Рівненський апеляційний суд
___________________________________________________________
В И Р О К

Іменем України

04 березня 2025 року м. Рівне

Справа № 569/14351/24

Провадження № 11-кп/4815/208/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Рівненської окружної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 21 серпня 2024 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000052 від 06 січня 2024 року

відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рівне, громадянина України, українця, неодруженого, із вищою освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 301-1 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

За вироком суду ОСОБА_6 , точної дати та часу досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи за місцем свого фактичного проживання, що по АДРЕСА_1 , реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на одержання доступу та зберігання відео-файлів та графічних файлів порнографічного характеру, що містить дитячу порнографію, без мети збуту чи розповсюдження, маючи умисел на зберігання дитячої порнографії, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, всупереч моральним засадам, спонукаючи негідні інстинкти, діючи в порушення вимог ст. ст. 1, 2 Міжнародної конвенції «Про припинення обігу порнографічних видань та торгівлі ними», укладеної в Женеві 12.09.1923, а також Конвенції Ради Європи «Про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства» (Ланцаротська конвенція), яку ратифіковано Україною 20.06.2012, ст. 36 ЗУ «Про медіа» - «Обмеження щодо змісту інформації», на території України в медіа та на платформах спільного доступу до відео, відповідно до якого забороняється поширювати: «порнографічні матеріали, а також матеріали, що заохочують сексуальну експлуатацію та насильство над дітьми, демонструють статеві відносини дітей, використовують образ дій (візуальний запис образу дітей) у видовищних заходах сексуального чи еротичного характеру, використовуючи власний ноутбук марки «Acer», серійний номер NXGFHEUA7600, який мав доступ до всесвітньої мережі Інтернет, за допомогою пошукової системи, одержав доступ та завантажив на власний флеш носій марки «Kingston», 128 Gb, 134 (сто тридцять чотири) файли, які належать до дитячої порнографії, які у подальшому умисно, незаконно зберігав для особистого перегляду без мети збуту чи розповсюдження до тих пір, поки флеш носій не був вилучений працівниками поліції 14 травня 2024 року в ході проведення санкціонованого обшуку за місцем його проживання.

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 21 серпня 2024 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 301-1 КК України і призначено покарання у виді пробаційного нагляду на строк 2 роки.

Згідно ч.2 ст.59-1 КК України покладено на ОСОБА_6 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Згідно п.4 ч.3 ст.59-1 КК України покладено на ОСОБА_6 виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 20 травня 2024 року скасовано.

На підставі ст.ст.96-1, 96-2 КК України застосовано спеціальну конфіскацію та конфісковано речові докази, вилучені у ОСОБА_6 у власність держави, а саме: ноутбук марки «Acer», серійний номер NXGFHEUA7600 та зарядний пристрій до нього.

Вирішено питання щодо речових доказів у даному кримінальному провадженні.

Стягнуто з ОСОБА_6 процесуальні витрати на залучення експерта на користь держави у сумі 6058 грн. 24 коп.

До вступу вироку у законну силу запобіжний захід відносно ОСОБА_6 не обирався.

В поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність винуватості ОСОБА_6 та кваліфікації його дій за ч.1 ст. 301-1 КК України, покликається на незаконність вироку у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Вказує, що суд першої інстанції безпідставно не призначив ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до 3 років, що передбачене санкцією ч.1 ст. 301-1 КК України, як обов`язкове, та не є перешкодою для його призначення у випадку, якщо засуджений на момент ухвалення вироку не обіймав певну посаду та не провадив діяльності, з використанням можливості якої (яких) він вчинив кримінальне правопорушення, що узгоджується з висновком постанови ВС від 21.06.2022 року у справі № 171/869/21.

Просить вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 21 серпня 2024 року відносно ОСОБА_6 за ч.1 ст. 301-1 КК України скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 301-1 КК України і призначити покарання у виді пробаційного нагляду на строк 2 роки з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною із розміщенням, розповсюдженням творів, зображень, кіно- та відеопродукції, комп`ютерних програм та обіймати посади, пов`язані з вихованням дітей та надання освітніх послуг особам до 18 років строком на 3 роки.

Згідно ч.2 ст.59-1 КК України покласти на ОСОБА_6 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Згідно п.4 ч.3 ст.59-1 КК України покласти на ОСОБА_6 виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

У решті вирок суду залишити без зміни.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого, який не заперечив проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши вирок суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, судовий розгляд проведено в порядку ч.3 ст. 349 КПК України, фактичні обставини кримінального провадження, висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 та правильність кваліфікації його дій за ч.1 ст. 301-1 КК України, як умисне одержання доступу до дитячої порнографії з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем та умисне зберігання дитячої порнографії без мети збуту чи розповсюдження, а також вид та строк призначеного обвинуваченому основного покарання за ч.1 ст.301-1 КК України з покладенням на обвинуваченого відповідних обов`язків, передбачених ч.2 ст. 59-1, п.4 ч.3 ст. 59-1 КК України, як і вирішенням питання щодо речових доказів та процесуальних витрат в апеляційній скарзі не оскаржується, а тому колегією суддів в цій частині вирок суду не перевіряється.

Доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Згідно зі ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

За правилами ст. 65 КК України, суд призначає покарання за вчинений злочин відповідно до Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вимоги цієї норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування судом. Наведені в ній положення стосовно загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, виходячи із встановленої ст.50 КК України мети покарання ? кари, виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, зобов`язують суд при призначенні покарання належним чином враховувати ці встановлені законом критерії.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Колегія суддів бере до уваги те, що Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним»; «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Так, санкцією ч.1 ст. 301-1 КК України передбачено покарання у виді пробаційного нагляду на строк до п`яти років або обмеження волі на той самий строк, або позбавлення волі на строк від двох до шести років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, тобто покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років є обов`язковим додатковим покаранням щодо призначення будь-якого з зазначених альтернативних основних покарань.

При цьому чинні положення ст. 55 КК України не містять законодавчих заборон чи обмежень у випадку коли санкцією відповідної частини статті Особливої частини Кримінального кодексу України передбачено можливість призначення особі додаткового покарання. Це згоджується і з позицією, викладеною у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.09.2023 (справа №404/2081/22), відповідно до якої згідно із положеннями ст. 55 КК України у випадку, коли санкцією відповідної частини статті Особливої частини Кримінального кодексу України передбачено можливість призначення особі додаткового покарання у вигляді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, суд, визнаючи особу винуватою у вчиненні відповідного кримінального правопорушення, має право призначити таке додаткове покарання незалежно від того, чи обвинувачений обіймав певну посаду або займався певною діяльністю на час вчинення кримінального правопорушення.

На переконання колегії суддів, не призначення ОСОБА_6 додаткового покарання, не в повній мірі реалізує превентивну функцію інституту покарання як такого.

Так, судом не взято до уваги, що злочин, інкримінований ОСОБА_6 , вчинений з прямим умислом. Обвинувачений усвідомлював, що отримує доступ та зберігає саме дитячу порнографію.

Об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 301-1 КК України є моральність.

Вказаний злочин становить собою підвищену суспільну небезпеку, оскільки має ознаки сексуальної експлуатації дітей. Саме по собі отримання доступу та зберігання дитячої порнографії, формує запит на виготовлення та, відповідно, залучення дітей до участі у її створенні.

Таким чином, суд першої інстанції, залишивши поза увагою зазначені вимоги кримінального Закону і усталену судову практику та не призначивши ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло за собою невідповідність загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, не є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень та не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Положеннями закріпленими в ч. 1 ст. 409 КПК України регламентовано підстави для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, в тому числі і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно зі ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, зокрема, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

За положеннями п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

За наведеного, оскаржуваний вирок не може залишатись чинним і підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з ухваленням нового вироку в цій частині, а апеляційна скарга прокурора задоволенню.

Керуючись ст.ст. 615, 373, 374, 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И ЛА:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 21 серпня 2024 року відносно ОСОБА_6 в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 301-1 КК України та призначити покарання у виді пробаційного нагляду на строк 2 (два) роки з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною із розміщенням, розповсюдженням творів, зображень, кіно- та відеопродукції, комп`ютерних програм та обіймати посади, пов`язані з вихованням дітей та надання освітніх послуг особам до 18 років строком на 3 (три) роки.

На підставі п.п.1-3 ч.2 ст.59-1 КК України покласти на ОСОБА_6 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

На підставі п.4 ч.3 ст.59-1 КК України покласти на ОСОБА_6 обов`язок виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно вручити ОСОБА_6 і прокурору.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3