ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1316/25 Справа № 192/3448/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі, матеріали кримінального провадження №0000076 від 18 листопада 2024 року щодо ОСОБА_8 , за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , поданою на вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2025 року, яким

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Дніпропетровську, має громадянство України, без наявності утриманців, раніше неодноразово засуджений, мешкає у АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, із призначенням покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років, визначенням початку строку відбування покарання з моменту затримання ОСОБА_8 ..

Вироком суду встановлено, що 18 листопада 2024 року, приблизно о 00 годині 30 хвилин, під час дії воєнного стану на території України, ОСОБА_8 , діючи повторно, проник через відкриту хвіртку огорожі домоволодіння АДРЕСА_2 і таємно викрав звідти належне потерпілому ОСОБА_9 майно зварювальний інвертор Dnipro-M SAB-17 DX вартістю 4470,14 грн.

У поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичних обставин вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, як вони встановлені і викладені у вироку суду, правильності правової кваліфікації дій його за ч.4 ст.185 КК України, просить змінити вирок суду у частині призначеного покарання: застосувати положення ст.75,76 КК України та звільнити ОСОБА_8 від призначеного покарання із випробуванням, встановленням іспитового строку та покладенням відповідних процесуальних обов`язків.

Зазначає при цьому про недостатнє врахування судом першої інстанції наявності щиросердного каяття ОСОБА_8 у скоєному, відсутність збитків та відшкодування матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_9 , який не наполягав на суворому покаранні для обвинуваченого, сумісне проживання ОСОБА_8 із особою інвалідом 2 групи, яка постійно потребує стороннього нагляду і не може самостійно себе обслуговувати..

Під час апеляційного розгляду:

-захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу сторони захисту у повному обсязі наведених у ній доводів та просили про зміну вироку суду у частині розміру призначеного покарання;

-прокурор відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційних вимог сторони захисту.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, обговоривши наведені у скарзі доводи та співставивши із наявними матеріалами кримінального провадження у частині оскаржених обставин, проаналізувавши додатково надані захисником докази, які характеризують особу обвинуваченого, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно із положеннями ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і умотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального проступку за обставин, встановлених вироком суду першої інстанції, та правова кваліфікація його дій за ч.4 ст.185 КК України захисником не оскаржуються, тому, апеляційний суд вирок у цій частині не розглядає.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги захисника щодо невідповідності призначеного ОСОБА_8 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість, виходячи з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.50.65 КК та роз`яснюючих положень п.1.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання", призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Виходячи із принципів співмірності і індивідуалізації, це покарання за своїм

видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характери вчинених дій. небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

При цьому повноваження суду (його права га обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття "судова дискреція" (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Вирішуючи питання про вид та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував та справедливо зазначив, що той має низку не знятих та не погашених судимостей і знову вчинив умисне тяжке кримінальне правопорушення, не працевлаштований, здійснює нагляд за ОСОБА_10 .

У якості обставин, які пом`якшують покарання, місцевий суд визнав щиросердне каяття ОСОБА_8 у скоєному; обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено.

Тобто, суд врахував та зазначив у вироку під час призначення ОСОБА_8 покарання усі, зазначені у апеляційній скарзі захисту, обставини і призначив покарання у мінімальних межах санкції ст. ч.4 ст.185 КК України, пов`язане із реальним відбуттям покарання.

Погоджуючись із таким висновком суду, колегія суддів, крім того, звертає увагу, що ОСОБА_8 дійсно неодноразово був засуджений (7 разів) вироками судів, у тому числі, і за аналогічні за змістом кримінальні правопорушення; вчиняв злочини і у період іспитових строків, не витримуючи їх і йому неодноразово призначались покарання за сукупністю вироків ( ст.71 КК України). Тобто, звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання не досягає своєї виправної мети і не запобігає вчиненню ним кримінальних правопорушень, незважаючи на спільне мешкання із особою-інвалідом.

Тому, доводи апеляційної скарги захисника щодо можливості учергове звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання на підставі ст.75 КК України колегія суддів вважає необґрунтованими.

На підставі викладеного, керуючись ст. 405,407,418,419 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

Вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2025 року щодо ОСОБА_8 за ч.4 ст.185 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала апеляційної інстанції є остаточною, але, може бути оскаржена учасниками кримінального провадження у касаційному порядку, до Верховного Суду. протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4