладення арешту на майно з огляду на те, що ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 06.05.2024 у справі № 945/376/24 вже накладено арешт на майно зазначене у клопотанні прокурора у КП № 0000047. Крім того, виділяючи з вказаного кримінального провадження матеріали у КП № 0000229 від 24.06.2024 прокурор виділила і ухвалу слідчого судді від 06.05.2024 у справі № 945/376/24 про арешт майна, але цього не було зроблено при виділі матеріалів КП № 00000018.

Прокурор на вказані доводи зауважила, що КПК України не забороняє накладення арешту на те саме майно в іншому кримінальному провадженні, оскільки вони знаходяться на різних етапах і не відомо, який буде результат розгляду кримінальної справи, крім того підстави для накладення арешту на майно можуть бути різними і в даному випадку забезпечується конфіскації майна як виду покарання саме у КП № 00000018. Також вказала, що на момент виділення матеріалів у КП № 0000229 вже було повідомлено про підозру ОСОБА_4 і матеріали виділялись щодо конкретної особи, чого у КП № 00000018 не було, інформація про КП вносилась по факту, тому виділяли ухвалу щодо арешту майна конкретної особи підстав не було.

Дослідивши доводи клопотання й додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов висновку про необхідність часткового задоволення даного клопотання, виходячи з такого.

Як встановлено в судовому засіданні, слідчим відділенням ВП № 5 Миколаївського РУП Головного управління Національної поліції в Миколаївській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 00000018, зареєстрованому до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14.01.2025 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 209 КК України.

29.01.2025 року у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 27 ч. 4 ст. 358, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 190, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 209 КК України.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

В судовому засіданні слідчим суддею встановлено, що на праві приватної власності ОСОБА_4 належать автомобілі, а саме: автомобіль легковий SMART FORTWO COUPE, 2011 року випуску, білого кольору (номер кузова НОМЕР_1 ), автомобіль легковий NISSAN JUKE, 20113 року випуску, білого кольору (номер кузова НОМЕР_2 ), автомобіль легковий TOYOTA LAND CRUISER PRADO 150, 2019 року випуску, білого кольору (номер кузова НОМЕР_3 ).

Щодо належності ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності 1/3 квартири, загальною площею 67,3 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , матеріали клопотання доказів не містять.

Отже, підозрюваний ОСОБА_4 є власником майна, що є предметом даного клопотання, а тому, з урахуванням обставин зазначеного кримінального провадження, а також того, що майно, яке належить ОСОБА_4 , може бути конфісковане в рамках відповідного виду покарання, визначеного санкцією ч. 2 ст. 209 КК України, на переконання слідчого судді, є всі правові підстави для накладання арешту на таке майно.

Згідно ч. 7, 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений на майно, на яке раніше накладено арешт відповідно до інших актів законодавства. У такому разі виконанню підлягає ухвала слідчого судді, суду про накладення арешту на майно відповідно до правил цього Кодексу. Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При вирішенні клопотання сторони обвинувачення, слідчий суддя враховує, що закон не вимагає, щоб докази на підтвердження вчинення кримінального правопорушення були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого кримінального правопорушення. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно застосувати зазначений вид заходу забезпечення кримінального провадження з метою досягнення дієвості цього провадження та уникнення негативних наслідків.

Зважаючи на обставини, що розслідуються у межах цього кримінального провадження та підозру ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, санкція якого передбачає обов`язкове призначення додаткового покарання у виді конфіскації, враховуючи, що майно підозрюваного за вироком суду може бути конфісковане, слідчий суддя доходить висновку, що можливість відчуження ним вказаного майна є обґрунтованою.

З накладенням арешту можливість особи розпоряджатись відповідним майном на власний розсуд та відчужувати його на користь третіх осіб втрачається. Отже, у такий спосіб, може бути виконане завдання арешту майна, а саме запобігання можливості його відчуження.

Критерії розумності та співрозмірності обмеження права власності є оціночними поняттями. Відповідно до статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися, зокрема, на умовах, передбачених законом. При цьому, обмеження права власності має переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є пропорційними меті (Рішення ЄСПЛ від 05.01.2000 у справі «Беєлер проти Італії», заява № 33202/96, параграф 107). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (Рішення ЄСПЛ у справі Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21.02.1986, заява № 8793/79, параграф 50).

На думку слідчого судді, накладення арешту в даному випадку є розумним та співрозмірним завданням кримінального провадження, враховуючи суспільну небезпеку вчинених кримінальних правопорушень, їх специфіку, наявність обґрунтованої підозри у їх вчиненні особи, яка є власником такого майна. За таких обставин, слідчий суддя вважає, що пов`язані із накладенням арешту обмеження є виправданими, співмірними із завданнями кримінального провадження та пропорційними меті, з якою такі обмеження застосовуються.

У цьому контексті слідчий суддя зауважує, що арешт накладається без заборони користування відповідним майном, а тому не вбачає негативних наслідків від його застосування як для самого підозрюваного, так і для інших осіб. Водночас, заборона відчуження та розпорядження відповідним майном є обґрунтованою та виправданою з огляду на встановлений ризик передачі зазначеного майна на користь інших осіб, що унеможливить досягнення заявленої мети арешту.

Крім того, з урахуванням характеру кримінальних правопорушень, що розслідуються у межах цього кримінального провадження, такий захід забезпечення кримінального провадження є пропорційним втручанню у володіння майном. Підстав сумніватися в співмірності такого обмеження права власності завданням кримінального провадження у слідчого судді не виникає. У цьому випадку арешт майна необхідний для забезпечення ефективності кримінального провадження та негативних наслідків для володільця майна не створює.

Також слідчий суддя відзначає, що накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав. Хоча власник обмежується у реалізації правомочностей щодо таких прав, такий захід є тимчасовим.

За таких обставин, слідчий суддя вважає, що обмеження, яких зазнає підозрюваний, на даному етапі виправдовують такий ступінь втручання у його право власності.

З огляду на викладене, слідчий суддя дійшов висновку про наявність необхідних і достатніх підстав для часткового задоволення клопотання прокурора про арешт майна.

Керуючись ст. 170-175 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого СВ ВП № 5 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_6 , погоджене прокурором Миколаївської окружної прокуратури ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 00000018, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14.01.2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 209 КК України про арешт майна - задовольнити частково.

Накласти арешт на майно підозрюваного у кримінальному провадженні №00000018 від 14.01.2025 ОСОБА_4 , зокрема на:

автомобіль легковий SMART FORTWO COUPE, 2011 року випуску, білого кольору (номер кузова НОМЕР_1 ),

автомобіль легковий NISSAN JUKE, 20113 року випуску, білого кольору (номер кузова НОМЕР_2 ),

автомобіль легковий TOYOTA LAND CRUISER PRADO 150, 2019 року випуску, білого кольору (номер кузова НОМЕР_3 ),

шляхом тимчасового, до скасування у встановленому КПК України порядку, позбавлення права розпоряджатися та відчужувати перелічене вище майно.

Роз`яснити, що відповідно до ст. 174 КПК України за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника чи володільця майна, якщо вони доведуть, що потреба у застосуванні такого заходу відпала, арешт майна може бути скасовано повністю або частково.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її проголошення.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали проголошений 14.03.2025 року о 11 годині 15 хвилин.

Слідчий суддя ОСОБА_1

14.03.2025