УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 165/653/23

провадження № 51-5446ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Нововолинського міськрайонного суду Волинської області від 20 лютого 2024 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року стосовно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше несудимого, засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини

За вироком Нововолинського міськрайонного суду Волинської області від 20 лютого 2024 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Ухвалено до набрання вироком законної сили застосувати до ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання ухвалено рахувати з 20 лютого 2024 року.

Зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 02 грудня 2022 року по 19 лютого 2024 включно.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 задоволено частково.

Ухвалено стягнути з законного представника неповнолітнього ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_6 у рахунок відшкодування моральної шкоди - 500 000 грн.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та судових витрат.

Волинський апеляційний суд ухвалою від 04 вересня 2024 року вирок місцевого суду залишив без змін.

За обставин, детально викладених у вироку суду, ОСОБА_4 близько 23:50 01 грудня 2022 року, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, неподалік будинку АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпеку своїх дій, керуючись метою заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, умисно, наніс один удар ножем, який утримував у правій руці, в ліву частину черевної порожнини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , чим заподіяв потерпілому тілесні ушкодження, які були небезпечні для життя в момент заподіяння внаслідок чого останнього було госпіталізовано до КНП «Нововолинська ЦМЛ», де від отриманих ушкоджень він помер.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 90 від 12 січня 2023 року, вищевказані ушкодження мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження по ознаці небезпечності для життя.

Вказані дії засудженого ОСОБА_4 місцевий суд кваліфікував за ч. 2 ст. 121 КК, як умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 оскаржує вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційної інстанції посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і правову оцінку обставин, що виразилися у неправильному застосуванні закону України про кримінальну відповідальність, і невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати рішення обох інстанцій та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Касатор стверджує про повне визнання вини засудженим у завданні ножового поранення ОСОБА_8 , щире каяття, підкреслює, що ОСОБА_4 постійно просив вибачення у потерпілої.

Захисник наполягає, що мета дій засудженого ОСОБА_4 полягала у досягненні цілі припинити побиття його ОСОБА_8 , а мотив захиститися від неправомірних дій потерпілого, який був фізично міцнішим. Оскільки ОСОБА_4 , вчинив злочин при перевищенні меж необхідної оборони, призначене покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Стверджує, що засуджений і потерпілий перебували у дружніх стосунках, отже причин бажати один одному настання негативних наслідків у них не було.

Звертає увагу, що саме ОСОБА_8 наказав зупинити автомобіль і вийти з нього ОСОБА_4 . Потерпілий, будучи фізично міцнішим, перший наніс удар кулаком в обличчя засудженому, останній наніс удар у відповідь. Засуджений був неготовий до відбиття раптового нападу, не зміг захиститися і припинити посягання на своє здоров`я співрозмірними діями, тобто нанесенням ударів у відповідь, дістав ніж щоб налякати сильнішого за себе нападаючого і в момент чергового нанесення йому удару, ОСОБА_4 , реально сприймаючи загрозу своєму здоров`ю, перебуваючи у стані необхідної оборони, але діючи з перевищенням її меж, що виразилось у явній невідповідності заподіяної шкоди потерпілому небезпечності посягання, маючи умисел на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому з метою припинення останнім протиправних дій, наніс один удар ножем ОСОБА_8 , чим заподіяв тяжкі тілесні ушкодження, які були небезпечні для життя в момент заподіяння.

Побачивши наслідки вчиненого ОСОБА_4 відразу відкинув знаряддя злочину в сторону і почав надавати першу медичну допомогу потерпілому. Під час вжиття заходів піклування про останнього і збереження його при свідомості до приїзду швидкої допомоги засуджений затуляв потерпілому рану руками, щоб припинити кровотечу покладаючи надії на своєчасність прибуття швидкої допомоги.

Скаржник зазначає, що момент застосування ножа ніхто зі свідків не бачив.

Захисник стверджує, що суд не надав правової оцінки та не враховував не лише причини припинення застосування насильства, наступну поведінку і дії ОСОБА_4 , а й відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, характер небезпеки, що загрожувала ОСОБА_4 , як особі, яка захищалася та обставинам, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність засудженого до відбиття нападу, фізичні дані потерпілого та засудженого та інші обставини. ОСОБА_4 не міг розраховувати на допомогу інших осіб під час його побиття, оскільки навіть втручання ОСОБА_9 виявилося недостатнім для негайного припинення застосування насильства зі сторони потерпілого, що супроводжувалося заподіянням больових відчуттів та утворенням тілесних ушкоджень, як реально загрозливих явищ здоров`ю засудженого.

Акцентує, що відбулось побиття потерпілим засудженого, що підтверджується протоколом освідування особи на предмет виявлення видимих тілесних ушкоджень від 02 грудня 2022 року, у якому відображено наявність на момент затримання ОСОБА_4 тілесних ушкоджень у останнього в різних частинах голови, тулуба. На думку захисника, у зв`язку із побиттям ОСОБА_8 слабшого за себе ОСОБА_4 , останній мав право на оборону і захищався від агресивних дій, які становили реальну загрозу його здоров`ю, перебуваючи в обстановці захисту. Дії ОСОБА_4 були зумовлені потребою негайного відвернення посягань на його фізичну недоторканість з боку потерпілого, а не умисне заподіяння йому тяжких тілесних ушкоджень, що свідчить про перевищення меж необхідної оборони.

Зауважує, що з роз`яснень судово-медичного експерта ОСОБА_10 можна зробити висновок що застосування засудженим ножа відбулося в момент нанесення йому чергового удару потерпілим під час продовження побиття і заподіяння тяжкої шкоди сталося в обстановці захисту тому, хто посягає.

Касатор наполягає, що суд має надати оцінку протиправній і віктимній поведінці ОСОБА_8 , як обставинам, які впливають на юридичну кваліфікацію злочину, і застосувати закон, який підлягає застосуванню, що з урахуванням приписів ст. 36 КК, на думку захисника, вказує на необхідність перекваліфікації дій неповнолітнього ОСОБА_4 з ч. 2 ст. 121 КК на ст. 124 КК та пом`якшення покарання.

Мотиви Суду

Перевіривши касаційну скаргу захисника, Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

Можливості скасування або зміни судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним законом не передбачено.

Зі змісту касаційної скарги захисника вбачається, що він просить доказам у справі дати іншу оцінку, ніж ту, яку дали суди першої й апеляційної інстанцій, тоді як перевірку обставин справи до повноважень касаційного суду законом не віднесено. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди із кваліфікацією дій винного. Захисник у касаційній скарзі стверджує, що ОСОБА_4 , діяв з метою захисту свого здоров`я і перевищив межі необхідної оборони.

Наведені доводи були предметом ретельної перевірки судів як першої, так і апеляційної інстанцій та визнані безпідставними. З цими висновками погоджується і суд касаційної інстанції з огляду на таке.

Відповідно до вимог частин 1 - 3 статті 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При цьому для встановлення наявності чи відсутності ознак перевищення меж необхідної оборони суди мають враховувати не тільки відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, інтенсивність, неготовність до його відбиття, кількість та поведінку нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини.

Отже, сутність необхідної оборони полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання.

Для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним заподіянням тілесних ушкоджень, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах.

Суд першої інстанції ретельно дослідив докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу ОСОБА_4 та на підтвердження його винуватості обґрунтовано послався на показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , які повідомили суду, що дійсно між потерпілим та засудженим виник конфлікт в автомобілі. Вони вийшли з автомобіля і почали обопільне шарпання один одного. У ОСОБА_4 була відсутня необхідності наносити удар ножем ОСОБА_8 , оскільки конфлікт супроводжувався нанесенням його учасниками один одному руками не значної кількості ударів, протягом нетривалого часу в присутності сторонніх осіб. Указані вище свідки відзначили відсутність фізичної переваги потерпілого над засудженим незважаючи на старший вік потерпілого.

Свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 послідовно виклали хід подій та показали, що ОСОБА_11 та ОСОБА_9 намагались зупинити конфлікт між потерпілим та засудженим. ОСОБА_9 відштовхував потерпілого від засудженого, тобто ОСОБА_4 міг розраховувати на сторонню допомогу в вирішенні конфлікту, однак після втручання сторонніх осіб, вирішив продовжити конфлікт та наблизився до потерпілого знову після чого наніс удар ножем. Судами попередніх інстанцій встановлено відсутність знарядь захисту чи нападу у потерпілого. Судами також встановлено, що саме засуджений дістав ніж, розклав його та завдав одного удару ножем у живіт потерпілому.

Неприязних стосунків свідків зі засудженим чи підстав його оговорювати судами попередніх інстанцій не встановлені.

Показання свідків суди першої та апеляційної інстанції визнали такими, що узгоджуються з письмовими доказами, а тому не викликають сумніву у їх достовірності.

Доводи касатора про захист засудженого від дій потерпілого та про те, що засуджений дістав ніж, для залякування потерпілого не відповідають матеріалам кримінального провадження.

Умисел засудженого саме на вчинення тяжкого тілесного ушкодження вказує обране знаряддя застосоване у ході конфлікту - ніж, спосіб нанесення удару, характер і локалізація тілесного ушкодження у потерпілого, удар було нанесено в живіт, тобто в життєво важливий орган (висновок судово-медичної експертизи від 12 січня 2023 року № 90) з такою силою, що було пошарово пошкоджено одяг (висновок експерта від 16 лютого 2023 року № 12-МК). Вказаний механізм безперечно свідчить про спрямованість прямого умислу на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень.

Крім іншого, слід взяти до уваги висновок експерта від 12 січня 2023 року № 61, у якому вказано, що поведінка засудженого могла супроводжуватись збудливістю, емоційним самонакручуванням, по відношенню до потерпілого, через суб`єктивну невдоволеність його поведінкою, контроль над вказаними емоціями та поведінкою, в значній мірі, був послаблений алкогольним сп`янінням. Крім того, ознак будь-якого психічного захворювання, а рівно - тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності (в т. ч. патологічного алкогольного сп`яніння) в період, що відноситься до часу вчинення інкримінованого йому правопорушення, не виявлено. ОСОБА_4 міг усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними, а також правильно сприймати важливі обставини події правопорушення і давати щодо них відповідні показання.

Отже, ураховуючи указане вище, ОСОБА_4 під час обоюдної бійки міг обрати інший варіант поведінки, не пов`язаний із застосуванням ножа по відношенню до ОСОБА_8 .

Оцінивши усі зібрані докази відповідно до ст. 94 КПК з точки зору їх належності й допустимості, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, і правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 121 КК.

Зважаючи на невідповідність знарядь захисту і нападу, характер небезпеки, що загрожувала ОСОБА_4 та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: відкрита місцевість, присутність сторонніх осіб, які бажали припинити конфлікт і відтягували потерпілого від засудженого, тобто не були безсторонніми, те, що потерпілий не мав фізичної переваги над засудженим незважаючи на його старший вік, місцевим судом не було встановлено такої небезпеки для ОСОБА_4 , яка б давала йому підстави для захисту шляхом застосування ножа та нанесення ОСОБА_8 ножового поранення в живіт.

Апеляційний суд перевірив ці висновки місцевого суду, визнав їх обґрунтованими та вмотивованими, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення. З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і Верховний Суд.

З огляду на вищенаведене, дії ОСОБА_4 не можуть вважатися перевищенням меж необхідної оборони, кваліфікація дій винного за ч. 2 ст. 121 КК відповідає встановленим судом обставинам справи та є вірною.

Відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

На несправедливість покарання має вказувати істотна (очевидна) диспропорція (порушення рівноваги) між визначеним судом видом та розміром покарання і видом та розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням усіх істотних обставин.

Тобто кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, а саме таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості засудженого.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

У той же час, під час призначення покарання ОСОБА_4 суд першої інстанції урахував поведінку засудженого після вчинення кримінального правопорушення, дії піклування про потерпілого, визнання вини з моменту затримання у вчиненому, висловлення щирого жалю за вчинене, співчуття матері потерпілого та вибачення перед останньою, вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім, незважаючи на заперечення засудженим кваліфікації його дій, суд відніс до пом`якшуючих покарання обставин щире каяття, також місцевий суд взяв до уваги ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК, відноситься до категорії тяжких, дані про особу винуватого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не знаходиться, задовільну характеристику з місця навчання, відсутність скарг на його поведінку по місцю проживання. До обставин, що обтяжують покарання, суд відніс вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Отже, покарання засудженому призначено з дотриманням вимог статей 50, 65, 102 КК, є необхідним і достатнім для виправлення винного і попередження вчинення нових злочинів.

Інші доводи в касаційній скарзі зводяться до незгоди зі встановленими судом фактичними обставинами, які колегія суддів не розглядає, оскільки вони перебувають поза межами повноважень суду касаційної інстанції, визначеними ст. 433 КПК.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність і умотивованість наведених висновків судів першої і апеляційної інстанцій касаційна скарга сторони захисту не містять.

Даних, які б свідчили, що судами першої та апеляційної інстанцій допущено такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, або неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, не виявлено.

Отже, Верховний Суд дійшов висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам ст. 370 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувались при постановленні рішень.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись вказаною нормою, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Нововолинського міськрайонного суду Волинської області від 20 лютого 2024 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року стосовно ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3