Справа № 591/7392/23
Провадження № 1-кп/591/260/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2025 року Зарічний районний суд м. Суми у складі головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и в :

В провадженні суду знаходиться обвинувальний акт стосовно ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, та відносно якого застосовано запобіжні заходи у виді тримання під вартою.

04 квітня 2025 року до суду надійшло клопотання прокурора про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, яке мотивовано тим, що строк тримання під вартою закінчується 10 квітня 2025 року, але судовий розгляд не завершено та продовжують існувати ризики, які були підставою для обрання такого заходу забезпечення, зокрема можливість обвинуваченого переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення.

В судовому засіданні прокурор підтримав вказане клопотання.

Захисник в судовому засіданні заперечувала проти задоволення клопотання прокурора, посилаючись на необґрунтованість заявлених у клопотанні ризиків та тривалість перебування її клієнта під вартою, з огляду на що просила застосувати до обвинуваченого більш м`який запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

Обвинувачений просив змінити йому запобіжний захід і звільнити з-під варти, посилаючись на те, що обвинувачення ґрунтується на припущеннях.

Заслухавши думку учасників процесу, суд дійшов таких висновків.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких.

Як вбачається з матеріалів, відносно ОСОБА_7 на стадії досудового розслідування та судового провадження було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, який неодноразово продовжувався.

У попередніх ухвалах судом надавалась оцінка обґрунтованості підозри і зазначалось, що висновок про недоведеність інкримінованого обвинувачення може мати місце лише за результатами судового розгляду. А на цій стадії судового розгляду суд оцінює інкриміноване обвинувачення лише з точки зору наявності інформації, яка може переконати об`єктивного спостерігача у тому, що обвинувачений, міг вчинити інкримінований злочин.

За таких обставин, суд погоджується із доводами прокурора, що повідомлена підозра станом на час розгляду даного клопотання повністю відповідає вимогам Європейського суду з прав людини щодо поняття «обґрунтованості», відображеним зокрема у п.175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», згідно якої термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п.32, Series A, N 182).

Підставами для продовження строку тримання під вартою згідно ст.199 КПК України є те, що існують обставини, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою та заявлені під час обрання запобіжного заходу ризики (зазначені у ст.177 КПК України) не зменшились або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання під вартою.

Відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України передбачено застосування запобіжного заходу до осіб, які обвинувачуються, в тому числі, у вчиненні злочину, передбаченого ст. 111 КК України, у виді тримання під вартою.

При цьому, суд звертає увагу на те, шо вимоги ч.4 ст. 183 КПК України не є імперативними та визначають право суду не визначати розмір застави у кримінальному провадженні, у тому числі щодо злочинів, передбачених ст.111 КК України.

Тобто, законодавець закріпив дискрецію суду під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за ч. 6 ст. 176 Кодексу не визначати або визначати розмір застави з урахуванням підстав та обставин, установлених статтями 177, 178 Кодексу.

Таку позицію висловив Конституційний суд України у рішенні № 7-р(II)/2024 від 19.06.2024 «У справі за конституційними скаргами ОСОБА_8 , ОСОБА_9 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини шостої статті 176 Кримінального процесуального кодексу України».

Крім того, згідно з ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

В даному випадку, суд вважає, що обраний стосовно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості кримінального правопорушення, що йому інкримінується, та не дає можливості перешкоджати інтересам правосуддя, ухиленню від суду, а також відповідає практиці Європейського суду з прав людини, відповідно до якої суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, забезпечення яких вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Крім того, оцінюючи наведені прокурором у клопотанні та в судовому засіданні ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, суд вважає, що їх наявність продовжує існувати з огляду на такі обставини як: тяжкість злочину, у якому обвинувачується ОСОБА_7 ; наявності в обвинуваченні інформації про зв`язки ОСОБА_7 з представниками спецслужб РФ; місця проживання обвинуваченого поблизу кордону; обізнаності ОСОБА_7 про місце проживання свідків та їх родичів у кримінальному провадженні.

Водночас, суд враховує те, що зі спливом часу ризики, передбачені ст.177 КПК України, хоча і не перестали існувати, але зменшуються.

При цьому, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 26 червня 1991 р. у справі «Летельє проти Франції» «попереднє затримання не має передувати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути «формою очікування» обвинувального вироку».

Відповідно до рішення ЄСПЛ по справі «Ноймайстер проти Австрії» позбавлення волі особи (тримання під вартою) не повинно перетворюватися на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого у майбутньому вироку про позбавлення волі.

Також ЄСПЛ зазначає, що у всіх випадках, коли ризик ухилення обвинуваченого від слідства (суду) можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів (див. рішення від 23 вересня 2008 р. у справі «Вренчев проти Сербії» (Vrenсev v. Serbia), заява № 2361/05, п. 76).

У рішенні Європейського суду з прав людини «Харченко проти України» вказано на те, що при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Фактично, Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод, окрім пропозиції розпочати суд над обвинуваченим протягом розумного строку або забезпечити особі тимчасове звільнення, - імперативно вимагає здійснити звільнення не пізніше моменту, коли затримання, що триває, перестає відповідати критерію розумності (Рішення ЄСПЛ у справі «Яблонський проти Польщі» п. 83).

У даному випадку знаходження ОСОБА_7 під вартою протягом майже двох років та відсутність об`єктивної можливості закінчити розгляд справи в найближчі дні (навіть місяці), на думку суду свідчать про відсутність критерію розумності в триманні під вартою обвинуваченого.

Враховуючи такі обставини та позицію ЄСПЛ висловлену у наведених рішеннях, суд вважає, що до обвинуваченого ОСОБА_7 можливо визначити альтернативний запобіжний захід у вигляді застави.

Такий захід, на думку суду зможе додатково психологічно стримувати обвинуваченого при звільненні з тримання під вартою не порушувати покладені на нього судом обов`язки, не переховуватись від правосуддя, не впливати на свідків та не вчиняти інших правопорушень, оскільки у іншому випадку застава може бути стягнута в державний бюджет та до обвинуваченого може бути знову застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Керуючись вимогами ч. 5 ст. 183 КПК України, суд вважає необхідним визначити розмір застави, як альтернативного запобіжного заходу, що становить 400 (триста) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 1211200 гривень 00 коп. та з покладенням обов`язків, передбачених п.п.1,2,3,4,5,8,9 ч.5 ст.194 КПК України. Вказаний розмір застави, на думку суду буде гарантувати виконання покладених на обвинуваченого обов`язків, забезпечить його належну процесуальну поведінку.

Таким чином, клопотання прокурора слід задовольнити частково, продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою, але при цьому визначити розмір застави, як альтернативний запобіжний захід.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.176,177,178,183,199, 331 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора задовольнити частково.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою до 06 червня 2025 року включно.

Визначити розмір застави в сумі 1211200 гривень 00 копійок.

У разі внесення застави та після звільнення ОСОБА_7 з-під варти, покласти на обвинуваченого наступні обов`язки: 1) прибувати до суду по першому виклику; 2) не відлучатися за межі визначеного місця проживання без дозволу суду; 3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання чи роботи; 4) утримуватися від спілкування зі свідками; 5) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; 6) носити електронний засіб контролю.

Роз`яснити заставодавцю та обвинуваченому, що, у разі невиконання обов`язків, застава звертається в дохід держави, а після звернення застави в дохід держави, суд вирішує питання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді застави у більшому розмірі або іншого запобіжного заходу з урахуванням положень ч. 7 ст. 194 КПК України.

Ухвала суду може бути оскаржена безпосередньо до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 5 днів з дня її проголошення, а обвинуваченими з моменту вручення її копії.

Судді