ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2025 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючої судді ОСОБА_1 , при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спеціального судового провадження за відсутності обвинуваченого (in absentia), кримінальне провадження, зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0000439 від 19.10.2022 року відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилась в с. Студенок Ізюмського району Харківської області, раніше не судимої, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України,

за участю: прокурорів - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , захисника-адвоката - ОСОБА_10

ВСТАНОВИВ:

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об?єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об?єднаних Націй (далі - ООН).

До складу ООН увійшли Українська Радянська Соціалістична Республіка (3 24 серпня 1991 року змінено назву на Україна), Союз Радянських Соціалістичних Республік (з 24 грудня 1991 року змінено назву на російська федерація) та ще 49 країн-засновниць, а в подальшому до вказаної міжнародної організації прийняті інші країни світу.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Статуту ООН всі Члени ООН утримуються в їх міжнароднихвідносинах від загрози силою або її застосування як протитериторіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об?єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН від 9 грудня 1981 року № 36/103 про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями від 16 грудня 1970 року Ne2734 (XXV), що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки; від 21 грудня 1965 року №2131 (XX), що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та обмеження їх суверенітету та від 14 грудня 1974 року № 3314 (XXIX), що містить визначення агресії, установлено, що ні одна з держав не має право здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Закріплено обов?язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації; здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Декларації Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня1974 року № 3314 (XXIX) серед іншого визначено:

- застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної та політичної незалежності іншої держави;

- застосування збройної сили державою першою в порушення Статуту ООН є перш за все свідченням акту агресії.

Будь-яка з наступних дій, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не носила, що є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські і повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за згодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, що дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп,іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, що мають настільки серйозний характер, що це рівнозначнонаведеним вище актам.

Жодні міркування будь-якого характеру, з політичних, економічних, військових чи інших причин не можуть бути виправданням агресії.

Статтями 1 та 2 ШІ Конвенції про відкриття воєнних дій (Гаага, 18 жовтня 1907року), яка вступила в дію 26 січня 1910 року, яку 7 березня 1955 року визнано Союзом Радянських Соціалістичних Республік, правонаступником якого є російська федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього і недвозначного попередження, яке буде мати форму мотивованого оголошення війни або форму ультиматуму з умовним оголошенням війни. Стан війни повинен бути без уповільнення оповіщений нейтральним державам і буде мати для них дійсну силу лише після одержання оповіщення.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною.

16 липня 1990 року вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах ї території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і російська федерація.

Згідно з п.п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв?язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року російська федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні їх зобов?язання згідно з принципами Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов?язались утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім "цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

31 травня 1997 року відповідно до положень Статуту ООН і зобов?язань за Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі Україна та російська федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року Ш3/98-ВР та Федеральним Законом російської федерації від 2 березня 1999 року №42 Ф3). Відповідно до ст.ст. 2-3 зазначеного Договору російська федерація зобов?язалась поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та будівництво відносин на основі принципів взаємної поваги суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або загрози силою, включаючи економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов?язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які с додатками до Договору між Україною та російською федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований російською федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької та Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1-2 Конституції України визначено, що Україна с суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно із статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Згідно з ч. 1 ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов?язком громадян України.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов?язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять:Автономна Республіка Крим,Вінницька,Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська,Херсонська,Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід?ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

Таким чином, із зазначених міжнародних нормативно-правових актів, а також актів національного законодавства, яке визначає основні засади державної політики, спрямованої на захист національних інтересів і гарантування в Україні безпеки особи, суспільства і держави від зовнішніх і внутрішніх загроз в усіх сферах життєдіяльності, випливає, що дії рф на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України створюють реальні загрози національній безпеці та є проведенням підривної діяльності проти України. Її результатом стала в 2014 році анексія Криму, окупація території Донецької та Луганської областей, масштабні руйнування провідних промислових бюджетоутворюючих підприємств на сході держави, що призвело до загострення суспільно-політичної обстановки в України, падіння економіки держави та інших вкрай негативних для України наслідків.

Наведені вище факти розв?язання та ведення російською федерацією агресивної війни проти України, здійснення підривної діяльності, в тому числі. і шляхом вторгнення підрозділів ЗС рф на територію півострова Крим, захоплення державних установ, організацій та військових частин із 27 лютого 2014 року широко висвітлювалися більшістю засобів масової інформації України та іноземних держав, у зв?язку з чим були достовірно відомі ОСОБА_6 .

Постановою Ради Федерації Федеральних Зборів рф «Про використання Збройних Сил російської федерації на території України» від 01 березня 2014 року № 48-СФ за результатами звернення президента рф, виходячи з інтересів безпеки життя громадян рф, особового складу військового контингенту ЗС рф, що дислокується на території України (АР Крим), надано згоду президенту рф на використання ЗС рф на території України.

06 березня 2014 року Верховною Радою АР Крим прийнята Постанова «Про проведення загальнокримського референдуму». Указом Президента України від № 261/2014 від 07 березня 2014 року дія цієї Постанови Верховної Ради АР Крим була зупинена, а сама вона рішенням Конституційного Суду України № 2-рц/2014 від 14 березня 2014 року визнана неконституційною.

11 березня 2014 року Постановою Верховної Ради АР Крим прийнята «Декларація», якою проголошено АР Крим «суверенною державою» - «Республікою Крим». Указом Президента України від 14 березня 2014 року № 296/2014 дія цієї Постанови Верховної Ради АР Крим була зупинена, а сама вона рішенням Конституційного Суду України № 3-рп/2014 від 20 березня 2014 року визнана неконституційною.

Постановою Верховної Ради України від 15 березня 2014 року № 891- VII Верховна Рада АР Крим була розпущена.

17 березня 2014 року представники розпущеної «Верховної Ради АР Крим» прийняли Постанову № 1745-6/14 «Про незалежність Криму», за якою створено нелегітимне державне утворення «Республіка Крим», а також Постанову 1748-6/14«Про правонаступництво Республіки Крим», за якою вищим органом влади «Республіки Крим» є «Державна рада Республіки Крим».

18 березня 2014 року «Державна рада Республіки Крим» підписала «Договір» між рф та «Республікою Крим» про прийняття до рф «Республіки Крим» та утворення, у складі рф нових суб?єктів, який вже 19 березня рішенням Конституційного Суду рф визнаний таким, що відповідає Конституції РФ. 20 березня 2014 року його ратифікувала більшістю голосів Держдума рф, а 2 березня 2014 року - Рада Федерації Федеральних Зборів рф, відтак цей «Договір» набрав чинності 21 березня 2014 року.

21 березня 2014 року прийнятий Закон РФ № 6-ФК3 (т. 4 а. 175-214), яким прийнято до рф «Республіку Крим» та утворені в складі рф нові суб?єкти. «Республіка Крим» вважається прийнятою до рф з дати підписання «Договору» (ст. 1 Закону рф № 6-ФК3).

11 квітня 2014 року «Державна рада Республіки Крим» прийняла «Конституцію Республіки Крим» як суб?єкта рф.

Надалі, продовжуючи підривну діяльність проти України, рф утворила на окупованій території України в АР Крим федеральні органи державної влади рф, правоохоронні органи та органи судової системи, місцевого самоврядування, з метою становлення та зміцнення окупаційної влади рф та недопущення контролю України над цією територією.

Верховною Радою України 15 квітня 2014 року прийнято Закон України № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон / 1207-УП), за яким перебування підрозділів 3С рф на території Украйни з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, а також всупереч міжнародно-правовим актам, визнано окупацією частини території суверенної держави Україна, а територію АР Крим, відповідні води, територіальне море. України, територію виключної (морської) економічної зони України, а також повітряний простір над територіями визнано тимчасово окупованими територіями України внаслідок агресії з боку рф.

Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН «Територіальна цілісність України» від 27 березня 2014 року № 68/262, «референдум», проведений в АР Крим 16 березня2014 року, визнано таким, що не мас законної сили і не може бути основою для зміни статусу АР Крим.

Реакцією на такі дії російської федерації, стало прийняття Верховною Радою України 21 квітня 2015 року постанови № 337-VIII «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків», згідно з якою констатовано початок такої агресії з боку рф на території АР Крим 20 лютого 2014 року, яка завершилася воєнною окупацією та подальшою незаконною анексією цієї частини території України.

Резолюціями Генеральної Асамблеї ООН «Стан у сфері прав людини в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (Україна)» від 19 грудня 2016 року № 71/205 та від 19 грудня 2017 року № 72/190, «Проблема мілітаризації Автономної Республіки Крим та міста Севастополь, Україна, районів Чорного та Азовського морів» від 17 грудня 2018 року, «Ситуація з правами людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополь. Україна» від 22 грудня 2018 року послідовно засуджено тимчасову окупацію з боку рф внаслідок військової агресії частини території України - АР Крим - підтверджено невизнання анексії.

Продовжуючи реалізацію злочинного плану, з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами України російської федерації та світовою спільнотою, 21 лютого 2022 року російською федерацією визнано «донецьку народну республіку» та «луганську народну республіку» незалежними державами.

22 лютого 2022 року президент російської федерації, реалізуючи злочинний план, направив до Ради Федерації звернення про використання Збройних Сил рф за межами рф, яке було задоволено.

24 лютого 2022 року о 05 годині президент російської федерації оголосив про рішення розпочати військову операцію в Україні.

У подальшому, Збройними силами рф, які діяли за наказом керівництва рф і ЗС рф, здійснено пуск крилатих та балістичних ракет по аеродромам, військовим штабам і складам зброї та підрозділам ЗСУ, також військовими формуваннями рф здійснено вторгнення на територію суверенної держави Україна.

24.02.2022 Указом Президента Україна №64/2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому строк дії воєнного стану продовжено Указами Президента України №133/2022 від 14.03.2022,№ 259/22 під 18.04.2022, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022, №757/2022 від 07.11.2022 - востаннє з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Відповідно до п.п. 6. 7 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», окупаційна адміністрація російської федерації - сукупність державних органів і структур російської федерації, функціонально відповідальних за управління тимчасово окупованими територіями та підконтрольних російській федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних повноважень на тимчасово окупованих територіях та які виконували чи виконують властиві органам державної влади чи органам місцевого самоврядування функції на тимчасово окупованій території України, в тому числі органи, організації, підприємства та установи, включаючи правоохоронні та судові органи, нотаріусів та суб?єктів адміністративних послуг.

Тимчасово окупована територія - це частини території України, в межах яких збройні формування російської федерації та окупаційна адміністрація російської федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування російської федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації російської федерації.

Згідно ст. 42 IV Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додаток до неї: положення про закони і звичаї війни на суходолі (1907 року) територія визнається окупованою, якщо вона фактично перебуває під владою армії супротивника.

Внаслідок розв?язання і ведення агресивної війни, починаючи з 24.02.2022 збройними формуваннями російської федерації тимчасово окуповано частини території Дніпропетровської, Донецької, Запорізької, Луганської, Миколаївської, Сумської, Харківської, Херсонської областей.

Зокрема, починаючи з 21.05.2022 до 01.10.2022, російською федерацією тимчасово окуповано територію населених пунктів Лиманської міської територіальної громади Донецької області.

Представниками російської федерації на тимчасово окупованій території с. Новоселівка, Лиманської міської територіальної громади Донецької області було створено підпорядковану, керовану та фінансовану російською федерацією окупаційну адміністрацію, в яку входили органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованою територією України.

При цьому, представники підконтрольних російській федерації самопроголошених органів узурпували виконання владних функцій держави на тимчасово окупованій території смт. Новоселівка Лиманської міської територіальної громади Донецької області, здійснювали підбір кадрів для зайняття посад в незаконних самопроголошених органах, у тому числі із числа громадян України, які на той час перебували на вказаній тимчасово окупованій території. Кінцевою метою окупаційних органів, є інтеграція та подальше незаконне включення захопленої частини суверенної держави Україна до складу російської федерації.

21.05.2022 «указом т.зв. «главы днр» «О внесениии зменений в указ главы днр», «поселок городского типа Новоселовка (Краснолиманского района) входит в администрацию города Енакиево».

У подальшому, 12.06.2022 «указом» т.зв. «главы днр» №285 «Об администрации города Красный Лиман» на тимчасово окупованій території м. Лиман Донецької області створена не передбачена законодавством України т.зв. «местная администрация донецкой народной республики - администрация города Красный Лиман», яка була розташована за адресою: Донецька область Краматорський район, м. Лиман, вул. Незалежності, буд. 46, та на яку незаконно покладено здійснення функції, властивих міській раді України.

Так, у громадянки України ОСОБА_6 , обізнаної про факт ведення російською федерацією агресивної війни проти України з мотивів непогодження з політикою чинної влади в Україні та підтримки входження тимчасово окупованих територій України до складу вказаної держави, невизнання рф поширення державного суверенітету України на тимчасово окуповані її території, виник умисел на співпрацю з представниками держави агресора.

3 початку серпня 2022 року до 09.09.2022, більш точна дата не встановлена, громадянка України ОСОБА_6 , перебуваючи на тимчасово окупованій території - у смт. Новоселівка Краматорського району Донецької області, діючи умисно, реалізуючи свій злочинний умисел, з метою встановлення та утвердження тимчасової окупації частини території України, підтримки рішень та дій держави-агресора, збройних формувань, окупаційної адміністрації держави-агресора, співпраці з державою-агресором,збройними формуваннями та окупаційною адміністрацією, надала добровільну згоду і була призначена на посаду т.зв. «заместителя главы поселкового совета пгт. Новоселовка администрации г. Красный Лиман днр», створеного на тимчасово окупованій території окупаційною адміністрацією російської федерації.

На ОСОБА_6 , як на «заместителя главы поселкового совета пгт. Новоселовка администрации г. Красный Лиман днр», було покладено виконання наступних організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій: здійснення загального керівництва роботою працівників селищної ради, контролю за їх робочим графіком та станом виконаної роботи; вирішення соціальних питань місцевих мешканців: складення списків мешканців щодо здійснення перепису місцевого населення зазначеного населеного пункту; збір заяв на отримання місцевими мешканцями будівельних матеріалів: організація інших заходів, направлених на вирішення соціальних питань, об?єктів життєзабезпечення населення.

Місцем роботи т.зв. «поселковогосоветапгт. Новоселовка администрации г. Красный Лиман днр» було визначено адміністративну будівлю Новоселівської селишної ради, розташовану за адресою: смт. Новоселівка, вул. Партизанська, буд. 1.

Отже, громадянка України ОСОБА_6 у період часу з початку серпня 2022 року більш точна дата під час не встановлена до 09.09.2022, перебуваючи на вказаній посаді, виконувала організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функцій у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації російської федерації, а саме у т.зв. «поселковом совете пгт. Новоселовка администрации г. Красный Лиман днр» в адміністративній будівлі Новоселівської селищної ради, розташованої за адресою: смт. Новоселівка, вул. Партизанська, буд. 1.

Таким чином, дії обвинуваченої ОСОБА_6 виразилися у колабораційній діяльності, тобто у добровільному зайнятті громадянином України посади,пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст. 111-1 КК України.

Прокурор у судовому засіданні обставини, визначенні в обвинувальному акті підтримав у повному обсязі, в обґрунтування винуватості обвинуваченого зазначив, що подані письмові докази підтверджують протиправність злочинних дій ОСОБА_6 , а кваліфікація кримінального правопорушення є вірною для того, щоб довести винуватість ОСОБА_6 поза розумним сумнівом. Відтак, прокурор просив суд визнати ОСОБА_6 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України та призначити їй остаточне покарання у виді 10 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю строком на 15 років з конфіскацією майна.

Судовий розгляд у межах даного кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченої (in absentia) ОСОБА_6 , яка показань суду не надавала, та будь-яких клопотань від останньої на адресу суду також не надходило.

Повістки про виклик обвинуваченої ОСОБА_6 у судові засідання, а також інформація про процесуальні документи надсилались та публікувались відповідно до вимог ст. 323 КПК України.

Таким чином, суд вважає, що наявні у справі документи свідчать про відмову ОСОБА_6 , яка в свою чергу повинна була знати про розпочате кримінальне провадження, від здійснення свого права предстати перед українським судом за діяння вчинені на території суверенної України, юрисдикцію якої обвинувачена над собою не визнає, та захищати себе безпосередньо в такому суді, а так само свідчать про її наміри від ухилення від кримінальної відповідальності.

У той же час, ухилення обвинуваченої ОСОБА_6 від правосуддя, суд оцінює як реалізацію останньою її невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.

Захисник ОСОБА_10 у судовому засіданні зазначила, що не мала можливості зв`язатися з обвинуваченою і з`ясувати в неї правову позицію щодо пред`явленого обвинувачення. Водночас, захисник належним чином приймала участь у реалізації права на захист обвинуваченої ОСОБА_6 під час судового розгляду та висловила свою позицію з приводу недоведеності вини останньої у даному кримінальному провадженню, а тому, на думку захисника, обвинувачена ОСОБА_6 підлягає виправданню.

Судом визнано загальновідомим і таким, що не потребує доказуванню в межах даного кримінального провадження, що тимчасова окупація з боку російської федерації частини території України (у т.ч. м. Лиман, Донецької області), яка розпочалася із збройної агресії та повномасштабного вторгнення збройних сил російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року, а також анексія з боку російської федерації частини території України є загально відомими фактами, які не потребують окремого судового доказування.

Свідок ОСОБА_11 суду повідомила, що з обвинуваченою ОСОБА_6 знайома, так як проживали в одному населеному пункті. Під час окупації м. Лиман та с. Новоселівка ОСОБА_6 виконувала обов`язки голови селищної ради, а саме вирішувала питання щодо надання будівельних матеріалів для відновлення пошкодженого житла, збирала грошові кошти по вулицях, та вела списки осіб, які залишились у селищі з метою організації і проведення референдуму.

Свідок ОСОБА_12 суду повідомила, що під час окупації смт. Новоселівка Лиманської ТГ, не виїжджала, а перебувала у межах тимчасово окупованої території. Свідко стверджувала суду, що під час окупації ОСОБА_6 співпрацювала з окупаційною владою та працювала у сільській раді замість ОСОБА_11 . Співпрацюючи з окупаційною владою, ОСОБА_6 складала списки людей, які залишили проживати в селі, збирала грошові кошти, видавала гуманітарну допомогу.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, надані прокурором під час судового розгляду, безпосередньо допитавши свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , суд вважає, що вина ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, повністю підтверджується такими доказами:

- протоколом огляду Інтернет-ресурсу від 09.11.2022 року, згідно якого булло проведено огляд телеграм-каналу "Місто Лиман...Фільтр" та зроблено скріншоти, на яких зображена ОСОБА_6 з новим керівником смт. Новоселівка;

- протоколом допиту та протоколом додаткового допиту свідка ОСОБА_13 від 05.12.2022 року, хід та результати якого зафіксовані за допомогою відеофіксації та згідно якого остання повідомила, що окупаційною владою ОСОБА_6 була призначена на посаду заступника голови сільської ради с. Новоселівка, яка підпорядковувалась своєму чоловікові ОСОБА_14 . ОСОБА_6 вирішувала питання щодо надання місцевому населенню допомоги для відновлення пошкодженого житла, складала списки осіб, хто залишився проживати в селищі у період окупації, виконувала організаційні функції;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 05.12.2022 року за участю свідка ОСОБА_13 , яка впізнала ОСОБА_6 , як особу, що під час окупації с. Новоселівка, Лиманської ОТГ була призначена на посаду заступника голови т.зв. селищної ради с.. Новоселівка "адміністрації м. Красний Лиман тзв "ДНР" і займала зазначену посаду у період з початку серпня по 09.09.2022;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 05.12.2022 року за участю свідка ОСОБА_11 , яка впізнала ОСОБА_6 , як особу, що під час окупації с. Новоселівка, Лиманської ОТГ була призначена на посаду заступника голови т.зв. селищної ради с.. Новоселівка "адміністрації м. Красний Лиман тзв "ДНР" і займала зазначену посаду у період з початку серпня по 09.09.2022;

- протоколами допиту свідка ОСОБА_15 від 08.11.2022 року; 08.11.2024 року хід та результати якого зафіксовані за допомогою відеофіксації та згідно якого остання повідомила, що під час окупації с. Новоселівка ОСОБА_6 з початку серпня 2022 року до 09.11.2022 року обіймала посаду заступника голови селищної ради, та займалась організацією видачі гуманітарної допомоги, вирішувала питання щодо видачі будівельних матеріалів для відновлення пошкодженого житла, складала списки осіб із числа селян, що залишились в окупації для проведення референдуму, здійснювала збір грошей для закупівлі вугілля на опалення оселі;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 05.12.2022 року за участю свідка ОСОБА_15 , яка впізнала ОСОБА_6 , як особу, що під час окупації с. Новоселівка, Лиманської ОТГ була призначена на посаду заступника голови т.зв. селищної ради с. Новоселівка "адміністрації м. Красний Лиман тзв "днр" і займала зазначену посаду у період з початку серпня по 09.09.2022;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 05.12.2022 року за участю свідка ОСОБА_12 , яка впізнала ОСОБА_6 , як особу, що під час окупації с. Новоселівка, Лиманської ОТГ була призначена на посаду заступника голови т.зв. селищної ради с.. Новоселівка "адміністрації м. Красний Лиман тзв "днр" і займала зазначену посаду у період з початку серпня по 09.09.2022;

- протоколом слідчого експерименту від 05.12.2022 року з диском до нього, за участю свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 ;

- протоколом огляду інтернет-сайту від 14.12.2022 року з диском до нього, де на сторінці було оглянуто публікацію з сайту http://npa.dnronline.su/, під назвою "Указ главы донецкой народной республики №228 от 21.05.2022 года О внесении изменений в Указ главы донецкой народной республики от 03 марта 2022 №45";

- протоколом огляду інтернет-сайту від 14.12.2022 року, згідно якого було оглянуто публікацію під назвою "О принятии временного (типового) положения о местных администрациях донецкой народной республики";

- протоколом огляду інтернет-ресурсу від 14.12.2022 року з диском до нього, згідно якого було оглянуто інтернет-сторінку "Официальный сайт донецокой народной республики";

- постановою про оголошення в розшук підозрюваного від 18 січня 2023 року, згідно якої ОСОБА_6 було оголошено в розшук;

- ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2023 року надано дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000439 від 19.10.2022 року відносно ОСОБА_6 .

Дослідивши і перевіривши в ході судового розгляду протоколи допиту свідків, хід і результати допиту яких фіксувалися за допомогою технічних засобів відеофіксації, у відповідності до вимог ч.11 ст. 615 КПК України, які є процесуальними джерелами доказів, суд дійшов висновку, що такі можуть бути використані як докази, є конкретними та узгоджуються із сукупністю інших доказів, які судом покладено у вирок.

Судом не встановлено таких доказів, на яких ґрунтується доказування вини обвинуваченої ОСОБА_6 , які були б отримані внаслідок істотного порушення прав і свобод людини, та не встановлено підстав, які б призвели до визнання їх недопустимими.

В судових дебатах захисник-адвокат ОСОБА_10 зазначила, що доказів щодо підтвердження добровільного зайняття посади ОСОБА_6 стороною обвинувачення надано не було, всі зібрані матеріали кримінального провадження є однобічними і недопустимими доказами.

За частиною 5 ст. 111-1 КК передбачена відповідальність за добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.

Окупаційна адміністрація російської федерації це сукупність державних органів і структур російської федерації, функціонально відповідальних за управління тимчасово окупованими територіями та підконтрольних російській федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних повноважень на тимчасово окупованих територіях та які виконували чи виконують властиві органам державної влади чи органам місцевого самоврядування функції на тимчасово окупованій території України, в тому числі органи, організації, підприємства та установи, включаючи правоохоронні та судові органи, нотаріусів та суб`єктів адміністративних послуг (п. 6 ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).

У кримінальному праві добровільним вважається діяння, яке вчинено при можливості вибрати декілька варіантів поведінки, з урахуванням сукупності обставин, які можуть виключати кримінальну протиправність за приписами статей 39, 40 КК України.

Організаційно-розпорядчі обов`язки - це обов`язки зі здійснення керівництва галуззю промисловості, трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форми власності.

Адміністративно-господарські обов`язки - це обов`язки з управління чи розпорядження державним, колективним або приватним майном (правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 31.01.2024 у справі № 638/5446/22).

Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, суд знаходить їх достовірними, допустимими, такими, що узгоджуються між собою, та в повній мірі поза розумним сумнівом доводять факт того, що ОСОБА_6 , яка будучи громадянином України, з серпня 2022 року по 09 вересня 2022 року перебувала тимчасово окупованій території у смт. Новоселівка Краматорського району Донецької області та займала посаду "заместителя главы поселкового совета пгт. Новоселовка администрации г. Красный Лиман днр", яка пов`язана з виконанням адміністративно-господарських функцій у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.

Докази, які були надані прокурором та досліджені в ході судового розгляду спростовують доводи захисника щодо можливого вимушеного зайняття обвинуваченою ОСОБА_6 посади "заместителя главы поселкового совета пгт. Новоселовка администрации г. Красный Лиман ДНР"

При цьому, обвинувачена ОСОБА_6 , усвідомлювала факт відкритої російської агресії проти України, яка розпочалась 24.02.2022 року повномасштабним російським військовим вторгненням на територію України, метою якого є повалення конституційного ладу, територіальної цілісності та захоплення території України, що вказує на добровільність зайняття нею посади, враховуючи характер її дій, їх послідовність та тривалість.

Доводи захисту стосовно того, що ОСОБА_6 зайняла посаду "заместителя главы поселкового совета пгт. Новоселовка администрации г. Красный Лиман ДНР", не добровільно, а через будь-який примус з боку окупаційних військ країни-терориста РФ, суд вважає необґрунтованими.

Судом не встановлено таких доказів, на яких ґрунтується доказування вини обвинуваченої ОСОБА_6 , які були б отримані внаслідок істотного порушення прав і свобод людини, та не встановлено підстав, які б призвели до визнання їх недопустимими.

Приписами ст. 373 КПК України встановлено, що обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінованийзлочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.

Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Суд, дослідивши докази надані сторонами кримінального провадження, оцінивши кожний доказ за своїм внутрішнім переконанням, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до висновку про винуватість ОСОБА_6 і констатує, що ОСОБА_6 своїми умисними і протиправними діями вчинила кримінальне правопорушення - злочин, передбачений ч. 5 ст. 111-1 КК України, тобто добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.

При призначенні покарання ОСОБА_6 суд виходить із положень статті 65 КК України, а саме: з принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При цьому, враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину, який відповідно до вимог ст.12 КК України є тяжким злочином, суспільну небезпечність та характер скоєного злочину, особу обвинуваченої, раніше не судимої, яка не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра.

Обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання судом не встановлено.

Враховуючи ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченої, керуючись принципом справедливості та індивідуалізації призначення покарання, суд приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченій основного покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах влади, установах, підприємствах та організаціях незалежно від форми власності з конфіскацією всього належного обвинуваченій майна, оскільки суд, застосовуючи принцип індивідуалізації покарання, переконаний, що таке покарання є необхідним і достатнім для її виправлення, попередження вчинення нових злочинів.

Керуючись ст. ст. 297-1, 323, 369-371, 374, 376, 395 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 визнати винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.111-1 КК України та призначити їй покарання у виді позбавлення волі строком на десять років з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, місцевого самоврядування, а саме пов`язаних із наданням публічних послуг, виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк п`ятнадцять років з конфіскацією

усього майна, яке є її власністю.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту фактичного затримання.

Строк додаткового покарання у вигляді позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, місцевого самоврядування, а саме пов`язаних із наданням публічних послуг, виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій рахувати з моменту відбуття основного покарання.

Копію вироку, яка підлягає врученню обвинуваченій, захиснику, а інформацію про вирок опублікувати в газеті «Урядовий кур`єр» та на офіційному веб-сайті суду відповідно до вимог ст. 323 КПК України.

Вирок суду може бути оскаржений до судової палати з кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту проголошення, а особою, відносно якої винесено обвинувальний вирок, у той же строк з дня вручення копії вироку.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуюча: ОСОБА_1