КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/7835/2024 Доповідач в суді ІІ інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

та секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 25 листопада 2024 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000675 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 111-2 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 25 листопада 2024 року клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 задоволено та накладено арешт на майно, тимчасово вилучене 24 вересня 2024 року у ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем фактичного проживання начальника відділу фінансово-інформаційної системи ТОВ «ТІПІБІЕС ПРОДАКШН» ОСОБА_7 , а саме:

1. Ноутбук сірого кольору марки «hp», модель «Elite Book 840 G5», S/N: 5CG83283RQ, із зарядним пристроєм;

2. Флеш-носій білого кольору «Арасеr» 32 GB, на який збережено інформацію (резервна копія вхідних та вихідних повідомлень у поштовій скриньці «Outlook» у обліковому записі, яким користується ОСОБА_7 станом на 24.09.2024);

3. Копія наказу про звільнення ОСОБА_7 від 27.06.2024 №377к/тр, на 1 арк.;

4. Мобільний телефон синього кольору марки «iPhone», моделі «iPhone 13», серійний номер: НОМЕР_1 , ІМЕІ: НОМЕР_2 , ІМЕІ2: НОМЕР_3 , із чохлом синього кольору.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що слідчим суддею зроблено передчасний висновок про достовірність твердження прокурора щодо відносин підприємства з країною-агресором, посилання слідчого судді на цей факт не підтверджено жодним належним доказом, та здійснено суто формально, без належного дослідження доказів та відсутності будь-якої інформації «поза розумним сумнівом» та перевірки обґрунтування клопотання про накладення арешту.

Зазначає, що при накладенні арешту на майно слідчим суддею не досліджено, що майно було вилучено в порушення приписів КПК України, власник майна володіє ним на законній правовій підставі. Майно не має відношення до кримінального провадження.

Вказує, що майно не відповідає вимогам зазначеним у статті 98 КПК України, а посилання на них, як і зазначення цього в постанові про визнання речовими доказами є лише формальним зазначенням статті КПК України. Відсутнє будь-яке зазначення, які саме сліди злочину, передбаченого ст. 111-2 КК України зберегло на собі таке майно.

Вказує також на те, що відсутні докази, які б свідчили про можливість призвести до втрати майна, пошкодження чи знищення, приховування, псування, зникнення, перетворення, передачі, відчуження.

Звертає увагу, що жодній посадовій особі ТОВ «ТІПІБІЕС ПРОДАКШН» не вручено повідомлення про підозру.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, думку прокурора ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням СБ України, за процесуального керівництва прокурорів Офісу Генерального прокурора, здійснюється досудове розслідування у кримінальному №0000675 від 09.12.2022 за підозрою ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 111-2 КК України, а також за підозрою ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 111-2 КК України.

18.09.2024 ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва надано дозвіл на проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем фактичного проживання начальника відділу фінансово-інформаційної системи ТОВ «ТІПІБІЕС ПРОДАКШН» ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Слідчим суддею надано дозвіл на проведення обшуку за вказаною адресою з метою виявлення та вилучення персональних електронно-обчислювальних машин та електронних приладів (комп`ютерів, ноутбуків, планшетів, жорстких дисків, флеш-накопичувачів), мобільних телефонів з сім-картками, якщо на них міститься інформація щодо постачання продукції в адресу рф.

Так, 24.09.2024 на проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем фактичного проживання начальника відділу фінансово-інформаційної системи ТОВ «ТІПІБІЕС ПРОДАКШН» ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ході якого виявлено та вилучено майно, зазначене у клопотанні прокурора.

Відповідно до протоколу обшуку від 24.09.2024, на ноутбуці сірого кольору марки «hp», модель «Elite Book 840 G5», S/N: 5CG83283RQ, виявлено програму для ведення бухгалтерського обліку, в якій міститься інформація щодо діяльності ТОВ «ТІПІБІЕС ПРОДАКШН» з суб`єктами підприємницької діяльності рф, а відтак, враховуючи, що така інформація має важливе значення для провадження, слідчими прийнято рішення про його вилучення. Крім того, у ході обшуку було виявлено належний ОСОБА_7 мобільний телефон синього кольору марки «iPhone», моделі «iPhone 13», серійний номер: НОМЕР_1 , ІМЕІ: НОМЕР_2 , ІМЕІ2: НОМЕР_3 , із чохлом синього кольору, який також містить інформацію, що має значення для даного кримінального провадження, а відтак, з метою забезпечення збереження доказів, що містяться на носії та проведення експертного дослідження слідчими в силу ст. 234 КПК України прийнято рішення про його вилучення.

Постановою старшого слідчого 3 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України ОСОБА_13 від 24.09.2024 вилучені у ході проведення обшуку речі визнані речовими доказами у кримінальному провадженні №0000675 від 09.12.2022 року.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 25.11.2024 клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 задоволено та накладено арешт на майно, тимчасово вилучене 24 вересня 2024 року у ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем фактичного проживання начальника відділу фінансово-інформаційної системи ТОВ «ТІПІБІЕС ПРОДАКШН» ОСОБА_7 , а саме: ноутбук сірого кольору марки «hp», модель «Elite Book 840 G5», S/N: 5CG83283RQ, із зарядним пристроєм; флеш-носій білого кольору «Арасеr» 32 GB, на який збережено інформацію (резервна копія вхідних та вихідних повідомлень у поштовій скриньці «Outlook» у обліковому записі, яким користується ОСОБА_7 станом на 24.09.2024); копія наказу про звільнення ОСОБА_7 від 27.06.2024 №377к/тр, на 1 арк.; мобільний телефон синього кольору марки «iPhone», моделі «iPhone 13», серійний номер: НОМЕР_1 , ІМЕІ: НОМЕР_2 , ІМЕІ2: НОМЕР_3 , із чохлом синього кольору.

Слідчий суддя, задовольняючи клопотання, виходив з того, що з метою збереження речового доказу в стані, придатному для використання у кримінальному провадженні, а також для подальшого проведення експертних досліджень, з метою тимчасового позбавлення можливості відчужувати вказане майно, необхідно накласти арешт на вказане у клопотанні прокурора майно у вигляді заборони використання, розпорядження та відчуження вказаних речей.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3)конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Так, до матеріалів клопотання долучено постанову старшого слідчого 3 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління Служби безпеки України ОСОБА_13 від 24.09.2024 , якою вищезазначене майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000675 від 09.12.2022 (а.с.208-210 т.1)

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на вищевказане майно, з тих підстав, що вказане майно у встановленому законом порядку визнане речовими доказами у межах кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на вищевказане майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту даного майна, може призвести до його приховування, пошкодження, знищення чи відчуження.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість висновку слідчого судді щодо встановлення наявності відносин підприємства з країною-агресором, оцінюються колегією суддів критично, оскільки сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності події та складу кримінального правопорушення в діянні, винуватості особи в його вчиненні, у тому числі наявності або відсутності умислу в діях особи, вирішуються судом під час ухвалення вироку, тобто на стадії судового провадження.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Зважаючи на викладене та встановлені під час здійснення досудового розслідування обставини, спростовуються доводи апелянтів про те, що клопотання прокурора та додані до нього матеріали не містять обставин та посилань на належні та допустимі докази, які б обґрунтовували підозру, що власник майна може сховати, знищити, пошкодити або відчужити майно.

Крім того, колегія суддів вважає, що посилання апелянта на порушення законодавства під час здійснення обшуку та вилучення майна не свідчать про неправильність висновків слідчого судді щодо арешту майна, оскільки вказані посилання апелянта фактично зведені до оскарження законності проведеного вилучення під час обшуку, що не є предметом даного апеляційного розгляду, натомість оцінка законності проведеної такої слідчої (процесуальної) дії, а також належності та допустимості отриманих внаслідок такої слідчої дії відомостей, може бути надана під час розгляду кримінального провадження по суті.

Посилання апелянта на невідповідність вищезазначеного майна критеріям речових доказів, є безпідставними, оскільки встановлені слідчим суддею фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що вищевказане майно може містити відомості, які можуть бути використані як докази факту та обставин вчинення кримінального правопорушення, а отже відповідає ознакам речових доказів, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для його арешту як речових доказів з метою збереження.

Окрім того, при вирішенні питання щодо арешту майна, з підстав визначених ст. 170 КПК України, потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження та збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна. А відтак, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що жодній посадовій особі ТОВ «ТІПІБІЕС ПРОДАКШН» не вручено повідомлення про підозру як безпідставні.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст.170, 172-173 КПК України, які б слугували підставою для її скасування. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 25 листопада 2024 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ________________ ОСОБА_14

Судді:

ОСОБА_15