У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2024 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участі прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000108 від 19.07.2024 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України,

встановив:

В провадженні суду на стадії підготовчого судового засідання знаходяться матеріали вищевказаного кримінального провадження.

Прокурором подано до суду клопотання про накладення арешту на майно, яке перебуває у власності обвинуваченої громадянки України ОСОБА_5 , а саме на частки 61 % житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявленого посилається на те, що майно, яке перебуває у власності ОСОБА_5 знаходиться на тимчасово окупованій території України, при цьому одним із видів покарання згідно з санкції статті є конфіскація майна, орган досудового розслідування вбачає наявність обґрунтованих ризиків відчуження такого майна обвинуваченою.

Прокурор у судовому засіданні підтримав подане ним клопотання.

Обвинувачена у підготовче судове засідання не з`явилася, хоча про час і місце розгляду кримінального провадження повідомлялася належним чином шляхом розміщення повісток про її виклик до суду в газеті «Урядовий кур`єр» та на офіційному вебсайті Офісу Генерального прокурора.

Захисник обвинуваченої у підготовчому судовому засіданні залишила вирішення цього питання на розсуд суду.

Заслухавши прокурора та захисника, розглянувши заявлене прокурором клопотання, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов наступного висновку.

Згідно зі ст. 131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Згідно з ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження, зокрема і арешту майна, можливе лише якщо: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 390683041 ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_2 , виданий 06.10.2004 Дніпровським ВМ ХМВ УМВС України в Херсонській області) є власницею 61 % частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Частиною 10 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Метою поданого клопотання про арешт майна прокурор визначив конфіскацію майна як виду покарання відповідно до п 3 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Відповідно до ч. 5 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються (частина 1 статті 59 КК України). Кримінальний закон не встановлює прямого співвідношення чи обмеження обсягу конфіскації майна як виду покарання із розміром шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Покарання у вигляді конфіскації майна, як і будь-яке інше покарання, встановлюється вироком суду. Оскільки на цьому етапі кримінальне провадження ще не розглянуто судом по суті та вирок не ухвалений, суд не має змоги передбачити ні сам факт його ухвалення, ні можливий обсяг конфіскації майна як виду покарання, вказані події на цьому етапі повинні розглядатися лише як вірогідні.

Згідно з обвинувального акту ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Херсон, громадянину України, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 раніше не судима, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, а саме у добровільному зайнятті громадянином України посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території.

Санкція ч. 7 ст. 111-1 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від дванадцяти до п`ятнадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої.

Враховуючи, що санкція кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, у вчиненні якого обґрунтовано обвинувачується ОСОБА_5 передбачає конфіскацію майна, враховуючи, що ОСОБА_5 є власницею частки 61 % житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , існують обґрунтовані підозри вважати, що незастосування цього заходу зумовить труднощі чи унеможливить виконання вироку в частині конфіскації майна, якщо таке покарання буде призначене, суд приходить до висновку, що клопотання прокурора підлягає задоволенню, та враховуючи розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для власника майна, суд вважає за необхідне накласти арешт на вищевказану частку власності ОСОБА_5 об`єкта нерухомості.

Доказів настання негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна для власника такого майна, суду надано не було та під час розгляду клопотання не встановлено.

При цьому, судом враховано, що відповідно до положень ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Керуючись ст.ст. 170-173, 309, 372, 395 КПК України, суд

постановив:

Накласти арешт на майно, яке перебуває у власності громадянки України ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_2 , виданий 06.10.2004 Дніпровським ВМ ХМВ УМВС України в Херсонській області), а саме на 61 % частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором.

Ухвала про накладення арешту може бути оскаржена безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя Ужгородського міськрайонного

суду Закарпатської області ОСОБА_1