Справа №295/5084/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2025 року м. Житомир

Слідчий суддя Богунського районного суду м. Житомира ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

слідчого ОСОБА_4 ,

підозрюваного ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Житомирі клопотання старшого слідчого в ОВС другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Житомирі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, ОСОБА_4 , погоджене прокурором Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_7 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1

В С Т А Н О В И В :

Слідчий звернувся із указаним клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у якому послався на те, що 02.01.2023 на підставі Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» № 69/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань ОСОБА_5 призвано на військову службу за призовом під час мобілізації до Збройних Сил України. Для проходження військової служби він був направлений до в/ч НОМЕР_1 , де проходив службу на посаді курсанта.

09.02.2023 солдата, призваного по мобілізації, ОСОБА_5 , який прибув з в/ч НОМЕР_1 відповідно до наказу № 46 командира в/ч НОМЕР_2 , зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду стрільця-санітара 2 десантно-штурмового відділення з десантно-штурмового батальйону 8 десантно-штурмової роти 3 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_2 .

За час служби у військовій частині військовослужбовець ОСОБА_5 призначений на посаду стрільця-гранатометника 2 десантно-штурмового взводу 12 десантно-штурмової роти 3 десантно-штурмового батальйону в/ч НОМЕР_2 .

24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який затверджено Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ та котрий у подальшому неодноразово продовжувався.

Як слідує зі змісту клопотання, солдат ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем за мобілізацією, перебуваючи на посаді стрільця-гранатометника 2 десантно-штурмового взводу 12 десантно-штурмової роти 3 десантно-штурмового батальйону в/ч НОМЕР_2 , в порушення вимог ст.ст. 11, 16, 40, 49, 128, 200 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, з особистих мотивів та з метою тимчасово ухилитись від військової служби, без дозволу відповідних командирів (начальників) та без поважних причин, в умовах воєнного стану, 11.05.2023 самовільно залишив місце служби розташування підрозділу в/ч НОМЕР_2 АДРЕСА_1 та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його із виконанням службових обов`язків у військовій частині та визначених місцях служби до 28.09.2024, коли останній прибув до органу досудового розслідування.

За час відсутності у військовій частині НОМЕР_2 та визначених місцях служби з 11.05.2023 по 28.09.2024 військовослужбовець ОСОБА_5 обов`язки військової служби не виконував, перебуваючи поза межами військової частини, правоохоронні органи або органи державної влади про свою належність до військової служби, про вчинене ним самовільне залишення військової частини, а також його причини не повідомив та проводив час на власний розсуд.

28.09.2024 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та цього ж дня вручено клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також зобов`язано останнього прибути за викликом 02.10.2024 року, але підозрюваний в обмовлений час не з`явився, причини своєї неявки не повідомив.

13.11.2024 року підозрюваний ОСОБА_5 оголошений у розшук та цього ж дня досудове розслідування у кримінальному провадженні зупинено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 280 КПК України у зв`язку із оголошення в розшук підозрюваного.

14.04.2025 року досудове розслідування у кримінальному провадженні відновлено у зв`язку із встановленням місця знаходження розшукуваної особи та затримання ОСОБА_5 на підставі абзацу десятого частини першої статті 615 КПК України, оскільки у слідства виникли обґрунтовані обставини, які дають підстави вважати, що можлива втеча підозрюваної у вчиненні злочину особи із метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Як далі слідує зі змісту клопотання, обставини, які дають підстави обґрунтовано підозрювати ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, підтверджуються зібраними в ході досудового розслідування належними та допустимими доказами у своїх сукупності, а саме: витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_2 про зарахування до списків особового складу військової частини, поставлення на забезпечення та прийняття посади; витягами з наказів командира військової частини НОМЕР_2 про призначення службового розслідування та про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення місця служби військовослужбовцем ОСОБА_5 ; актом службового розслідування за фактом самовільного залишення місця служби розташування військової частини НОМЕР_2 військовослужбовцем ОСОБА_5 тощо.

З метою запобігання спробам ОСОБА_5 переховуватися від органів досудового розслідування, враховуючи наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_5 кримінального правопорушення та вагомість здобутих слідством доказів вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, яке відносяться до категорії тяжкого злочину, слідчий за погодженням з прокурором просить застосувати до підозрюваного ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк досудового розслідування до 29.04.2025.

В судовому засіданні слідчий та прокурор підтримали клопотання, просили його задовольнити.

Слідчий додав, що підозрюваний має судимість, яка не погашена. Також ОСОБА_5 перебував в розшуку, після отримання викликів до слідчого не з`являвся, а тому слідчий просив не визначати розмір застави. На письмові заперечення захисника на клопотання слідчий зауважив, що складати протокол про затримання особи можуть слідчий і прокурор. Ніяких процесуальних дій із ОСОБА_5 з часу його затримання у м. Нововолинську не проводилось до його прибуття до слідчого, отже порушень права на захист немає. Відповідно до Закону України «Про Військову службу правопорядку у Збройних Силах України» до завдань Служби правопорядку віднесений розшук військовослужбовців, які самовільно залишили військову частину.

Прокурор у засіданні просив врахувати, що крім наведеного у клопотанні ризику переховування від органів досудового розслідування також існує ризик вчинення підозрюваним нового кримінального правопорушення.

Натомість захисник ОСОБА_6 в судовому засіданні просила обрати більш м`який запобіжний захід її підзахисному, який згоден надалі продовжити військову службу, а також зауважила, що підозрюваного доставили до слідчого судді після спливу 60 годин. За словами захисника, підозрюваний не з`явився 02.10.2024 на обрання запобіжного заходу, бо в нього не було коштів. Крім цього, на думку захисту, поліція м. Нововолинська повинна була після затримання ОСОБА_5 повідомити про це центр з надання безоплатної правничої допомоги. Разом з тим захисник підтвердила, що із підозрюваним до моменту доставлення останнього до слідчого інших слідчих (процесуальних) дій не проводилось. Майже аналогічного змісту письмові заперечення на клопотання були надані у судовому засіданні.

Підозрюваний ОСОБА_5 в судовому засіданні зазначив, що протягом двох років у СЗЧ нічого кримінального не скоював, а 02.10.2024 року не з`явився на розгляд клопотання про обрання запобіжного заходу через відсутність коштів. Служити не відмовляється. Неодружений, на утриманні дітей не має. Фактично затриманий 12.04.2025 о 15 год. Просив відмовити у задоволенні клопотання.

Заслухавши учасників кримінального провадження, дослідивши клопотання та додані до нього документи, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

За змістом ст.ст. 131-132 КПК України запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

За змістом статті 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам, зокрема, переховуватися від органів досудового розслідування й суду та/або вчинити інше кримінальне правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у інкримінованому вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх обставин підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

У п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України передбачено, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Разом з тим, за змістом частини восьмої статті 176 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті (тримання під вартою).

Відповідно до положення пункту 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series А, № 182).

При цьому, обґрунтована підозра вимагає тільки наявності певних об`єктивних відомостей, які дають підстави для переконання в тому, що особа вірогідно вчинила злочин. За визначенням Європейського суду, «у п-п. «с» п. 1 ст. 5 йдеться про розумну підозру, а не про щиру або сумлінну (bona fide) підозру».

На переконання слідчого судді, надані стороною обвинувачення докази доводять обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним ОСОБА_5 інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» (1994) суд визначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтованого обвинувального вироку чи просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, яке за класифікацією КК України відноситься до тяжкого злочину, та за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років.

На думку слідчого судді, наведені у клопотанні та озвучені в судовому засіданні обставини свідчать про наявність достатніх підстав вважати, що існує передбачений пунктом 1 ч. 1 ст. 177 КПК України ризик, який є підставою для обрання відносно підозрюваного ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Надаючи оцінку можливості вчинення підозрюваним дій, передбаченим пунктом 1 частини 1 статті 177 КПК України, слідчий суддя враховує, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. При цьому КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови» (Becciev v. Moldova) § 58). Щодо наявності ризику переховування від органів досудового розслідування та/або суду слідчий суддя зважає, що ОСОБА_5 обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до десяти років, тобто існує ймовірність притягнення до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю передбаченого покарання. Отже, очікування можливого суворого вироку може мати значення при визначенні ризику переховування. Співставлення можливих негативних для підозрюваного наслідків переховування у невизначеному майбутньому, із можливим засудженням до покарання у виді позбавлення волі робить цей ризик достатньо високим. Також, сам факт підозри у самовільному залишенні ОСОБА_5 в умовах воєнного стану військової частини, в якій останній проходив військову службу, та проведенні у зв`язку із цим вільного часу на власний розсуд протягом більше року, неявку підозрюваного на виклик на розгляд клопотання про обрання йому запобіжного заходу та оголошення останнього у розшук тільки підтверджує існування зазначеного ризику.

Неодноразове притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності, наявність непогашеної судимості, відсутність постійного місця роботи та стабільного заробітку також підтверджують існування передбаченого пунктом п`ятим частини першої статті 177 КПК України ризику вчинення підозрюваним іншого кримінального правопорушення, на чому наголосив у засіданні прокурор.

Враховуючи вагомість наявних доказів вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_5 у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, а також враховуючи його вік та стан здоров`я, майновий стан та репутацію підозрюваного, відсутність постійного місця роботи, ризик продовження чи повторення протиправної поведінки та з огляду на положення частини восьмої статті 176 КПК України, слідчий суддя дійшов висновку про доцільність обрання відносно ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Зважаючи на зміст абзацу восьмого статті 183 КПК України, згадані у попередніх абзацах ризики та обставини, слідчий суддя вважає за можливе не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 407 КК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 КПК України строк тримання під вартою обчислюється з моменту взяття під варту, а якщо взяттю під варту передувало затримання підозрюваного, обвинуваченого, - з моменту його фактичного затримання.

У своїх письмових запереченнях на клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою захисник ОСОБА_6 зазначила, що затримання в м.Нововолинську ОСОБА_5 не було зафіксовано, чим порушено його право на захист, адже участь захисника на стадії затримання обов`язковою і проведення всіх процесуальних дій має відбуватися за участі захисника, відповідно до ст. 20, 42, 46. 213 КПК України. З огляду на це, захисник просила слідчого суддю в порядку статті 206 КПК України перевірити обставини затримання ОСОБА_5 та не складення протоколу затримання уповноваженими особами.

З наявної у матеріалах справи копії протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 14.04.2025 убачається, що фактичне затримання ОСОБА_5 відбулось 14.04.2025 року о 12 год. 07 хв. за адресою : м. Житомир, вул. Перемоги, 54. У свою чергу підозрюваний в судовому засіданні зазначив, що був затриманий 12.04.2025 року приблизно о 15-ій годині.

Частинами першою та п`ятою статті 206 КПК України передбачено, що кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи. Незалежно від наявності клопотання слідчого, прокурора, слідчий суддя зобов`язаний звільнити особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких трималася ця особа, не доведе, існування передбачених законом підстав для затримання особи без ухвали слідчого судді.

Стаття 208 КПК надає повноваження затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, «уповноваженій службовій особі» та особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою (ст. 209 КПК України).

КПК України у кількох положеннях зазначає, що цей термін позначає особу, якій законом надане право здійснювати затримання. В інших положеннях Кодексу термін «уповноважена службова особа» вживається поряд із термінами «слідчий», «прокурор», «дізнавач».

Касаційний кримінальний суд ВС у постанові по справі 204/6541/16-к від 15.06.2021 року зазначив, що вживання в законі терміна «уповноважена службова особи» призводить до висновку, що цим терміном законодавець позначив особу, якій законом надані повноваження проводити затримання, але яка водночас не є ані «слідчим», ані «прокурором», ані «дізнавачем». Таким чином, цей термін відсилає до інших законодавчих актів, якими надаються повноваження здійснювати затримання державним органам і їх службовим особами.

На підставі аналізу законодавства можна зробити висновок, що термін «уповноважена службова особа» включає, у тому числі, поліцейських патрульної або інших служб поліції (стаття 37 Закону України «Про Національну поліцію»); військовослужбовців Служби правопорядку (стаття 7 Закону України «Про Військову службу правопорядку у Збройних Силах України»), Національної гвардії України (стаття 13 Закону України «Про Національну гвардію України»), Управління державної охорони України (стаття 18 Закону України «Про державну охорону органів державної влади України та посадових осіб»); службових осіб органів Державної прикордонної служби України (стаття 20 Закону України «Про Державну прикордонну службу України»), Служби безпеки України (стаття 7 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність»), розвідувальних органів (стаття 47 Закону України «Про розвідку ), служби судової охорони (стаття 162 Закону України «Про судоустрій і статус суддів») тощо.

Згідно з ч. 5 ст. 208 КПК України про затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, обов`язково складається протокол.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у постанові від 20 жовтня 2022 року по справі № 565/1354/19 зазначила, що норми кримінального процесуального законодавства не вимагають складення протоколу затримання в ту ж годину, в яку особу було затримано. Зокрема, Верховний Суд вказав, що частина п`ята статті 208 КПК України передбачає тільки обов`язковість складення протоколу затримання із зазначенням у ньому години і хвилини затримання, що означає, що КПК України допускає випадки, коли фактичне затримання особи і складення протоколу про це можуть не співпадати у часі з урахуванням певних умов (наприклад, віддаленість місця затримання особи від адміністративної будівлі уповноваженого органу, введення правового режиму воєнного стану тощо). При цьому суд касаційної інстанції зауважив, що запізніле складення протоколу про затримання особи є виправданим у тій ситуації, коли об`єктивні причини спонукали уповноважену особу діяти саме таким чином.

У свою чергу колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 16 лютого 2021 року у справі № 204/6541/16-к не погодилася з висновком про те, що затримання в порядку статті 207 або 208 КПК України має проводитися за обов`язкової участі адвоката. Саме по собі затримання в порядку статей 207 або 208 КПК України за визначенням є несподіваною для його учасників подією. Власне сам факт того, що закон надає органам правопорядку повноваження проводити затримання без попереднього судового дозволу, означає, що законодавець визнає непередбачуваність обставин, які зумовлюють таке затримання. Таким чином, на думку колегії, вимога присутності адвоката при затриманні є практично нездійсненною і не передбачена будь-яким положенням КПК України, Конституції України чи міжнародних договорів України. Встановлення такого правила Судом зведе нанівець будь-яку поліцейську діяльність, оскільки практично неможливо забезпечити присутність адвоката в той час і в тому місці, де може відбутися затримання за підозрою у вчиненні злочину.

Також у постанові від 09.07.2024 року у справі № 678/428/23 Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду констатував, що сам факт відсутності протоколу про затримання особи в матеріалах кримінального провадження жодним чином не свідчить про недопустимість усіх отриманих у подальшому доказів у цьому провадженні або ж про недопустимість слідчих дій. Вказане порушення прав особи, яке втілилося в нескладенні протоколу про затримання, несвоєчасному складенні протоколу про затримання або ж про затримання особи раніше, аніж це зазначено в протоколі затримання, може бути усунуте шляхом констатації судом того часу затримання, коли воно реально відбулося.

У матеріалах клопотання відсутні та учасниками провадження не були надані слідчому судді докази проведення із затриманим ОСОБА_5 будь-яких слідчих (процесуальних) дій після фактичного затримання за відсутності захисника. Також із доданої до клопотання розписки слідує, що копія клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою була вручена підозрюваному 15.04.2025 року о 08 год. 15 хв., що повністю відповідає вимогам частини другої статті 184 КПК України.

Отже, проаналізувавши встановлені в судовому засіданні обставини справи, практику Верховного Суду, безпосередньо положення статті 206 КПК України слідчий суддя дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання захисника.

Керуючись ст.ст. 176-178, 183, 184, 186, 193, 194, 196, 197, 206, 208, 209, 309, 395 КПК України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання задовольнити.

Застосувати щодо підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, обчислюючи строк тримання під вартою з моменту фактичного затримання із 15 год. 00 хв. 12 квітня 2025 року.

Строк дії ухвали встановити до 29 квітня 2025 року.

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 щодо перевірки в порядку ст. 206 КПК України обставин затримання ОСОБА_5 та не складання протоколу затримання відмовити.

Ухвала щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а особою, яка перебуває під вартою протягом 5 днів з моменту вручення їй копії ухвали.

Слідчий суддя