КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю

секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2024 року задоволено клопотання прокурора, обвинуваченій ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, терміном до 24 січня 2025 року включно.

Зобов`язано начальника ДУ «Київський слідчий ізолятор» та начальника філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в м. Києві та Київській області провести повне медичне обстеження обвинуваченої ОСОБА_7 з метою отримання об`єктивних висновків чи може остання утримуватись в ДУ «Київський слідчий ізолятор» за станом здоров`я, у разі необхідності забезпечити необхідне лікування згідно встановленого діагнозу, в тому числі з можливістю отримання медичної допомоги за межами ДУ «Київський слідчий ізолятор».

Не погоджуючись з ухвалою суду в частині продовження обвинуваченій запобіжного заходу у виді тримання під вартою, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою обрати до обвинуваченої запобіжний захід у виді домашнього арешту у нічний час.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, захисник зазначає про те, що зазначена ухвала суду постановлена із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, є необґрунтованою та невмотивованою, що є порушенням вимог ст. 370 КПК України, та підлягає скасуванню.

Захисник вказує про необґрунтованість висунутого обвинувачення, оскільки у повідомленні про підозру від 2 лютого 2024 року та обвинувальному акті від 5 червня 2024 року стороною обвинувачення жодним чином не зазначено, вчинення яких конкретних дій слідчий та прокурор вважають переходом на бік ворога в період збройного конфлікту, шпигунством, наданням іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України. Натомість, слідчий обмежився констатацією перебування декілька місяців підозрюваної ОСОБА_7 на посаді помічника судді «Хозяйственного суда города Севастополя», не піддаючи це аналізу з точки зору її професійної діяльності та реального виконання нею будь-яких обов`язків. Більше того, як наголошує захисник, після виїзду у травні 2015 року підозрюваною ОСОБА_7 на материкову частину України, вона одразу ж добровільно звернулась до органів СБУ, куди здала свій нещодавно отриманий паспорт громадянки рф та пройшла всі необхідні перевірки, у тому числі психофізіологічні дослідження із застосуванням поліграфа. Після позитивного проходження всіх перевірок у СБУ, ОСОБА_7 працевлаштувалась до Державної судової адміністрації України, де виконувала обов`язки до моменту затримання у лютому 2024 року. Сторона обвинувачення, стверджуючи про наявність обґрунтованої підозри, на докази, однак, вказані докази містять ознаки недопустимих, з урахуванням грубого порушення вимог КПК України під час їх отримання та фіксації, і у той же час, не містять будь-якого об`єктивного підтвердження вчинення безпосередньо ОСОБА_7 будь-яких протиправних дій. Отже, як вказує захисник, будь-яких належних та допустимих доказів вчинення ОСОБА_7 інкримінованого злочину стороною обвинувачення суду не надано.

Окрім того, захисник звертає увагу, що стороною обвинувачення не встановлено жодних обставин, що передбачені диспозицією ч. 1 ст. 111 КК України (у редакції станом на 2015 року), оскільки ні переходу на бік ворога під час збройного конфлікту, ні фактів шпигунства, ні фактів отримання та виконання від іноземного суб`єкта злочинного завдання щодо проведення підривної діяльності проти України, ні будь-яких шкідливих наслідків від дій безпосередньо ОСОБА_7 , які б спричинили шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, не зазначено і не встановлено.

За наведеного захисник вважає безпідставною кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 111 КК України, а складену та повідомлену підозру ОСОБА_7 такою, що не відповідає вимогам Європейського суду з прав людини щодо поняття «обґрунтованості». За таких обставин захисник вважає, що згідно з ч. 2 ст. 194 КПК України, необґрунтовані підозра та обвинувачення є підставою для відмови у застосуванні запобіжного заходу.

В апеляційній скарзі захисник наголошує на тому, що ні стороною обвинувачення, ні судом не врахована примусова паспортизація громадян України, які залишились на тимчасово окупованій території, що такі люди фактично були позбавлені права вибору.

Також захисник звертає увагу, що відповідно до обставин кримінального правопорушення, зазначених у підозрі, ОСОБА_7 у період з 25 листопада 2014 року по 29 травня 2015 року, займала посаду, не пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно- господарських функцій, - помічника судді у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території - незаконно створеному «Хозяйственном суде г. Севастополя» у місті Севастополь, АР Крим, який на момент відповідних діянь був окупований РФ.

Беручи до уваги ті дії, які інкримінуються ОСОБА_7 , відповідно до повідомлення про підозру, а саме заняття нею посади помічника судді у «Хозяйственном суде г. Севастополя», що не є пов`язаною з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, більш точно відображаються у складі кримінального правопорушення, передбаченому ч. 2 ст. 111-1 КК України, а саме - зайняття громадянином України посади, не пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора. Отже, зазначені у підозрі ОСОБА_7 обставини мають формальні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111-1 КК У країни.

Проте, Кримінальний кодекс доповнено статтею 111-1 згідно із Законом № 2108-ІХ від 3 березня 2022 року, а відповідно до ст. 5 КК України, Закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

На думку захисника, у даному випадку виникає конкуренція загальної та спеціальної норм, однак за загальним правилом, перевагу має та норма, яка є похідною від загально та виділяється з неї в результаті диференціації правового регулювання шляхом конкретизації однієї чи кількох її ознак, а отже до зазначеного випадку має застосовуватися ч. 2 ст. 111-1 КК України.

Захисник наголошує, що інкримінований ОСОБА_7 злочин, передбачений ч. 1 ст. 111 КК України, карається позбавленням волі на строк від дванадцяти до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна або без такої, на відміну від санкції ч. 2 ст. 111-1 КК України, яка передбачає більш м`яку санкцію у вигляді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна або без такої. Таким чином, оскільки ч. 2 ст. 111-1 КК України передбачає покарання, не пов`язане з позбавленням волі, вона є більш сприятливою для обвинуваченої та пом`якшує кримінальну відповідальність, має зворотну дію в часі, тому має застосовуватися щодо ОСОБА_7 у цій справі.

Окремо захисник вказує на відсутність та недоведеність стороною обвинувачення ризиків.

Прокурором у клопотанні про продовження застосування запобіжного заходу зазначено про ризик незаконного впливу обвинуваченої на свідків. Проте, як вказує апелянт, відповідно до матеріалів кримінального провадження, на які посилається прокурор, жоден свідок не надав стороні обвинувачення показань на підтвердження провини ОСОБА_7 , навпаки, всі вони заявили, що про її працевлаштування у судових органах на тимчасово окупованих територіях їм нічого не відомо. Водночас, вплив на свідків повинен бути підтверджений належними та допустимими доказами, які у сторони обвинувачення відсутні.

Необґрунтованим, на переконання захисника, також є твердження сторони обвинувачення стосовно наявності достатніх підстав вважати, що підозрювана ОСОБА_7 може переховуватись від органів досудового розслідування та суду. Проте, таке твердження не відповідає дійсності, оскільки з моменту подій, що інкримінуються ОСОБА_7 , минуло близько дев`яти років, і весь цей час ОСОБА_7 , будучи достеменно обізнаною про існування таких обставин, оскільки сама ще у 2015 році повідомила про це у СБ України, жодним чином не намагалась переховуватись від органу досудового розслідування. Більш того, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 28 березня 2024 року продовжено строк тримання підозрюваній ОСОБА_7 під вартою, із визначенням застави у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який було внесено, та ОСОБА_7 звільнено з під варти. Після цього, ОСОБА_7 тиждень перебувала не в умовах СІЗО, добровільно сдала свій паспорт громадянина України для виїзду за кордон і жодних спроб переховування від слідчого чи прокурора не здійснювала. Проте, ухвалою Київського апеляційного суду від 3 квітня 2024 року у зазначеній судовій справі апеляційну скаргу прокурора задоволено, ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 28 березня 2024 року - скасовано та постановлено нову ухвалу, якою ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, який згодом було продовжено до 28 червня 2024 року. Разом з тим, навіть після цього, знаючи, що до неї знову застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, ОСОБА_7 декілька годин чекала біля зали судових засідань оперативних працівників СБУ, які доставили її до СІЗО, і жодним чином не намагалась втекти.

Крім того, як наголошує захисник, ОСОБА_7 проживає разом із батьками похилого віку, які мають низку хронічних захворювань, не здатні самі про себе піклуватись та потребують постійного догляду і вона є єдиною працюючою у родині та забезпечує усіх.

Таким чином, як зазначає захисник, ризики визначені в п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України не мають реального підґрунтя, їх існування нічим не підтверджено.

Також захисник акцентує увагу на відсутність будь-яких обставин, щодо виключності даної справи та її обставин, а тому вважає, що підстав для не визначення розміру застави немає.

При цьому прокурором не здійснено дослідження та надання суду матеріалів щодо характеристики особи підозрюваної та її матеріального становища, відсутність збитків чи матеріальної шкоди, її майнового стану, наявність на утриманні родичів - інвалідів, стану здоров`я.

Отже, наданими на обґрунтування клопотання матеріалами обставини, що інкриміновані підзахисній ОСОБА_7 , не підтверджуються.

Захисник просить врахувати, що відповідно до листа від 8 травня 2024 року № 8-10969/24 т.в.о. Голови Державної судової адміністрації України у період часу з 20 лютого 2014 року по 24 грудня 2015 року ОСОБА_7 державним службовцем не була, зазначений період до загального стажу та до стажу державної служби не зараховувався, оскільки відповідно до Закону України від 15 квітня 2014 року № 1207 - VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими російською федерацією з 20 лютого 2014 року.

Окрім того, згідно з відомостями, викладеними Державною судовою адміністрацією України у листі від 8 жовтня 2024 року № 8-19755/24, ОСОБА_7 , як начальник відділу автоматизації діловодства суддів та статистики департаменту інформаційних технологій Державної судової адміністрації України, включена до списку осіб, передбачених у пункті 214 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, який надіслано до Адміністрації Державної прикордонної служби України листом від 7 серпня 2024 року № 8-15795/24. Отже, зазначена інформація підтверджує, що у інкримінований період ОСОБА_7 державним службовцем не була, що унеможливлює вчинення нею діяння, умисно вчиненого на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України. Наведена інформація спростовує обвинувачення у причетності ОСОБА_7 до вчинення особливо тяжкого злочину. Крім того, ОСОБА_7 , як державний службовець, не має права залишати територію України, що унеможливлює її спроби переховування від суду.

Також захисник наголошує, що ОСОБА_7 має хронічні захворювання, неодноразово зверталась за медичною допомогою, потребує постійної кваліфікованої медичної допомоги, що унеможливлює її тримання під вартою; позитивно характеризується по місцю роботи та проживання, що підтверджується наданими характеристиками, шкідливих звичок не має; на даний час є єдиним працюючим членом сім`ї та опікується двома пенсіонерами батьками, які постійно потребують стороннього догляду.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, на переконання захисника, немає підстав стверджувати про існування всіх зазначених ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, на запобігання яким спрямоване застосування виняткового запобіжного заходу - тримання під вартою.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 422-1 КПК України суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції: ухвалу про продовження строку тримання під вартою; клопотання про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

На виконання вимог ч. 2 ст. 422-1 КПК України з суду першої інстанції витребувані копії наведених документів.

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється колегією суддів за відсутності захисника, обвинуваченої та прокурора, оскільки жодним з них не заявлялось клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши наявні у розпорядженні колегії суддів матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

З наявних матеріалів встановлено, що Шевченківським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження№ 0001068 від 18 жовтня 2023 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 111 КК України.

Прокурор ОСОБА_8 у судовому засіданні заявила клопотанням про продовження обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, з огляду на наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч.1 ст. 177 КПК України, які залишились незмінні та продовжують існувати.

Клопотання обґрунтоване тим, що ОСОБА_7 , будучи громадянкою України, мешканкою АР Крим, з власної ініціативи вирішила надати допомогу в проведенні підривної діяльності рф проти України. Приблизно в кінці лютого - березні 2014 року, точну дату та час в ході досудового розслідування не встановлено, у ОСОБА_7 , яка перебувала на території м. Севастополь АР Крим, виник злочинний умисел на вчинення дій, спрямованих на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності, державній безпеці України, з метою надання допомоги російській федерації у проведенні підривної діяльності проти України. Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, приблизно в березні 2014 року, точну дату та час в ході досудового розслідування не встановлено, помічник судді Господарського суду м. Севастополя ОСОБА_7 , перебуваючи на території АР Крим, з метою мати можливість надавати допомогу іноземній державі - рф, у проведенні підривної діяльності проти України та забезпечити подальшу окупацію території АР Крим, свідомо та умисно підготувала та подала документи для отримання статусу громадянки російської федерації та відтоді остання на анексованій частині України - АР Крим документована паспортом громадянина російської федерації серії НОМЕР_1 , який виданий 01.04.2014 підрозділом 900-002 федеральної міграційної служби росії. Далі, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на вчинення державної зради, ОСОБА_7 , у невстановлений в ході досудового розслідування час, проте не пізніше 25 листопада 2014 року зайняла посаду помічника судді ОСОБА_9 в незаконно створеному «Хозяйственном суде г. Севастополя», за адресою: АР Крим, м. Севастополь, вул. Л. Павличенко, 5, маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду для розуміння факту окупації рф території АР Крим та м. Севастополя, усвідомлення проведення активної підривної діяльності проти України представниками спецслужб, правоохоронних та інших органів державної влади рф, бажаючи допомогти в проведенні цієї підривної діяльності та зробити свій особистий внесок в утворення та функціонування в АР Крим та м. Севастополі системи органів державної влади рф, у тому числі судової, з метою становлення і зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю української влади на півострові, в порушення вимог ст. 65 Конституції України, якою передбачено обов`язок громадян України щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, у період з 25 листопада 2014 року по 29 травня 2015 року, діючи в інтересах рф, використовуючи теоретичні знання і практичні навички, отримані в Україні, здійснювала забезпечування виконання суддею незаконно створеного «Хозяйственного суда г. Севастополя»/(з 26 грудня 2014 року «Арбитражного суда г. Севастополя») ОСОБА_9 відповідних повноважень та сприяла здійсненню правосуддя, чим забезпечила посилення тимчасової окупації півострова Крим та функціонування незаконно створеної судової системи країни-агресора.

У повноваження ОСОБА_7 , як помічника судді в незаконно створеному судовому органі - «Хозяйственном суде г. Севастополя» (з 26 грудня 2014 року «Арбитражном суде г. Севастополя»), відповідно до Інструкції по діловодству в «Арбітражних судах російської федерації» (першої, апеляційної та касаційної інстанцій), затвердженою постановою пленуму верховного арбітражного суду російської федерації № 100 від 25 грудня 2013 року, входило: вивчення позовних заяв, заяв, скарг, які надійшли до судді, подання та внесення пропозиції щодо їх розгляду; участь у вирішенні задач підготовки справи до судового розгляду, включаючи підбір законів та інших нормативно-правових актів, матеріалів судової практики, необхідних для розгляду справи; підготовка висновків по складним та спірним питанням застосування норм матеріального права; надання судді допомоги у вчиненні дій при підготовці справи до судового розгляду, передбачених ст. 135 АПК рф. При цьому помічник не вправі чинити дії, які тягнуть за собою виникнення, зміну чи припинення прав чи обов`язків осіб, які беруть участь в справі, та других учасників арбітражного процесу; взяття участі в організації підготовки та проведенні судового процесу, а саме: контроль виготовлення та своєчасного направлення копій судового акту, якими сповіщаються чи викликаються учасники процесу; формування списку судових справ, призначених для розгляду в судовому засіданні; підготовка судді інформації щодо належного оповіщення осіб, які беруть участь в справі, а також щодо причин їх неявки в судове засідання; контроль надходження документів, витребуваних судом; надання судді сприяння в організації та проведенні відеоконференцзв`язку судового засідання; ведення протоколу судового засідання за відсутності в суді секретарів судового засідання; надання сприяння судді при підготовці проектів судових актів; здійснення контролю за позовними заявами, заявами та скаргами, які залишені без розгляду, а також по справам, по яким відкладено розгляд або призупинене провадження; контроль правильності заповнення електронних статистичних карток; перевірка в системі автоматизації судочинства (САС) повноти та правильності заповнення реквізитів судових справ та документів, полів статистичних карток судової справи; підготовка з використанням САС періодичних (щомісячних, квартальних, піврічних та річних) статистичних звітів з розгляду судових справ та з інших питань, участь у складенні статистичного звіту щодо роботи судді; підготовка даних та матеріалів, необхідних судді для узагальнення доповідей, статей, виступів; підготовка проектів відповідей на звернення та запити, які надходять на адресу судді, в тому числі у зв`язку із справами, які перебувають у провадженні судді; перед початком судового засідання за відсутності секретаря судового засідання перевіряти наявність викликаних осіб в судове засідання, наявність документів, підтверджуючих їх повноваження для участі в справі, причину неявки викликаних осіб та доповідь судді; за дорученням судді подавати письмові заявки щодо погодження можливості проведення відео конференц-зв`язку та забезпечення його проведення.

Внаслідок умисних та свідомих дій ОСОБА_7 , на виконання покладених на неї обов`язків Інструкцією по діловодству в «Арбітражних судах російської федерації» (першої, апеляційної та касаційної інстанцій) затвердженою постановою пленуму верховного «Арбітражного суду російської федерації» № 100 від 25 грудня 2013 року, як помічника судді незаконно створеного судового органу - «Хозяйственного суда г. Севастополя» (з 26 грудня 2014 року «Арбитражного суда г. Севастополя»), надала допомогу російській федерації в проведенні підривної діяльності на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності, державній безпеці України, шляхом сприянню правосуддю та забезпечення повноважень судді у незаконно створеному судовому органі - «Хозяйственного суда г. Севастополя» (з 26 грудня 2014 року «Арбитражного суда г. Севастополя» ОСОБА_9 , шляхом взяття добровільної участі у період з 25 листопада 2014 року по 29 травня 2015 року у підготовці та оформленні проектів документів - судових рішень, відповідно до яких, приймалися рішення щодо передачі судових справ за підсудністю до інших судових органів рф, в тому числі до незаконно створених на тимчасово-окупованій території України - АР Крим, призначення підготовчих судових засідань, перенесення судових засідань, а також добровільно брала участь у підготовці та оформленні проектів документів - судових рішень.

Крім того, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 2 жовтня 2014 року ОСОБА_7 , перебуваючи на території м. Севастополь АР Крим, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на вчинення дій на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності, державній безпеці України, з метою проведення підривної діяльності проти України, бажаючи посилення тимчасової окупації АР Крим та зміцнення на вказаній території незаконно-створеної судової системи країни-агресора, умисно підготувала та подала до Вищої кваліфікаційної колегії судді російської федерації особисту заяву про участь у конкурсі з відбору суддів до незаконно створеного судового органу - «Хозяйственного суда г. Севастополя», та наступні документи: копію документу, що посвідчує особу претендента як громадянина рф; копію документу, підтверджуючого отримання вищої юридичної освіти; копію трудової книжки та інші документи, які підтверджують трудову діяльність; власноруч заповнені та підписані анкети, які містять біографічні відомості та відомості про доходи, про майно, яке належить їй на праві власності, та обов`язків майнового характеру, а також відомості про доходи і подружжя та неповнолітніх дітей претендента, про майно, яке належить їм на і праві власності та обов`язків майнового характеру подружжя та неповнолітніх дітей претендента, чим підтвердила особисту добровільну згоду сприяти виконанню функцій представника судової влади держави, яка окупувала АР Крим. За результатами проведеного конкурсного відбору на посаду судді у незаконні створені судові органи, ОСОБА_7 вказаний відбір не пройшла.

Також ОСОБА_7 , приблизно в березні-квітні 2015 року, точну дату та час в ході досудового розслідування не встановлено, перебуваючи на федеральній державній цивільній службі російської федерації, тобто на посаді помічника судді у незаконно створеному судовому органі - «Арбитражному суді г. Севастополя», на підставі Наказу Арбітражного суду м. Севастополя № 21 від 3 квітня 2015 року «Про проведення кваліфікаційного екзамену федеральних 5 державних цивільних службовців» проходила кваліфікаційний іспит з метою отримання першого класного чину по посаді за заміщенням державної цивільної служби федеральним державним цивільним службовцям ««Арбитражного суда г. Севастополя»». Отже, своїми діями, які виразились у забезпеченні діяльності на окупованій території України органу судової влади, як невід`ємної частини федеральних органів влади рф, що в свою чергу призводить до зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю української влади на півострові, завдяки чому окупація триває, ОСОБА_7 вчинила державну зраду, чим завдала шкоду суверенітетові, територіальній цілісності, державній безпеці України.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 1 ст. 111 КК України (із змінами і доповненнями, внесеними згідно із законами України від 8 квітня 2014 року № 1183-VП, від 7 жовтня 2014 року № 1689-УП).

Прокурор у клопотанні наголошує, що винуватість ОСОБА_7 доведена зібраними доказами, з наведенням таких доказів, з розкриттям їх змісту.

Прокурор вказує про те, що сторона обвинувачення на підставі оцінки сукупності отриманих доказів стверджує, що причетність особи до вчинення нею кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо особи обмежувальних заходів. При цьому підстави для зміни запобіжного заходу, скасування та відмови у продовженні строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_7 на даний час відсутні, оскільки існують ризики, що обґрунтовують необхідність у подальшому триманні обвинуваченої під вартою.

Так, прокурор наголошує, що ризики не зменшились і продовжують існувати, які є необхідними для забезпечення виконання обвинуваченою ОСОБА_7 , покладених на неї процесуальних обов`язків, передбачених ч. 7 ст. 42 КПК України, а саме: переховування від суду (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України); незаконно впливати на свідків (п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України).

Щодо ризику переховування від суду, то прокурор звертає увагу, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 111 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , є особливо тяжким і передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 12 до 15 років з конфіскацією майна або без такої. Тому, усвідомлюючи тяжкість та невідворотність покарання, що загрожує ОСОБА_7 , в разі визнання її винуватою у вчиненні злочину, остання може переховуватися від суду. ОСОБА_7 у період з 2014 по 2022 рр. неодноразово перетинала державний кордон України, у тому числі в напрямку окупованих російською федерацією територій України. Більше того, у період з 2022-го року, під час дії правового режиму воєнного стану неодноразово перетинала державний кордон України в напрямку Республіки Угорщина, Румунії та Німеччини. Також в окупованому АР Крим Україна в обвинуваченої ОСОБА_7 є родичі, тому є імовірність того, що ОСОБА_7 , не перебуваючи під вартою, зможе покинути територію України і переховуватись на території АР Крим, з метою уникнення кримінальної відповідальності. ОСОБА_7 не має тих вагомих стримуючих факторів, які б могли зупинити останню від вчинення дій з метою переховування. ОСОБА_7 в 2014 році отримала паспорт громадянина рф, фактичне місцезнаходження якого на теперішній час не встановлено, враховуючи наявність у невстановленому місці діючого паспорту громадянина рф, може відбути на територію рф, через тимчасово окуповані території України. На ОСОБА_7 , як на особу жіночої статі, не розповсюджуються тимчасові обмеження, які передбачають посилення заборон на виїзд за кордон.

Щодо ризику незаконного впливу на свідків, то прокурор вказує, що КПК України встановлено процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме показання отримуються після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні. На даний час обвинувачена ОСОБА_7 відповідно до ст. 290 КПК України ознайомилася з протоколами допиту свідків, а тому знає всіх свідків у провадженні та їх анкетними дані, а тому у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу може здійснювати щодо них як психологічний, так і фізичний тиск.

З посиланням на практику ЄСПЛ, прокурор зазначає, що підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Таким чином, на переконання прокурора, з огляду на ці обставини, існує наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, які вказують, що обвинувачена ОСОБА_7 , перебуваючи на свободі, зможе переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні.

У зв`язку з викладеним та беручи до уваги те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки жоден інший більш м`який запобіжний захід, не зможе забезпечити запобігання існуючим ризикам та виконання завдань кримінального провадження, оскільки застосування особистого зобов`язання жодним чином не сприятиме запобіганню встановленим ризикам, передбаченим п.п. 1, 3 ч. І ст. 177 КПК України; для застосування особистої поруки потрібна наявність поручителів; проте, жодна особа не виявила намір бути поручителем обвинуваченої; застосування домашнього арешту відносно ОСОБА_7 жодним чином не сприятиме запобіганню ризикам. З посиланням на положення ч. 5 ст.183 КПК України прокурор вважає, що до обвинуваченої не може бути застосована застава.

За змістом оскаржуваної ухвали захисник ОСОБА_6 заперечував проти задоволення клопотання прокурора, зазначаючи, що стороною обвинувачення не наведено достатніх ризиків для продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , ризики є безпідставними та ґрунтуються лише на припущеннях, просив врахувати дані про особу ОСОБА_7 , її сімейний стан та стан здоров`я. Просив відмовити у задоволенні клопотання, а також долучив заперечення на клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Обвинувачена ОСОБА_7 підтримала позицію захисника, просила відмовити у задоволенні клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зазначаючи, що не вчиняла інкримінованого їй кримінального правопорушення, вказала, що стороною обвинувачення жодним чином не наведено існування ризиків. Крім того зазначила, що їй постійно викликають швидку медичну допомогу, з огляду на те, що вона має проблеми зі здоров`ям після перенесеного інсульту та через надмірне стресове та емоційне навантаження.

Згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

При цьому, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь встановлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою.Наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин, тобто, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

За результатами розгляду клопотання прокурора суд дійшов висновку про доведеність на даному етапі ризиків у кримінальному провадженні та продовжив обвинуваченій строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, терміном до 24 січня 2025 року.

Суд вказав про те, що прокурором визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта та прийнято рішення у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 283 КПК України про звернення до суду з обвинувальним актом, який був переданий до суду 6 червня 2024 року у порядку, передбаченому ст. 291 КПК України, у зв`язку із чим ОСОБА_7 відповідно до положення ч. 2 ст. 42 КПК України набула статусу обвинуваченої у даному кримінальному провадженні. В межах даного кримінального провадження під час досудового розслідування до обвинуваченої було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, ухвалою суду від 3 жовтня 2024 року вказаний запобіжний захід востаннє продовжено строком до 1 грудня 2024 року, та судом враховувались наявні ризики можливої неправомірної поведінки ОСОБА_7 , передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

На думку суду, на даний час не вбачається підстав для зміни чи скасування раніше застосованого запобіжного заходу.

Судом враховано, що інкриміноване обвинуваченій кримінальне правопорушення за ступенем тяжкості згідно зі ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від дванадцяти до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна або без такої.

Перелік доказів, зібраних під час досудового розслідування, який наведений у реєстрі матеріалів досудового розслідування, є вагомим, однак, більш детальну оцінку яким суд надасть за результатами їхнього безпосереднього дослідження. Проте, судом враховано, що на даній стадії судового провадження цього достатньо для продовження обвинуваченій запобіжного заходу, про який йдеться у клопотання прокурора. Зокрема, судом врахована міра покарання, яка може бути призначена обвинуваченій у разі доведення винуватості, і саме усвідомлення обвинуваченою цієї обставини, переконливо дає підстави вважати, про існування такого ризику як переховування від суду, незаконного впливу на свідків.При цьому судом взято до уваги, що тяжкість обвинувачення, хоча й не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, але таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо не враховувати. Суд наголосив, що на даній стадії не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченій ОСОБА_7 дій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів.

Суд також врахував характеризуючі дані обвинуваченої ОСОБА_7 , яка має місце проживання, раніше не судима, та дійшов висновку, що такі дані не свідчать про наявність міцних соціальних зв`язків в останньої, а отже не переважають можливих ризиків неправомірної її процесуальної поведінки на даній стадії судового провадження. Даних щодо незадовільного стану здоров`я обвинуваченої, який би унеможливлював її утримання у місці попереднього ув`язнення, суду не надано.

Також судом враховано, що ОСОБА_7 наразі перебуває у статусі обвинуваченої, тому судом не надається оцінка наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею кримінального правопорушення. Щодо ризику впливу на свідків, то суд врахував, що після відкриття матеріалів кримінального провадження стороні захисту обвинувачена дізналась про обсяг зібраних доказів, у тому числі свідків, показання яких, на думку сторони обвинувачення, підтверджують її вину у вчиненні інкримінованого правопорушення, які можуть бути допитані у судовому засіданні. З огляду на те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на свідченнях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 Кримінального процесуального кодексу України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею, та не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом свідчень від свідків та дослідження їх судом.Разом із цим, ознайомившись з матеріалами кримінального провадження, а отже і з протоколами допитів встановлених досудовим розслідуванням свідків, обвинувачена знає як їх персональні данні, так і зміст наданих ними показань на стадії досудового розслідування. Вказане дає підстави обґрунтовано припускати вірогідність незаконного впливу зі сторони обвинуваченої на свідків з метою зміни чи відмови від раніше наданих ними показань, що в свою чергу зможе перешкодити проведенню належного судового розгляду.

Судом також враховано мотив та спосіб вчинення кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , який має надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки, наявність реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистості, а також враховує практику Європейського суду з прав людини. За наведеного суд дійшов висновку, що ризик переховування від суду, ризик незаконного впливу на свідків, у цьому кримінальному провадженні не зменшилися та продовжують існувати, що обумовлює необхідність продовження застосованого до обвинуваченої запобіжного заходу з метою запобігання цим ризикам.

При цьому судом враховано аргументи, які наводилися стороно захисту, разом з тим доводи сторони захисту про відсутність доказів щодо наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, суд визнав необґрунтованими, оскільки при розгляді клопотання прокурора встановлено об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченої під вартою, та встановлена наявність ризиків, визначених ч. 1 ст. 177 КПК України, а будь-яких об`єктивних даних, які б безумовно свідчили про зміну або відсутність обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, які раніше слугували підставою для обрання та подальшого продовження обвинуваченій запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, стороною захисту не наведено.

Судом першої інстанції також врахована відсутність даних про стан здоров`я особи, які б свідчили про неможливість продовження застосування до обвинуваченої ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

З огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку, що прокурором доведено, що при застосуванні до обвинуваченої менш суворого запобіжного заходу ніж тримання під вартою не можна буде запобігти вказаним ризикам.

Вирішуючи питання щодо можливості визначення застави як альтернативного виду запобіжного заходу, суд керувався положеннями ст. 183 ч. 4 КПК України, та врахував дані щодо особи обвинуваченої, встановлених ризиків, способу вчинення інкримінованого злочину, та дійшов висновку про недоцільність визначення застави як альтернативного запобіжного заходу на даному етапі судового провадження.

Водночас, з огляду на повідомлення обвинуваченої ОСОБА_7 щодо погіршення стану здоров`я, суд зобов`язав начальника ДУ «Київський слідчий ізолятор» та начальника філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в м. Києві та Київській області провести повне медичне обстеження обвинуваченої ОСОБА_7 з метою отримання об`єктивних висновків, чи може остання утримуватись в ДУ «Київський слідчий ізолятор» за станом здоров`я, та у разі необхідності забезпечити необхідне лікування згідно з встановленим діагнозом, у тому числі з можливістю отримання медичної допомоги за межами ДУ «Київський слідчий ізолятор».

Таким чином, за змістом оскаржуваної ухвали, приймаючи рішення про продовження обвинуваченій запобіжного заходу у виді тримання під вартою, місцевий суд, окрім тяжкості кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , врахував дані про її особу, вказав про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме, те, що обвинувачена може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, та дійшов висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції та враховує, що згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри, обвинувачення у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.176 цього Кодексу.

На думку колегії суддів, на час постановлення оскаржуваної ухвали судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, а викладені в ухвалі висновки доводи апеляційної скарги не спростовують.

З наявних у розпорядженні колегії суддів матеріалів встановлено, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до обвинуваченої був застосований під час досудового розслідування, що свідчить про те, що під час здійснення досудового розслідування у ході вирішення питання застосування щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу слідчим суддею перевірялась наявність достатніх даних, які поза розумним сумнівом свідчили про обґрунтованість повідомленої ОСОБА_7 підозри у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

За змістом оскаржуваної ухвали питання продовження строку тримання обвинуваченої під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного перегляду судового рішення даної категорії справ, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку доводам сторони захисту в частині доведеності або недоведеності його винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину; наявності або відсутності в її діях складу кримінального правопорушення, у вчиненні якого вона обвинувачується; правильності кваліфікації її дій; достатності, допустимості, належності доказів тощо.

Не вправі давати таку оцінку на стадії судового розгляду і суд першої інстанції, оскільки оцінка доказам може бути надана судом першої інстанції у нарадчій кімнаті під час прийняття рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті, а тому доводи апеляційної скарги захисника в частині відсутності доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_7 та неправильності кваліфікації її дій на даній стадії апеляційного розгляду є непереконливими.

З наявних у розпорядженні колегії суддів матеріалів встановлено, що ОСОБА_7 є громадянкою України, уродженка м. Хабаровськ, рф, з вищою освітою, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживала за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судима.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше несудимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

За змістом висунутого обвинувачення ОСОБА_7 інкримінується вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції станом на 2014 рік), за який передбачено покарання від 12 до 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна або без такої.

З огляду на встановлені на даній стадії судового розгляду обставини, які підтверджуються доданими до клопотання документами та які не спростовані стороною захисту, а саме, те, що ОСОБА_7 у період з 2014 по 2022 років, у тому числі, під час дії правового режиму воєнного стану, неодноразово перетинала державний кордон України, у тому числі, в напрямку окупованих російською федерацією територій України; не встановлення місця знаходження діючого паспорту рф ОСОБА_7 , наявність в окупованому АР Крим Україна родичів, те, що на ОСОБА_7 , як на особу жіночої статі, не розповсюджуються тимчасові обмеження, які передбачають посилення заборон на виїзд за кордон, є реальним ризик переховування обвинуваченої з метою уникнення кримінальної відповідальності та покарання у разі доведення її винуватості у вчиненні інкримінованого їй злочину, і доводи сторони захисту у цій частині не спростовують сукупність встановлених обставин.

Окрім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про існування на даному етапі судового розгляду ризику незаконного впливу на свідків, оскільки, як правильно вказав суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто, допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею, та не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України). За таких обставин ризик впливу на свідків існує й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від вказаних осіб та дослідження їх судом. Окремо колегія суддів звертає увагу, що з переходом на стадію судового провадження ризик незаконного впливу на свідків лише актуалізується, оскільки у результаті ознайомлення з матеріалами кримінального провадження обвинуваченому стає відомо про всіх осіб, які допитувалися у даному кримінальному провадженні, та зміст наданих ними показань.

З урахуванням стадії судового провадження та висунутого обвинувачення, існуючих відомостей про особу обвинуваченої, на переконання колегії суддів, на даному етапі ризик впливу обвинуваченої на свідків у даному кримінальному провадженні з метою зміни ними показань на її користь є реальним.

Таким чином, колегія суддів вважає, що встановлені на даний час як дані щодо особи обвинуваченої, так і інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, у тому числі, обставини інкримінованого обвинуваченій особливо тяжкого злочину, його наслідки, покарання, яке може бути призначене обвинуваченій у разі доведення її винуватості у вчиненні інкримінованого їй злочину, у своїй сукупності переконливо свідчать, що обвинувачена може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, що свідчить про реальність у кримінальному провадженні ризиків, наявність яких на даному етапі судового розгляду виправдовує подальше тримання обвинуваченої під вартою, а застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе запобігти спробам обвинуваченої забезпечити її належну процесуальну поведінку.

Окрім того, на переконання колегії суддів, на час постановлення оскаржуваної ухвали відсутні підстави для застосування до обвинуваченої такого запобіжного заходу, як застава; за відсутності заяв відповідних осіб - як передача обвинуваченої на поруки, відсутності стримуючих факторів для настання встановлених ризиків, - як домашній арешт або особисте зобов`язання.

Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинуваченої запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за станом здоров`я, наявні матеріали не містять і стороною захисту не надано.

З огляду на викладене, враховуючи, що на даний час остаточне рішення у кримінальному провадженні ще не прийнято, встановлені ризики продовжують існувати, а тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення колегією суддів не встановлено, у зв`язку з чим апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2024 року, якою обвинуваченій ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, терміном до 24 січня 2025 року включно, - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4