ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

засудженого ОСОБА_8 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження матеріали провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 січня 2025 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

якою відмовлено у задоволенні заяви засудженого про умовно дострокове звільнення від відбування покарання,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати як незаконну, та звільнити його від відбування покарання.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що ухвала суду не відповідає рішенням ЄСПЛ, ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішенню Конституційного Суду України від 16.09.2021 року.

Зазначає, що він фактично відбув 34 роки покарання.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати як незаконну, та задовольнити клопотання засудженого про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Стверджує, що суд першої інстанції не врахував те, що ухвалами Дніпропетровського обласного суду від 27.07.2000 року та 06.11.2000 року призначене ОСОБА_8 покарання у виді смертної кари - розстрілу було замінено на довічне ув`язнення, а також, що на цей час засуджений ОСОБА_8 відбув 27,5 років покарання. За час відбування покарання він не вчинив жодного злочину або правопорушення. Вважає, що у нього наявний прогрес виправлення.

Зазначає, що на думку засудженого, призначене йому покарання за ст.93 КК України (1960 року) не могло перевищувати 15 років.

Також вказує на те, що рішенням Європейського суду з прав людини у справі Петухов проти України № 2 встановлено порушення Україною прав довічно засуджених відповідно до ст.3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 січня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про умовно дострокове звільнення від відбування покарання.

Відповідно до ухвали суду, яка оскаржується, призначене ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі не є покаранням, призначеним на певний строк, і тому на нього не можуть поширювати свою дію норми ст. 81, 82 КК України. Також зазначено, що на сьогоднішній день КК України та КПК України не визначають за судом права і можливості дострокового звільнення особи засудженої до покарання у виді довічного позбавлення волі, так як і не визначають процесуальної процедури вирішення цього питання.

Заслухавши доповідь судді, засудженого та його захисника, які просили задовольнити вимоги апеляційних скарг, думку прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги засудженого та його захисника не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що вироком Дніпропетровського обласного суду від 12.02.1997 року ОСОБА_8 засуджено за ч.3 ст.193, ч.1 ст.222, ч.2 ст.17-140, ч.2 ст.140, ст.ст.17,19, 140 ч.2, ч.3 ст.142, п.п. «а», «г», «з» ст.93, ст.42 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді смертної кари - розстрілу з конфіскацією в дохід держави всього майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 27.05.1997 року вказаний вирок суду змінено, та зазначено ОСОБА_8 вважати засудженим за ч.1 ст.222, п.п. «а», «г», «з» ст.93 , ч.3 ст.142, ч.3 ст.193 КК України (в редакції 1960 року).

Також вироком Дніпропетровського обласного суду від 30.12.1998 року ОСОБА_8 засуджено за п. «з» ст.93, чч.2 ст.17-140, ч.2 ст.140, ч.ч.1,3 ст.42 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді смертної кари - розстрілу з конфіскацією в дохід держави всього майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 09.03.1999 року вказаний вирок суду змінено, та виключено з вироку рішення про призначення за п. «з» ст.93 КК України додаткового покарання у вигляді конфіскації майна і вважати засудженим за цим законом та за сукупністю злочинів, передбачених ст.ст.17, 140 ч.2, 140 ч.2, 142 ч.2, ст.42 ч.1, ст.42 ч.3 КК України до виключної міри покарання розстрілу з конфіскацією майна, а тому вирок Дніпропетровського обласного суду від 30.12.1998 року набрав законної сили 09.03.1999 року.

Ухвалами Дніпропетровського обласного суду від 27.07.2000 року та 06.11.2000 року ОСОБА_8 замінено призначене покарання у вигляді смертної кари на довічне позбавлення волі.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29.03.2018 року, засудженому ОСОБА_8 зараховано строк попереднього ув`язнення з 17.04.1995 року по 09.03.1999 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Також судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 за час відбування покарання мав 3 стягнення, заохочень немає, характеризується негативно, дані щодо його працевлаштування в матеріалах особової справи відсутні.

Доводи апеляційних скарг щодо порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині застосування національними судами до осіб покарання у вигляді довічного позбавлення волі без можливості перегляду справ з подальшим звільненням від покарання та застосування безпосередньо норм міжнародного права та практики ЄСПЛ, не можуть бути підставою для задоволення апеляційних скарг.

Так, у низці своїх рішень, в тому числі й від 12 березня 2019 року у справі «Пєтухов проти України», ЄСПЛ зазначив, що сам факт того, що зрештою покарання у виді довічного позбавлення волі може бути відбутим у повному обсязі не суперечить ст. 3 Конвенції.

Отже, перегляд покарання у виді довічного позбавлення волі необов`язково має призвести до звільнення відповідного засудженого. Характер встановленого за ст. 3 Конвенції порушення свідчить, що для належного виконання цього рішення від держави-відповідача вимагатиметься впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі. Механізм такого перегляду повинен гарантувати перевірку у кожному конкретному випадку, чи обґрунтовано триваюче тримання під вартою законними пенологічними підставами, та має надавати засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити з певним ступенем точності, що їм треба зробити, аби було розглянуто питання щодо їх звільнення, та за яких умов це можливо, відповідно до стандартів, розроблених практикою Суду.

У рішенні ЄСПЛ «Ласло Магьяр проти Угорщини», вказано, що Конвенція не забороняє державам засуджувати осіб, що вчинили серйозні злочини, до невизначеного строку покарання у виді позбавлення волі, яке дозволяє тривале тримання під вартою правопорушника у випадку необхідності захисту населення, при цьому це особливо правильно для осіб, визнаних винуватими у вбивстві та інших тяжких злочинах проти особистості. Той факт, що такий засуджений, можливо, відбув тривалий термін тюремного ув`язнення, не зменшує позитивне зобов`язання держави по захисту населення; держава може виконати це зобов`язання, продовжуючи тримати під вартою таких довічно ув`язнених до тих пір, доки вони залишаються небезпечними.

Аналогічну правову позицію висловила і Велика Палата Верховного Суду, яка 08.07.2020 року розглянула в судовому засіданні кримінальну справу за заявою ОСОБА_9 про перегляд судових рішень, постановлених щодо нього, з підстав встановлення рішенням ЄСПЛ від 12.03.2019 року (заява № 41216/13) у справі «Пєтухов проти України № 2» порушення Україною вимог ст. 3 Конвенції у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити. При цьому у своїх інших рішеннях ЄСПЛ також неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності, зокрема у п. 31 рішення в справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia), у п. 109 рішення у справі «Церква Бесарабської Митрополії та інші проти Молдови» (Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. Moldova), у п. 53 рішення в справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine) та у п. 19 рішення в справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine).

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що встановлені порушення Конвенції щодо ОСОБА_9 полягають у тому, що в Україні немає законодавчих підстав пенологічного характеру, які забезпечують особам, засудженим до довічного позбавлення волі, перспективу реального звільнення або перегляду призначеного покарання.

Враховуючи національне законодавство та практику ЄСПЛ, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції, та не являє собою порушення ст. 3 цієї Конвенції; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням ст. 3 Конвенції; в) відсутнє порушення ст. 3 Конвенції в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі повинен надавати національним органам можливість оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.

Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Підсумовуючи зазначене, як ЄСПЛ, так Конституційний Суд України і Верховний Суд констатували de facto певну законодавчу прогалину в питаннях неможливості в Україні здійснювати оцінку змін поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції, але вказаного роду прогалини мають усуватися виключно законодавцем, а не судом, оскільки при вирішенні конкретного клопотання засудженого у кримінальному провадженні правозастосувач, яким в даному випадку є суд, повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуватися процедури розгляду порушених особою питань, тобто користуватися принципом законності, згідно якого «дозволено робити лише те, що передбачено в законі» (ст. 19 Конституції України, Рішення КСУ № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року).

Пункт 4.1 рішення Другого сенату Конституційного Суду України зобов`язав Верховну Раду України усунути невідповідність окремих положень КК Основного Закону шляхом запровадження правового механізму, здатного забезпечити засудженим до довічного позбавлення волі реалістичну перспективу звільнення.

Таким чином покарання у виді довічного позбавлення волі не було визнано таким, що не відповідає Конституції України.

Законом України від 18.10.2022 року № 2690-IX (чинним від 6 листопада 2022 року) «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» внесено зміни до кримінального закону. Зокрема, національний закон встановлює двоетапний алгоритм дій та рішень щодо вирішення питання про умовно-дострокове звільнення засудженого до довічного позбавлення волі:

1) заміна покарання у виді довічного позбавлення волі позбавленням волі на строк від п`ятнадцяти до двадцяти років (ч. 5 ст. 82 КК);

2) умовно-дострокове звільнення від відбування нового покарання після відбуття засудженим щонайменше трьох чвертей його строку (п. 3 ч. 3 ст. 81 КК).

Відповідно до ч. 3 ст. 154 КВК України стосовно засудженого, щодо якого відповідно до статей 81, 82 КК України може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань у місячний термін надсилає клопотання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Адміністрація органу або установи виконання покарань після відбуття засудженим установленого КК строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Відповідно до ч. 12 ст.154 КВК України разом із поданням щодо можливості представлення засудженого до довічного позбавлення волі до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким адміністрація виправної колонії подає до суду висновок щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі.

Визначення ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі та складення висновку здійснюються за участю уповноваженого органу з питань пробації.

Порядок та методика визначення ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Основною метою подання висновку щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі є забезпечення суду інформацією, що є необхідною для визначення можливості заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке та визначення в індивідуальному порядку строку позбавлення волі засудженому, стосовно якого вирішується зазначене питання.

Відповідно до ч. 13 ст. 154 КВК України особа, засуджена до довічного позбавлення волі, додатково до подання щодо можливості представлення її до заміни покарання на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк повинна подати індивідуальний план виправлення та ресоціалізації. Такий план має містити заходи, здійснення яких у період відбування більш м`якого покарання у виді позбавлення волі на певний строк дасть змогу засудженій особі усунути фактори, що можуть негативно впливати на утримання від вчинення повторного кримінального правопорушення, та факти, що свідчать про перспективи виправлення та ресоціалізації засудженої особи після звільнення.

Форма індивідуального плану виправлення та ресоціалізації визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Вказане узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, а саме рішення Hutchinson v. the United Kingdom від 17 січня 2017 року (заява № 57592/08), «Петухов проти України» (№ 2) від 12 березня 2019 року (заява № 41216/13), в яких зроблено наголос на реабілітації та реінтеграції засуджених до довічного позбавлення волі, з метою недопущення порушення ст. 3 та 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року.

Матеріали провадження не містять даних про те, що засуджений ОСОБА_8 звертався до комісії виправної колонії щодо можливості представлення його до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі позбавленням волі на певний строк.

За таких обставин, з урахуванням чітко визначеної законодавством процедури можливості розгляду питання про умовно-дострокове звільнення для засуджених до довічного позбавлення волі передує позитивне рішення щодо заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на певний строк (від п`ятнадцяти до двадцяти років).

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_8 засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі, а тому факт відбуття ним більше 15 років у місцях позбавлення волі не є законною підставою для його умовно-дострокового звільнення, так як відсутні відомості про заміну покарання з довічного позбавлення волі на певний строк ОСОБА_8 .

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що за відсутності судового рішення про заміну ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на строк від п`ятнадцяти до двадцяти років, відповідно до вимог ч. 5 ст. 82 КК України, суд позбавлений можливості вирішити питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

За таких обставин апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 не підлягають задоволенню, а рішення суду є обґрунтованим і скасуванню або зміні не підлягає.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 537, 539 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 січня 2025 року залишити без задоволення.

Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 січня 2025 року щодо засудженого ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________ _________ __________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4