Номер провадження: 11-кп/813/854/25
Справа № 496/5162/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.01.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора Біляївської окружної прокуратури Одеської обл. ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Біляївського районного суду Одеської обл. від 09.08.2024 у к/п № 0000079 від 28.05.2024 відносно:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Тирасполь, респ. Молдова, громадянина України, ФОП, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

- обвинуваченого у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції.

Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України та йому призначено покарання за:

- ч. 1 ст.358 КК України у виді обмеження волі строком на 1 рік;

- ч. 4 ст.358 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням остаточно обвинуваченому ОСОБА_8 призначено покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки.

На підставі ч. 1 ст.76 КК України на обвинуваченого ОСОБА_8 покладено наступні обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 вироком суду не обирався.

Вироком суду вирішено питання про долю речових доказів та процесуальних витрат.

Відповідно до вироку суду, ОСОБА_8 визнано винуватим в тому, що 28.05.2024, приблизно о 00:30 годині, у нього виник кримінально-протиправний умисел спрямований на підроблення офіційних документів, що містять зафіксовану на папері інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи - докази у правозастосовчій діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити, а саме перепустки № 5047 виданої комендатурою Одеської області 28.02.2024 на автомобіль марки «Scania» реєстраційний номер НОМЕР_1 та причіп реєстраційний номер НОМЕР_2 , та перепустки № 6707 виданої комендатурою Одеської області 28.02.2024 у на ім`я ОСОБА_8 . Так, реалізуючи кримінально-протиправний умисел, направлений на підроблення офіційних документів, ОСОБА_8 , діючи умисно, з метою безперешкодного пересування дорогами Одеської області в період дії комендантської години, усвідомлюючи значення та суспільно-небезпечний характер власних дій, передбачаючи наслідки та бажаючи їх настання, всупереч порядку, установленому Положенням про запровадження та здійснення деяких заходів правового режиму воєнного стану, затвердженим постановою Кабінету міністрів України № 573 від 08.07.2020, перебуваючи на 439 кілометрі автодороги «Київ-Одеса» Одеського району Одеської обл., підробив перепустку № 5047 видану комендатурою Одеської області 28.02.2024 на автомобіль марки «Scania» реєстраційний номер НОМЕР_1 та причіп реєстраційний номер НОМЕР_2 , та перепустку № 6707 видану комендатурою Одеської області 28.02.2024 на його ім`я, шляхом заміни первинних реквізитів, а саме: на лицевій стороні кожної перепустки у графах «Дійсна до» у первинних записах «28.04.2024», а саме у числі «04» замінив первинну цифру на наявну цифру «9», шляхом дописки.

Окрім того, ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що він 28.05.2024, близько 01 годин 05 хвилин, в комендантську годину, керуючи автомобілем марки «Scania» реєстраційний номер НОМЕР_1 з причіпом реєстраційний номер НОМЕР_2 , здійснюючи рух по автодорозі «Київ-Одеса», в ході проведення фільтраційних заходів, був зупинений інспектором взводу Управління патрульної поліції в Одеській області ОСОБА_9 для перевірки документів на стаціонарному посту «Дачне», який знаходиться на 452-му кілометрі вказаної автодороги на території Одеського району Одеської області. На вимогу інспектора взводу УПП в Одеській області пред`явити документи, ОСОБА_8 , діючи умисно, достовірно знаючи, що перепустка № 5047 видана комендатурою Одеської області 28.02.2024 на автомобіль марки «Scania» реєстраційний номер НОМЕР_1 та причіп реєстраційний номер НОМЕР_2 та перепустка № 6707 видана комендатурою Одеської області 28.02.2024 на його ім`я є підробленими, оскільки не отримував та не продовжував їх дію в порядку, встановленому Положенням про запровадження та здійснення деяких заходів правового режиму воєнного стану, затвердженим постановою Кабінету міністрів України № 573 від 08.07.2020, пред`явив співробітнику поліції, завідомо підроблені документи - перепустку № 5047 видану комендатурою Одеської області 28.02.2024 на автомобіль марки «Scania» реєстраційний номер НОМЕР_1 та причіп реєстраційний номер НОМЕР_2 , та перепустки № 6707 видану комендатурою Одеської області 28.02.2024, на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто використав завідомо підроблений документ.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка їх подала.

В апеляційній скарзі прокурор Біляївської окружної прокуратури Одеської обл. ОСОБА_6 зазначає, що вирок підлягає зміні, в частині призначеного покарання, з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягає застосуванню та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, з огляду на те, що:

- судом за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених у п. 1 ст. 66 КК України, призначено ОСОБА_8 покарання за ч. 4 ст. 358 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки, який перевищує дозволений ст. 69-1 КК України строк обмеження волі 1 рік і 4 місяці;

- суд, замість формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, в мотивувальній частині виклав обставини, які зазначені в обвинувальному акті, вказавши у вироку: « ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що…».

За таких обставин, прокурор ОСОБА_6 просить вирок суду від 09.08.2024 змінити, в частині призначеного покарання, та призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 358 КК України у виді обмеження волі строком на 1 рік, за ч. 4 ст. 358 КК України у виді обмеження волі строком на 1 рік 4 місяці. На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік і 4 місяці. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік. Виключити з мотивувальної частини вироку слово «обвинувачується» та лише зазначити формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним. В іншій частині вирок залишити без змін.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 зазначає, що вирок підлягає зміні, в частині призначеного йому покарання, яке не відповідає тяжкості кримінальних правопорушень та його особі через суворість, з огляду на те, що:

- судом не враховано вчинення ним кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких обставин через страх втратити роботу, відсутність наслідків у виді шкоди, а також його особи, оскільки він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, має постійний заробіток, а тому покарання у виді штрафу буде достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових злочинів;

- суд призначив йому найбільш тяжкий вид покарання, передбачений санкцією статті у виді обмеження волі, без наведення у вироку мотивів неможливості застосування, передбачених санкціями ч.1 та ч. 4 ст. 358 КК України заходів примусу, які не пов`язані з обмеженням волі.

За таких обставин, обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок суду від 09.08.2024 змінити та призначити покарання за ч. 1 ст. 358 КК України у виді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, за ч. 4 ст. 358 КК України у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом повного складання покарань остаточно призначити покарання у виді штрафу в розмірі 1050 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17 850 грн.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор ОСОБА_6 підтримав подану ним апеляційну скаргу, у задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 просив відмовити, захисник ОСОБА_7 апеляційну скаргу обвинуваченого підтримала та просила її задовольнити, водночас обвинувачений ОСОБА_8 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про розгляд апеляційної скарги повідомлявся належним чином.

Оскільки в апеляційній скарзі не порушується питання про погіршення становища обвинуваченого, колегія суддів, керуючись вимогами ч. 4 ст. 405 КПК України та з`ясувавши думку прокурора та захисника, вважає за можливе апеляційний розгляд здійснювати за відсутності обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позиції учасників провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз вказаного вироку свідчить про те, що він вказаним вимогам відповідає не у повному обсязі з огляду на такі обставини.

Оскільки в апеляційних скаргах прокурора та обвинуваченого не оспорюється винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих кримінальних проступків та правильність кваліфікації його дій, апеляційний суд не переглядає оскаржуваний вирок в цій частині та констатує, що його дії правильно кваліфіковані судом за:

- ч. 1 ст. 358 КК України, як підроблення іншого офіційного документа, який видається установою, яка має право видавати такі документи і який надає права з метою використання його підроблювачем;

- ч. 4 ст. 358 КК України, як використання завідомо підробленого документа.

Що стосується доводів прокурора та обвинуваченого відносно призначеного обвинуваченому покарання, колегія суддів зауважує на наступному.

Частина 2 ст. 50 КК України встановлює, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення і усвідомлення винною особою необхідності її понести, а з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи і попередження нових злочинів.

Санкція кримінальних проступків, інкримінованих ОСОБА_8 передбачає покарання за:

- ч. 1 ст. 358 КК України у виді штрафу до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або пробаційного нагляду на строк до двох років, або обмеження волі на той самий строк;

- ч. 4 ст. 358 КК України у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або пробаційного наглядом на строк до двох років, або обмеження волі на той самий строк.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 у виді обмеження волі із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України, судом 1-ої інстанції було враховано суспільну небезпеку вчинених кримінальних правопорушень та відомості про особу обвинуваченого, ту обставину, що ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності не притягувався, вчинив кримінальні проступки.

Відповідно до ст. 66 КК України, обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, суд першої інстанції визнав щире каяття.

Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого судом встановлено не було.

З урахування вказаних вище обставин, суд 1-ої інстанції прийшов до висновку про те, що покарання за вчинення кримінальних проступків, передбачених ч.ч. 1, 4 ст. 358 КК України, у виді обмеження волі із застосуванням ст.ст. 75 ,76 КК України буде достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним інших кримінальних правопорушень.

Однак, на переконання апеляційного суду, призначаючи таке покарання, суд 1-ої інстанції, не в повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України, оскільки залишив поза увагою ряд обставин, що мають значення під час призначення покарання, та не зазначив переконливих мотивів, чому неможливо досягти мети покарання в разі призначення обвинуваченому більш м`якого покарання, передбаченого санкціями інкримінованих статей.

Так, у частині 2 ст. 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення (Постанова Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 298/95/16-к (провадження № 51-2501 км 18).

Колегія суддів також враховує ту обставину, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Водночас, поняття суддівського розсуду або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Апеляційний суд окремо зауважує на тому, що з огляду на матеріали справи, ОСОБА_8 як на час постановлення вироку, так і на час його перегляду в апеляційному порядку, був працевлаштований, згідно із наданими станом на 13.09.2024 відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору, за період з 1 кварталу 2023 по 2 квартал 2024 року отримував постійний доход, що дає підстави стверджувати про ймовірну можливість виконання призначеного судом покарання у виді штрафу, про що ОСОБА_8 також зазначав у наданих ним раніш поясненнях (а.с. 33, 155-157).

Наведені обставини судом 1-ої інстанції враховано не було, а було призначено найсуворіше покарання, передбачене санкціями інкримінованих статей у виді обмеження волі, що в даному конкретному випадку та з огляду на викладені вище обставини є занадто суворим.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами обвинуваченого та констатує, що за таких обставин, призначене йому покарання у виді обмеження волі не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, що є підставою для зміни оскаржуваного вироку.

Отже, на думку колегії суддів, в даному кримінальному провадженні, призначення покарання в максимальних межах, як того в апеляційній скарзі також вимагає прокурор, є занадто суворим.

Вирішуючи питання про призначення покарання за вчинення кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України апеляційний суд враховує тяжкість кримінальних проступків у сукупності із щирим каяттям обвинуваченого у їх вчиненні, відомості про особу обвинуваченого, який офіційно працевлаштований, має місце реєстрації та проживання, за якими характеризується позитивно, раніше не судимий, наявність обставин, які пом`якшують покарання, та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку про те, що покарання за кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України у виді штрафу буде достатнім для виправлення обвинуваченого та відповідатиме принципам індивідуалізації та справедливості покарання.

З наведених підстав, а також приймаючи до уваги те, що інститут звільнення від покарання з випробуванням не підлягає застосуванню при призначення покарання у виді штрафу, з резолютивної частини вироку підлягає виключенню абз. 3 та 4 щодо застосування до ОСОБА_8 положень ст.ст. 75, 76 КК України.

Що стосується доводів прокурора про те, що суд, замість формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, в мотивувальній частині виклав обставини, які зазначені в обвинувальному акті, то вони не ґрунтуються на вимогах закону, враховуючи те, що суд, на підставі ч. 2 ст. 381 КПК України обвинувальний акт розглянув в спрощеному провадженні, без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, оскільки обвинувачений не оспорював встановлені під час дізнання обставини і згоден з розглядом обвинувального акта. При цьому, суд вказав у вироку, що дослідивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали, дійшов висновку що встановлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, що фактично свідчить про їх встановлення судом.

Наведене також відповідає приписам ч. 2 ст. 382 КПК України щодо зазначення у вироку суду за результатами спрощеного провадження замість доказів на підтвердження встановлених судом обставин, встановлених органом досудового розслідування обставин, які не оспорюються учасниками судового провадження.

Відповідно до припису п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду 1-ої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до вимог ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Підсумовуючи все вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги прокурора, задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та відповідної зміни вироку суду, в частині призначення покарання, із мотивів, викладених апеляційним судом вище.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 409, 414, 419, 424, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Біляївської окружної прокуратури Одеської обл. ОСОБА_6 частково задовольнити.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Біляївського районного суду Одеської обл. від 09.08.2024, яким ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України змінити, в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_8 покарання за вчинення кримінальних проступків за:

- ч. 1 ст. 358 КК України у виді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17 000 грн;

- ч. 4 ст. 358 КК України у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 грн.

На підставі ст. 70 КК України шляхом повного складання покарань остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді у виді штрафу в розмірі 1050 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17 850 грн.

Виключити з резолютивної частини вироку абз. 3 та 4 щодо застосування ст.ст. 75, 76 КК України.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4