ЄУН справи: 336/3122/24
Номер провадження: 1-кп/336/495/2025
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2025 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000595 від 01.02.2024 року по обвинуваченню: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Кривий Ріг Дніпропетровської області, громадянина України, одруженого, який має на утриманні неповнолітню дитину, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , водія-кухаря господарчого відділення взводу матеріального забезпечення 2 десантно-штурмової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», раніше не судимого,-

у скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст.402 Кримінального кодексу України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією та проходячи її на посаді водія-кухаря господарчого відділення взводу матеріального забезпечення 2 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «старший солдат», діючи умисно, в умовах воєнного стану, в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 16, 28, 29, 30, 31, 32, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 01 лютого 2024 року, приблизно об 11 год. 15 хв., перебуваючи у місці несення служби, в місці тимчасової дислокації підрозділів військової частини НОМЕР_1 , поблизу АДРЕСА_2 , у присутності заступника командира батальйону з морально-психологічного забезпечення 2 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_7 , який відповідно до вимог ст. ст. 29, 31, 32 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України є для нього начальником за службовим становищем та військовим званням та інших військовослужбовців зазначеної військової частини, відкрито відмовився виконувати наказ заступника командира батальйону з морально-психологічного забезпечення 2 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_7 , направлений на виконання бойового розпорядження командира НОМЕР_2 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_8 від 31.01.2024 № 158дск, щодо зайняття визначених позицій та підсилення наявного на них особового складу, хоча об`єктивно міг та зобов`язаний був виконати цей наказ начальника.

Під час судового розгляду прокурор надав суду угоду про визнання винуватості, яку укладено 19.03.2025 між обвинуваченим ОСОБА_5 та прокурором Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону, у присутності захисника - адвоката ОСОБА_4 .

За умовами угоди прокурор та обвинувачений дійшли згоди щодо всіх істотних для даного кримінального провадження обставин та правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч.4 ст.402 КК України, останній у повному обсязі сформульованого обвинувачення беззастережно визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 402 КК України. Також, сторонами визначено узгоджене ними покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_5 за вчинене кримінальне правопорушення, із застосуванням ст.69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки, та із застосуванням ст.ст. 58, 69 КК України, замість позбавлення волі строком на 2 роки, призначити покарання військовослужбовцю ОСОБА_5 у вигляді 2 (двох) років службового обмеження для військовослужбовців з відрахуванням в дохід держави 20 (двадцять) відсотків із суми грошового забезпечення. У зв`язку з чим під час відбування покарання ОСОБА_5 не може бути підвищений за посадою та у військовому званні. Також отримана згода обвинуваченого на його призначення. В угоді передбачені наслідки її укладення, затвердження та невиконання, які роз`яснені обвинуваченому.

Заслухавши думку прокурора, який вважав за можливе затвердити угоду про визнання винуватості, зазначивши, що вона відповідає вимогам КПК України та КК України; обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника, які наполягали на затвердженні угоди, вказавши, що вона укладена добровільно, наслідки укладення угоди, передбачені ч. 2 ст. 473, ч. 4 ст. 474 КПК України, їм роз`яснені та зрозумілі. Крім того, ОСОБА_5 зазначив, що повністю визнає вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, вказаному у висунутому обвинуваченні згідно з обвинувальним актом, дав згоду на застосування узгодженого виду та розміру покарання, у разі затвердження угоди.

Відповідно до ст.ст. 468-469 КПК України, у кримінальному провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам, може бути укладена угода між прокурором та обвинуваченим про визнання винуватості. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

Кримінальне правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_5 беззастережно визнав себе винуватим, згідно із ст. 12 КК України, відноситься до тяжких злочинів, шкода від якого завдана державним інтересам.

Суд, шляхом проведення опитування сторін кримінального провадження переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений повністю усвідомлює зміст укладеної з прокурором угоди про визнання винуватості, характер обвинувачення, щодо якого визнає себе винуватими, цілком розуміє свої права, визначені п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України, а також наслідки укладення, затвердження даної угоди, передбачених ч. 2 ст. 473 КПК України, та наслідки її не виконання, передбачені ст. 476 КПК України.

За таких обставин, суд вважає доведеним в судовому засіданні те, що ОСОБА_5 вчинив непокору, яка полягає у відкритій відмові виконати наказ начальника, в умовах воєнного стану, а тому його дії вірно кваліфіковані за ч.4 ст. 402 КК України.

ОСОБА_5 слід призначити узгоджене сторонами покарання, при визначенні виду та розміру якого сторони, у відповідності до ст. 65 КК України, врахували тяжкість кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують покарання.

Так, ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким злочином, як особа - раніше не судимий, є військовослужбовцем, приймає участь у відсічі збройної агресії російської федерації, утримує неповнолітню дитину, обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття, повне визнання вини та активне сприяння розкриттю злочину.

Отже, суд погоджується з висновком сторін про призначене покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, яке із застосуванням положень ст.69 КК України, є більш м`яким видом покарання, ніж передбачено санкцією ч.4 ст.402 КК України, що буде необхідним і достатнім для досягнення мети виправлення ОСОБА_5 і попередження вчинення ним нових злочинів.

Відповідно до статті 58 КК України, покарання у виді службового обмеження застосовується до засуджених військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової служби, на строк від шести місяців до двох років у випадках, передбачених цим Кодексом, а також у випадках, коли суд, враховуючи обставини справи та особу засудженого, вважатиме за можливе замість обмеження волі чи позбавлення волі на строк не більше двох років призначити службове обмеження на той самий строк.

Ураховуючи, що ОСОБА_5 є військовослужбовцем, і до нього може бути застосовано службове обмеження для військовослужбовців, передбачене статтею 58 КК України, з урахуванням особистості обвинуваченого, конкретних обставини кримінального провадження, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих покарання обставин, суд вважає можливим призначити ОСОБА_5 покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців замість позбавлення волі.

Остаточне покарання, яке слід призначити ОСОБА_5 за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 402 КК України, із застосуванням ст.ст. 58, 69 КК України, замість позбавлення волі строком на 2 роки - 2 (два) роки службового обмеження для військовослужбовців з відрахуванням в дохід держави 20 (двадцять) відсотків із суми грошового забезпечення.

Таким чином, зміст угоди про визнання винуватості відповідає вимогам ст. 472 КПК України, а тому, суд дійшов висновку про наявність всіх правових підстав для її затвердження.

Ухвалою слідчого судді Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 01 лютого 2024 р. року до обвинуваченого ОСОБА_5 було застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою з 01.02.2024 р., із визначенням розміру застави. ОСОБА_5 був звільнений з місць попереднього ув`язнення 05.02.2024 р.

Відповідно до ч. 11 ст. 182 КПК України, застава, що не була звернена в дохід держави, повертається підозрюваному, обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу. При цьому застава, внесена підозрюваним, обвинуваченим, може бути повністю або частково звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень. Застава, внесена заставодавцем, може бути звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень тільки за його згодою.

На підстав викладеного, а також враховуючи те, що підстав для звернення застави в дохід держави, внесеної за обвинуваченого ОСОБА_5 судом не встановлено, запобіжний захід у вигляді застави останнім не був порушений, суд вважає, що запобіжний захід у вигляді застави підлягає продовженню з встановленими обов`язками до набрання вироком законної сили, а внесений розмір застави підлягає поверненню заставодавцю ОСОБА_9 , після набрання вироком законної сили.

Цивільний позов не заявлено, судові витрати та речові докази відсутні.

Керуючись ст.ст.370-371, 373-374, 376, 394-395, 474-475 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 19.03.2025 в м.Запоріжжі між обвинуваченим ОСОБА_5 за участю захисника-адвоката ОСОБА_4 , та прокурором Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_10 у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01.02.2024 за № 0000595.

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.402 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст.69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ст.58 КК України замінити ОСОБА_5 основне покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України на покарання у виді 2 (двох) років службового обмеження та відрахуванням із суми грошового забезпечення ОСОБА_5 в дохід держави 20 % (двадцять) відсотків.

Зарахувати ОСОБА_5 в строк відбування покарання час перебування його під вартою у якості запобіжного заходу з 01 по 05 лютого 2024 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_5 у вигляді застави з покладеними обов`язками до набрання вироком законної сили залишити без змін, після набрання вироком законної сили запобіжний захід у вигляді застави з покладеними обов`язками - скасувати.

Заставу, визначену ухвалою слідчого судді Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 01.02.2024 року у розмірі 90 840 (дев`яносто тисяч вісімсот сорок гривень) 00 коп., внесену 03.02.2024 р. за обвинуваченого ОСОБА_5 - заставодавцем ОСОБА_9 на розрахунковий рахунок територіального управління ДСА України в Запорізькій області, у кримінальному провадженні № 0000595 від 01.02.2024, повернути заставодавцю ОСОБА_9 відповідно до ст. 182 КПК України, після набрання вироком суду законної сили.

Вирок набирає законної сили через тридцять днів з моменту його проголошення, якщо не буде оскаржений.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Обмеження права оскарження даного вироку, визначені ч. 2 ст. 473 Кримінального процесуального кодексу України.

Суддя ОСОБА_1