Дата документу 19.12.2024 Справа № 336/2714/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1222/24 Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №336/2714/24Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 04 грудня 2024 року про продовження строку тримання під вартою

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Самарканд, Республіка Узбекистан, зареєстрований у АР Крим, фактично проживає у АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаною ухвалою районного суду до 02.02.2025 року включно продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 з одночасним визначенням застави у сумі 60 560 грн. та покладенням обов`язків в разі її внесення.

В апеляційній скарзі захисник просила ухвалу суду скасувати, постановити нове судове рішення, яким застосувати до нього менш суворий запобіжний захід. Свої вимоги мотивувала тим, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою. Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому не вручалось, суд перебрав на себе обов`язки сторони обвинувачення та фактично самостійно ініціював розгляд даного питання. Існування передбачених ст.177 КПК ризиків відносно ОСОБА_8 не доведено. Сама по собі лише тяжкість інкримінованого злочину не може бути підставою для тримання особи під вартою. Крім того, апелянт посилається на наявність у обвинуваченого місця постійного проживання, розташованого в одному районі м.Запоріжжя із судом, яким здійснюється розгляд даного кримінального провадження, що виключає наявність перешкод прибувати до суду.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, яка заперечила проти апеляційної скарги та просила ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

В провадженні Шевченківського районного суду м.Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні передбаченого ч.4 ст.186 КК кримінального правопорушення.

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою.

Суд першої інстанції, продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого, виходив з того, що у справі існують ризики того, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення, тому необхідно продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого. При цьому жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти встановленим ризикам.

Колегія суддів погоджується із таким рішенням суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК підставою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти передбаченим ст.177 цього Кодексу ризикам.

За змістом ст.199 КПК, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд має з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Під час вирішення питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд, крім наявності зазначених у ст.177 КПК ризиків, зобов`язаний оцінити та врахувати й передбачені ст.178 КПК обставини, зокрема тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, міцність його соціальних зв`язків, наявність у обвинуваченого постійного місця роботи та дані, які його характеризують.

На переконання колегії суддів, рішення суду про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 ґрунтується на зазначених вимогах процесуального закону.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності передбачених ст.177 КПК ризиків, суд першої інстанції правильно встановив, що заявлені ризики переховування від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення об`єктивно існують, і для їх запобігання необхідно продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_8 .

На підтвердження існування передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК ризику свідчать ті обставини, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого умисного злочину проти власності повторно, в умовах воєнного стану, і за його вчинення передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років.

Вказані обставини, на переконання колегії суддів, дають достатні підстави для висновку, що обвинувачений, будучи обізнаним про суворість покарання, яке може бути йому призначено у разі визнання його винуватим, опинившись на волі, потенційно може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкримінований злочин.

З матеріалів провадження встановлено, що обвинувачений офіційно не працевлаштований, законного та стабільного джерела доходу він не має.

ОСОБА_8 неодружений, осіб на утриманні не має, що вказує на відсутність у обвинуваченого стійких соціальних зв`язків.

З урахуванням перелічених вище відомостей колегія суддів не вбачає відомостей про стримуючі фактори належної процесуальної поведінки ОСОБА_8 .

Зазначені обставини, на переконання апеляційного суду, у сукупності дають достатні підстави для висновку, що обвинувачений за відсутності джерел стабільного доходу та міцних соціальних зв`язків, опинившись на волі, потенційно з великою вірогідністю може продовжувати займатись протиправною діяльністю та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Апеляційний суд констатує значне підсилення встановлених ризиків тим, що ОСОБА_8 раніше 8 разів притягався до кримінальної відповідальності, в тому числі за вчинення умисних злочинів проти власності різного роду тяжкості, відбував покарання в місцях позбавлення волі.

Проте ОСОБА_8 знову обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення з корисливих мотивів. Вчинення інкримінованого обвинуваченому злочину спричинило настання суспільно-небезпечних наслідків у виді завдання матеріальної шкоди потерпілій ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З урахуванням конкретних обставин даного кримінального провадження, колегія суддів вважає, що прокурором доведено обставини, які виправдовують подальше обмеження права ОСОБА_8 перебувати на волі, а підстави для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу відсутні.

Гарантувати запобігання встановленим ризикам без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , на переконання колегії суддів, не вбачається можливим.

Між тим, судова колегія вважає, що сама по собі тяжкість інкримінованого злочину не є достатньою підставою для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, натомість судом першої інстанції враховано сукупність усіх встановлених у даному провадженні обставин, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою особи.

Апеляційний суд зауважує, що аргументи захисника щодо наявності у обвинуваченого місця проживання, територіально наближеного до суду, який здійснює розгляд даного кримінального провадження, не можуть бути беззаперечними підставами для зміни запобіжного заходу за відсутності інших достатніх та вагомих підстав для прийняття такого рішення.

Колегія суддів ставиться критично до заперечення захисника в апеляційній скарзі проти форми заявленого прокурором клопотання про продовження строку тримання під вартою.

Адже відповідно до ч.3 ст.331 КПК суд за наявності клопотань під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування.

Під час розгляду даного клопотання судом першої інстанції дотримано передбачений вищевказаною частиною ст.331 КПК обов`язок. Обвинувачений та його захисник приймали участь у судовому засіданні, на відсутність можливості підготувати доводи та заперечення стосовно клопотання прокурора не посилались. Сторона захисту не була позбавлена можливості висловити свої доводи та заперечення, підтримати свою позицію та заявити відповідне клопотання.

Проте, матеріали провадження відповідних заяв обвинуваченого ОСОБА_8 або його захисника не містять. Крім того, захисник скористалась правом апеляційного оскарження ухвали про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого.

Відтак, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду про продовження строку тримання ОСОБА_8 під вартою відповідає характеру і тяжкості інкримінованого діяння та не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя, а також відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Даних, які би безумовно унеможливлювали подальше утримання ОСОБА_8 під вартою, матеріали провадження не містять.

Отже, колегія суддів, виходячи з наведених в апеляційній скарзі мотивів, не вбачає законних та обґрунтованих підстав для скасування оскаржуваної ухвали чи зміни запобіжного заходу обвинуваченому за наслідками апеляційного розгляду.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою безумовне скасування ухвали суду першої інстанції, під час апеляційного розгляду не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 04 грудня 2024 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4