Провадження №11-кп/801/404/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисниці ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.08.2024 за № 0000606,

за апеляційною скаргою захисниці ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 16 січня 2025 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, зареєстрованого та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, одруженого, офіційно працевлаштованого водієм в КП «Вінницька транспортна компанія», раніше несудимого,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Оскаржуваним вироком визнано винуватим ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.

У відповідності до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язано засудженого ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Початок іспитового строку вирішено обчислювати з моменту проголошення вироку суду.

Відповідно до положення ч. 7 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк покарання період його перебування під цілодобовим домашнім арештом з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі, починаючи з дня обрання даного запобіжного заходу і до дня скасування такого запобіжного заходу, тобто з 02.10.2024 і до 15.10.2024 включно.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експертів в сумі 3882 (три тисячі вісімсот вісімдесят дві) грн 95 коп.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 12.08.2024 по справі № 127/26286/24 на майно, а саме: тролейбус «PTS-12», реєстраційний номер «043», власником якого є КП «Вінницька транспортна компанія» та посвідчення водія категорії «Т» серії ВX0267608, видане 23.06.1992 ТСЦ0541 на ім?я ОСОБА_7 .

Речові докази по кримінальному провадженню № 0000606, а саме:

- тролейбус «PTS-12», реєстраційний номер «043», власником якого є КП «Вінницька транспортна компанія», який поміщено на територію тролейбусного ДЕПО КП «Вінницька транспортна компанія», за адресою: вул. Магістратська, 98, у м. Вінниця повернуто власнику;

- документи, а саме посвідчення водія категорії «Т» серії ВX0267608, видане 23.06.1992 ТСЦ0541 на ім?я ОСОБА_7 залишено при матеріалах кримінального провадження.

Згідно з вироком судом установлено, що ОСОБА_7 07.08.2024 близько 08:05 год, керуючи технічно-справним тролейбусом «PTS-12», реєстраційний номер «043», рухаючись маршрутом № 6 «Водоканал-Залізничний вокзал», у напрямку залізничного вокзалу на площі Привокзальній у м. Вінниці, біля ринку «Привокзальний», в районі будинку №1А по вул. Привокзальній, перед початком руху не переконався, що це буде безпечним для інших учасників дорожнього руху, не надав перевагу у русі пішоходам, які перебували на дорожній розмітці «пішохідний перехід», внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка на нерегульованому пішохідному переході, справа-наліво по ходу руху тролейбуса, перетинала проїзну частину дороги.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці події.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 14.08.2024 №921 на трупі ОСОБА_9 виявлено сполучну травму тіла у вигляді закритої тупої травми грудей: синці та садна на грудях по передній та задній поверхнях, множинні переломи ребер з обох сторін з ушкодженням пристінкової плеври та міжреберних м`язів, гемоторакс справа 100 мл, поширений забій легень; закритої тупої травми живота: синці та садна на животі та в ділянці попереку, розрив з руйнуванням 7,8 сегментів печінки, травматичний розрив підшлункової залози, гемоперитонеум 100 мл; закритої тупої травми тазу: перелом лонного зчленування, переломи крижової кістки з обох боків з переходом на здухвинну кістку, розрив сечового міхура; закритої тупої травми за очеревинного простору: поширений крововилив в заочеревинний простір, розриви миски правої нирки; закритих переломів обох кісток лівої гомілки в нижній третині; синців та саден на кінцівках, яка має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, викликала загрозливі для життя явища та стоїть у причинному зв`язку зі смертю.

Смерть ОСОБА_9 настала від вказаної сполучної травми тіла, яка ускладнилася травматичним шоком. Між сполучною травмою тіла та смертю ОСОБА_9 є причинний зв`язок.

Враховуючи характер та локалізацію тілесних ушкоджень, що виявлені при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_9 , не виключається можливість перебування її у вертикальному положенні під час первинного контакту з транспортним засобом.

Згідно з висновком судової інженерно-транспортної експертизи від 23.09.2024 № CЕ-19/102-24/18810-IT водій тролейбуса «PTS-12», реєстраційний номер «043» ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно до вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху.

Водій тролейбуса «PTS-12», реєстраційний номер «043» ОСОБА_7 мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода.

У діях водія тролейбуса «PTS-12», реєстраційний номер «043» ОСОБА_7 вбачаються невідповідності технічним вимогам п. 18.1 Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином, водій ОСОБА_7 порушив вимоги пункту 18.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (зі змінами та доповненнями), згідно з якими водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Порушення ОСОБА_7 вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України знаходиться у причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками настанням смерті ОСОБА_9 .

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 вину в інкримінованому йому злочині визнав в повному обсязі. Акцентував увагу суду на тому, що почувається пригнічено через смерть ОСОБА_9 , щиро шкодує, що так сталось. Зазначив, що відшкодував потерпілому в кримінальному провадженні ОСОБА_10 матеріальну та моральну шкоду. Окрім того, зауважив, що до цього випадку жодного разу не притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху. Також повідомив обставини події. Зокрема, що 07.08.2024 в першій половині дня, керуючи технічно-справним тролейбусом «PTS-12», реєстраційний номер «043», рухаючись маршрутом № 6 «Водоканал-Залізничний вокзал», у напрямку залізничного вокзалу на площі Привокзальній у м. Вінниці, біля ринку «Привокзальний», в районі будинку №1А по вул. Привокзальній, повністю зупинив тролейбус, щоб пропустити пішоходів на нерегульованому пішохідному переході. Коли в полі його зору пішоходів вже не було, то розпочав рух. Пішохода ОСОБА_9 не побачив, оскільки вона потрапила в «сліпу зону». За словами очевидців, ОСОБА_9 вибігла на пішохідний перехід.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

Потерпілий ОСОБА_10 в судове засідання не з`явився, однак попередньо подав до суду письмову заяву про розгляд кримінального провадження без його участі. В заяві також зазначив, що обвинувачений ОСОБА_7 повністю відшкодував йому матеріальну та моральну шкоду, завдану дорожньо-транспортною пригодою в якій загинула його рідна сестра ОСОБА_9 .

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

В апеляційній скарзі захисниця ОСОБА_8 просить вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 16 січня 2025 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначення додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді 5 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами, та на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробовуванням з іспитовим строком на 1 рік.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом під час ухвалення рішення про призначення додаткового покарання не взято до уваги те, що ОСОБА_7 вперше притягується до кримінальної відповідальності, вчинив необережне кримінальне правопорушення, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, визнав свою винуватість, щиро розкаявся та відшкодував потерпілому шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, продовжує працювати водієм тролейбуса і стосовно нього відсутні інші відомості про порушення ПДР.

Захисниця посилається на те, що потерпілий просив суд не позбавляти обвинуваченого волі та права керування транспортними засобами, повідомляв про відсутність претензій матеріального та морального характеру.

Також зазначає, що призначення додаткового покарання призведе до втрати обвинуваченим ОСОБА_7 роботи, оскільки останній офіційно працює на посаді водія тролейбуса в КП Вінницька транспортна компанія, яке віднесено до критично важливого підприємства для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період критичної інфраструктури. Таким чином, позбавлення ОСОБА_7 права керувати транспортним засобом також суттєво впливає на виконання плану пасажирських перевезень та створює соціальну напругу в м. Вінниця, зважаючи на дефіцит штатних працівників на рівні 18 %, який виник унаслідок воєнного стану.

Позиції учасників судового розгляду

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та його захисниця ОСОБА_8 підтримали подану апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів, просили змінити вирок суду першої інстанції та пом`якшити призначене покарання, шляхом ухвалення рішення про призначення покарання за ч.2 ст.286 КК України без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Прокурор ОСОБА_6 просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги захисниці ОСОБА_8 , вважав вирок місцевого суду законним та обґрунтованим, а обране обвинуваченому додаткове покарання таким, що повістю відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі винного.

Потерпілий ОСОБА_10 в судове засідання не з`явився, надіслав до апеляційного суду письмову заяву про розгляд апеляційної скарги в його відсутність. У заяві також зазначив, що обвинувачений ОСОБА_7 повністю відшкодував йому матеріальну та моральну шкоду, а тому просив не призначати йому додаткове покарання.

Мотиви і висновки апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст оскаржуваного рішення та доводи, викладені в апеляційній скарзі, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому ОСОБА_7 останнє слово, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Оскільки висновки суду стосовно доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються, інші учасники кримінального провадження апеляційних скарг не подавали, тому вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються. Натомість захисницею в апеляційній скарзі оскаржується лише правильність призначення додаткового покарання в частині позбавлення права керування транспортними засобами.

Згідно з ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Вказані положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, у разі ухвалення обвинувального вироку.

Як убачається з оскаржуваного вироку, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції урахував: позицію сторін, ставлення обвинуваченого до вчиненого (визнання вини, щире каяття, добровільне відшкодування матеріальної та моральної шкоди), ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (відповідно до статті 12 КК України є тяжким злочином), особливості й обставини вчинення кримінального правопорушення (злочин вчинений з необережності); особу обвинуваченого (раніше несудимий, на обліках в лікаря-нарколога та психіатра не перебуває, одружений, офіційно працевлаштований, характеризується з позитивної сторони), наявність обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Також суд при призначенні покарання врахував досудову доповідь щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , надану ВМВ філії ДУ «Центр пробації» у Вінницькій області на виконання ухвали суду, про можливість застосування до обвинуваченого положень ст. ст. 75, 76 КК України.

Відтак, ураховуючи відсутність обтяжуючих покарання обставин, з метою захисту прав і законних інтересів особи, суспільства і держави, зважаючи на вимоги справедливості і мету правосуддя, ураховуючи позицію прокурора, потерпілого та сторони захисту, які вважали, що виправлення обвинуваченого та його перевиховання можливе без ізоляції від суспільства, суд дійшов до переконання, що виправлення обвинуваченого та його перевиховання можливе без ізоляції від суспільства, а тому призначив ОСОБА_7 основне покарання у виді позбавлення волі на строк п ять років із звільненням від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та покладенням на нього відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до виваженого висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства, оскільки саме таке покарання є таким, що відповідає особі винного, та є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Разом з тим, доводи сторони захисту щодо надмірної суворості призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, у зв`язку з призначенням йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними з огляду на таке.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо. При цьому вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Незважаючи на розподіл покарань на основні, додаткові та такі, що застосовуються як основні, так і додаткові, усі вони охоплюються загальним поняттям - покарання.

Санкція ч.2 ст.286 КК надає суду можливість як призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування і це питання, як визначив законодавець, суд вирішує на власний розсуд (судова дискреція) залежно від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог Правил дорожнього руху, їх наслідків, тощо.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що своє рішення про призначення додаткового покарання суд першої інстанції мотивував тим, що ОСОБА_7 в момент дорожньо-транспортної пригоди керував громадським транспортом у населеному пункті, у місці, де постійно є жвавий рух пішоходів, при цьому, усвідомлюючи, що грубо порушує Правила дорожнього руху, непереконавшись у повній відсутності на нерегульованому пішохідному переході пішоходів, розпочав рух, що призвело до летальних наслідків у вигляді смерті потерпілої ОСОБА_9 . Відтак через недотримання ПДР обвинувачений ОСОБА_7 проявив байдуже ставлення до життя, здоров`я та безпеки людини, що згідно з Конституцією України є найвищими соціальними цінностями. З огляду на це, судом першої інстанції також обґрунтовано відмовлено в затвердженні угоди про визнання винуватості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, оскільки вважає його обґрунтованим та належним чином мотивованим.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що хоч і обвинуваченим ОСОБА_7 вчинено необережне кримінальне правопорушення, однак воно є тяжким злочином з комбінованою формою вини у виді умисного порушення правил дорожнього руху та необережного по відношенню до наслідків. Вказане порушення ПДР є умисним, що свідчить про нехтування ОСОБА_7 своїми обов`язками водія тролейбуса, тобто особи, що керує джерелом підвищеної небезпеки. Нехтування обвинувачуваним ОСОБА_7 нормами Правил дорожнього руху, умисного порушення ним Правил дорожнього руху призвело до незворотних наслідків у виді смерті потерпілої ОСОБА_9 .

Посилання сторони захисту на те, що обвинувачений ОСОБА_7 вперше притягується до кримінальної відповідальності, вчинив необережне кримінальне правопорушення, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, визнав вину, щиро розкаявся, відшкодував потерпілому шкоду, а тому позбавлення права керування транспортними засобами призведе до втрати обвинуваченим роботи, на переконання колегії суддів, не дають підстав для незастосування додатково покарання.

Так, відсутність судимостей, позитивні характеристики за місцем проживання та роботи, визнання вини, щире каяття, відшкодування потерпілому шкоди, відсутність відомостей про притягнення до кримінальної відповідальності з моменту вчинення ДТП були підставою для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України. Одночасно колегія суддів зазначає, що думка потерпілого щодо призначеного додаткового покарання та його розміру не є вирішальною в даній категорії справ, а лише враховується в сукупності зі всіма матеріалами кримінального провадження.

Зрештою сукупність викладеного переконує колегію суддів у тому, що покаранням необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень буде призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на один рік.

Стосовно доводів сторони захисту про те, що КП Вінницька транспортна компанія, де працює обвинувачений, віднесено до критично важливого підприємства для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період критичної інфраструктури, а тому позбавлення ОСОБА_7 права керувати транспортним засобом також суттєво вплине на виконання плану пасажирських перевезень та створить соціальну напругу в м. Вінниця, зважаючи на дефіцит штатних працівників на рівні 18 %, який виник унаслідок воєнного стану, то колегія суддів зауважує наступне.

Оцінюючи співрозмірність обмеження в користуванні правом керування транспортними засобами обвинуваченого ОСОБА_7 та суспільним інтересом, колегія суддів ураховує, що Правилами дорожнього руху України регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки тролейбус є джерелом підвищеної небезпеки. Однак, саме через вибіркову безкарність водіїв, які порушують Правила дорожнього руху, смертність та травматизм на дорогах України залишаються невиправдано високими, оскільки відповідально ставляться до додержання вказаних Правил вкрай мала частина водіїв.

Кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_7 , зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення стосовно нього злочинних дій у сфері безпеки дорожнього руху. Відповідно належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких найбільш соціально значимих, як здоров`я, життя людини, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність. Тому, з огляду на тяжкість наслідків, що настали в результаті грубого порушення елементарних правил дорожнього руху обвинуваченим ОСОБА_7 , а саме заподіяння смерті ОСОБА_9 , звільнення від відбування основного покарання з випробовуванням та іспитовим строком без застосування додаткового покарання не буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 , попередження вчинення ним нових злочинів проти безпеки руху та експлуатації транспорту та убезпечення на майбутнє інших громадян та учасників дорожнього руху від суспільно небезпечних помилок обвинуваченого.

Таким чином, узагальнені доводи захисниці про незастосування до ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, колегія суддів відхиляє, незважаючи на реальний дефіцит штатних працівників на рівні 18 % у КП Вінницька транспортна компанія, який переважно виник внаслідок відтоку кадрів під час військових дій, оскільки не призначення такого покарання особі, яка керуючи тролейбусом та перевозячи пасажирів, допустила смертельний наїзд на пішохода, не знайде розуміння не тільки серед мешканців територіальної громади м. Вінниця, а й серед інших осіб, які є учасниками дорожнього руху, у зв`язку з тим, що характер порушення ОСОБА_7 елементарних правил ПДР є вкрай небезпечним та істотним.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що призначення судом першої інстанції додаткового покарання не суперечить практиці Верховного Суду, який неодноразово зазначав про те, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є джерелом доходу. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу, з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації. При цьому колегія суддів ураховує те, що судом призначено ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік, що з врахуванням положень ч. 1 ст.55 КК України, є мінімальним, оскільки це додаткове покарання відповідно до кримінального закону призначається на строк від одного до трьох років.

Доводи про те, що потерпіла ОСОБА_9 переходила проїзну частину на відстані від нерегульованого пішохідного переходу та фактично потрапила в сліпу зону для водія, на переконання колегії суддів, лише свідчать про те, що сторона захисту викривляє встановлені фактичні обставини кримінального провадження, оскільки дії учасників події трактує виключно у вигідних для себе обставинах, не розуміючи, що факт порушення обвинуваченим Правил дорожнього руху настільки очевидний, що не призводить до будь-якої іншої думки, окрім тої, яка викладена в обвинувальному вироку, про винність обвинуваченого ОСОБА_7 поза розумним сумнівом.

Водночас, навіть з урахуванням того, що потерпіла переходила проїзну частину дороги на відстані від нерегульованого пішохідного переходу та фактично потрапила в сліпу зону для водія, то вказане все одно не звільняло обвинуваченого від виконання ним вимог пункту 18.1 Правил дорожнього руху України, згідно з якими водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Відтак, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, а також того, що обвинувачений знехтував елементарними вимогами Правил дорожнього руху, з огляду на зміст та обсяг його протиправних дій колегія суддів вважає, що основне покарання без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не досягне своєї мети, визначеної ст.50 КК України.

На переконання колегії суддів, зазначені в апеляційній скарзі обставини не знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, викладені в апеляційній скарзі обставини, були належним чином ураховані судом першої інстанції, а тому не можуть слугувати підставою для пом`якшення додаткового покарання в апеляційній інстанції.

Суттєвих порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для зміни чи скасування оскаржуваного вироку, апеляційним судом не встановлено, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисниці ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 16 січня 2025 року стосовно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4