Справа № 461/5174/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/504/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2024 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові у режимі відеоконференції справу за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , захисників обвинуваченого ОСОБА_8 адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 05 квітня 2024 року, щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Червоноград Львівської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Зайцеве Синельниківського району Дніпропетровської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_12 ,

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_6 ,

захисників адвокатів ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а :

Вироком Галицького районного суду м. Львова від 05 квітня 2024 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.06.2020 та визначено остаточне покарання ОСОБА_6 у виді 8 років 6 місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_13 до вступу вироку у законну силу залишено без змін, але не більше ніж на 60 днів, починаючи з дати проголошення цього судового рішення (тобто до 02.06.2024).

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 визначено рахувати з 24.05.2023, тобто з часу його фактичного затримання, зарахувавши у строк відбування покарання термін перебування під вартою.

Цим же вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців. На підставі ст.ст 71, 72 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 16.05.2022 визначено остаточне покарання ОСОБА_8 у виді 7 років 6 місяців 5 днів позбавлення волі.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 до вступу вироку у законну силу залишено без змін, але не більше ніж на 60 днів, починаючи з дати проголошення цього судового рішення (тобто до 02.06.2024).

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 визначено рахувати з 24.05.2023, тобто з часу його фактичного затримання, зарахувавши у строк відбування покарання термін перебування під вартою.

Скасовано арешти, накладені відповідно до ухвал Личаківського районного суду м. Львова від 30.05.2023.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у справі.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_8 , за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_6 , 24.05.2023 близько 14.30 год., перебуваючи на першому поверсі в під`їзді будинку АДРЕСА_3 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, та з метою особистого збагачення, повторно, в умовах воєнного стану, скориставшись відсутністю стороннього нагляду, стояв на сходовій клітці та спостерігав за відсутністю сторонніх осіб, в цей час як ОСОБА_6 наніс один удар своєю рукою в обличчя потерпілої ОСОБА_14 , від якого остання втратила рівновагу та впала на сходи, після чого, ОСОБА_6 скориставшись безпорадним станом ОСОБА_14 , розкрив її жіночу сумку та заволодів майном останньої, а саме грошовими коштами в сумі 11 000 гривень, посвідченням водія на ім`я ОСОБА_14 та двома банківськими картками «Монобанк» та «Ізі-банк». Після вчинення вищевказаного кримінального правопорушення ОСОБА_6 та ОСОБА_8 покинули місце вчинення кримінального правопорушення, а викрадені кошти розділили між собою.

ОСОБА_6 , за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_8 , 24.05.2023 близько 14.30 год., перебуваючи на першому поверсі в під`їзді будинку АДРЕСА_3 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, та з метою особистого збагачення, повторно, в умовах воєнного стану, скориставшись відсутністю стороннього нагляду, тоді як ОСОБА_8 стояв на сходовій клітці та спостерігав за відсутністю сторонніх осіб, наніс один удар своєю рукою в обличчя потерпілої ОСОБА_14 , від якого остання втратила рівновагу та впала на сходи, після чого, ОСОБА_6 скориставшись безпорадним станом ОСОБА_14 , розкрив її жіночу сумку та заволодів майном останньої, а саме грошовими коштами в сумі 11 000 гривень, посвідченням водія на ім`я ОСОБА_14 та двома банківськими картками «Монобанк» та «Ізі-банк». Після вчинення вищевказаного кримінального правопорушення ОСОБА_6 та ОСОБА_8 покинули місце вчинення кримінального правопорушення, а викрадені кошти розділили між собою.

Своїми протиправними діями ОСОБА_8 та ОСОБА_6 заподіяли потерпілій ОСОБА_14 матеріальної шкоди на суму 11 000 гривень.

На вирок суду захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 , захисники обвинуваченого ОСОБА_8 адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 подали апеляційні скарги.

Захисник ОСОБА_7 просить вирок суду щодо ОСОБА_6 скасувати, та закрити кримінальне провадження щодо нього за ч. 4 ст. 186 КК України.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник зазначає, що матеріали кримінального провадження не містять доказів вчиненням ОСОБА_6 інкримінованого йому злочину.

Вважає, що оскільки допит потерпілої ОСОБА_14 проводився у режимі відео конференції, а не безпосередньо в залі суду, показання останньої не можуть вважатися належним та допустимим доказом. При цьому зауважує, що розгляд клопотання потерпілої про розгляд справи у режимі відео конференції проводився без участі сторін. Окрім цього, звертає увагу, що саме клопотання було скеровано на адресу суду без цифрового підпису, що унеможливило встановити особу, яка його надіслала.

Вважає, що суд безпідставно відмовив стороні захисту у задоволенні клопотання про проведення додаткової комісійної судово-медичної експертизи, оскільки висновок експерта, наявний у матеріалах кримінального провадження є неповним.

Стверджує, що судом необґрунтовано відмовлялося у задоволенні фактично у всіх заявлених клопотаннях, у тому числі, щодо допиту свідка ОСОБА_15 , який перебував біля потерпілої, коли вона виходила з готелю, а можливо і сам був причетний до нанесення потерпілій побоїв.

Захисник ОСОБА_9 у своїй апеляційній скарзі просить вирок суду щодо ОСОБА_8 скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник покликається на відсутність доказів вчинення ОСОБА_8 інкримінованого йому злочину, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Апелянт не погоджується з формулюванням обвинувачення та кваліфікацією дій ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 186 КК України.

Звертає увагу, що ОСОБА_8 спускався сходами на перший поверх у під`їзді будинку АДРЕСА_3 та побачив потерпілу, яка вже лежала, а біля неї знаходилися ОСОБА_15 та ОСОБА_6 .

Вказане, на думку апелянта, підтверджується пояснення самого ОСОБА_8 , наданими у суді першої інстанції, які суд безпідставно не взяв до уваги.

Зазначає, що факт перебування біля неї ОСОБА_15 підтверджує і сама потерпіла ОСОБА_14 .

Окрім цього, апелянт вказує, що суд лише перерахував докази винуватості ОСОБА_8 , не надавши їм жодної оцінки, а також не допитавши безпосереднього очевидця події ОСОБА_15 .

Захисник ОСОБА_9 вважає, що показання вищезгаданого свідка ОСОБА_15 є вирішальними в контексті справи і сторона захисту не мала процесуальної можливості компенсувати відсутність допиту цього свідка іншими доказами, а суд не доклав достатніх зусиль для забезпечення його явки.

Захисник ОСОБА_10 у своїй апеляційній скарзі просить вирок Галицького районного суду м. Львова від 05 квітня 2024 року змінити та перекваліфікувати дії ОСОБА_8 з ч. 4 ст. 186 КК України на ч. 2 ст. 186 КК України; призначити ОСОБА_8 покарання у виді 4 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України.

В обґрунтування захисник зазначає, що не погоджується з кваліфікаційною ознакою « в умовах воєнного стану» та вважає, що дії ОСОБА_8 слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки скоєне ним кримінальне правопорушення вчинене не у зоні бойових дій.

Окрім цього, захисник не погоджується з призначеним покаранням ОСОБА_8 та вважає за можливе виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

В судове засідання адвокат ОСОБА_10 не з`явився, подав суду заяву про слухання справи за його відсутності, з чим погодилась колегія суддів та , що не суперечить положенням ст. 405 КПК України.

Захисник ОСОБА_11 просить вирок суду в частині засудження ОСОБА_8 скасувати та закрити щодо нього кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник звертає увагу, що кваліфікуючи дії ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 186 КК України не посилається на відповідну частину ст. 27 КК України.

Стверджує, що ОСОБА_8 не вчиняв жодного з діянь, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, а тому не може вважатися виконавцем цього злочину, на чому наполягають прокуратура та суд.

Звертає увагу, що те, що ОСОБА_8 не наносив жодних ударів підтверджує і сама потерпіла.

Вважає, що твердження сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_8 стояв начебто на варті, щоб за діями ОСОБА_6 ніхто не спостерігав, є лише припущенням, яке не підтверджується іншими доказами.

Апелянт заперечує будь-яку співучасть зі сторони свого підзахисного у вчиненні злочину, адже злочин вчинений одноособово ОСОБА_6 .

Окрім цього, захисник вказує, що завдані потерпілій легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я відносяться до насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілого, застосування якого є ознакою розбою, а не грабежу.

Також апелянт вважає неналежним доказом протоколи огляду місця події від 24.05.2023, оскільки в ході проведення слідчих дій не виявлено жодних слідів злочину.

Вважає недопустимим доказом протокол затримання ОСОБА_8 та відеозапис затримання та особистого обшуку, оскільки у протоколі затримання не зазначено про долучення до нього будь-яких технічних носіїв.

Стверджує, що судом не вжито необхідних заходів для виклику для допиту свідка ОСОБА_15 .

Звертає увагу на відсутність у матеріалах справи постанови про визначення групи слідчих.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення прокурора ОСОБА_12 , який заперечив проти усіх апеляційних скарг, позицію сторони захисту на підтримку поданих апеляційних скарг, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційну захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 слід задоволити, а адвокатів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 - задоволити частково, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час

судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_6 не дотримано у повному обсязі.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно положень ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів, засобами, передбаченими цим кодексом.

Обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, тобто винуватості обвинуваченого, форми вини, мотиву і мети вчинення кримінального правопорушення, виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у відповідності до положень ч.1 ст.92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим кодексом випадках, на потерпілого.

Статтею 85 КПК України визначено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно вимог ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінка доказів з точки зору їх достовірності та достатності для висновків є перш за все завданням суду першої інстанції. Апеляційний суд має перевірити, чи керувався суд першої інстанції під час оцінки доказів принципами, закладеними Конституцією та кримінальним процесуальним законом, а також чи достатньо мотивовані рішення судів про прийняття або відхилення тих чи інших доказів, чи є ці мотиви логічними і чи приймалися судами всі важливі фактори, необхідні для оцінки окремого доказу чи їх сукупності.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник покликається на відсутність доказів вчинення ОСОБА_8 інкримінованого йому злочину, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Апелянт не погоджується з формулюванням обвинувачення та кваліфікацією дій ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 186 КК України.

Звертає увагу, що ОСОБА_8 спускався сходами на перший поверх у під`їзді будинку АДРЕСА_3 та побачив потерпілу, яка вже лежала, а біля неї знаходилися ОСОБА_15 та ОСОБА_6 .

Вказане, на думку апелянта, підтверджується пояснення самого ОСОБА_8 , наданими у суді першої інстанції, які суд безпідставно не взяв до уваги.

Зазначає, що факт перебування біля неї ОСОБА_15 підтверджує і сама потерпіла ОСОБА_14 .

Окрім цього, апелянт вказує, що суд лише перерахував докази винуватості ОСОБА_8 , не надавши їм жодної оцінки, а також не допитавши безпосереднього очевидця події ОСОБА_15 .

Захисник ОСОБА_9 вважає, що показання вищезгаданого свідка ОСОБА_15 є вирішальними в контексті справи і сторона захисту не мала процесуальної можливості компенсувати відсутність допиту цього свідка іншими доказами, а суд не доклав достатніх зусиль для забезпечення його явки.

ОСОБА_6 та ОСОБА_8 інкримінується вчинення відкритого викрадення чужого майна (грабіж), вчинений в умовах воєнного або надзвичайного стану , тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України.

Оцінка доказів з точки зору їх достовірності та достатності для висновків є перш за все завданням суду першої інстанції.

Апеляційний суд має перевірити, чи керувався суд першої інстанції під час оцінки доказів принципами, закладеними Конституцією та кримінальним процесуальним законом, а також чи достатньо мотивовані рішення судів про прийняття або відхилення тих чи інших доказів, чи є ці мотиви логічними і чи приймалися судами всі важливі фактори, необхідні для оцінки окремого доказу чи їх сукупності.

Так, апелянти не погоджуються з формулюванням обвинувачення та кваліфікацією дій обвинувачених за ч. 4 ст. 186 КК України.

Окрім цього, апелянти вказують, що суд лише формально перерахував докази винуватості, не надавши їм жодної оцінки, а також не допитавши безпосереднього очевидця події ОСОБА_15 .

Зокрема, захисник ОСОБА_9 вважає, що показання вищезгаданого свідка ОСОБА_15 є вирішальними в контексті справи і сторона захисту не мала процесуальної можливості компенсувати відсутність допиту цього свідка іншими доказами, а суд не доклав достатніх зусиль для забезпечення його явки.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішення має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу.

На думку колегії суддів, яка погоджується у цій частині із доводами апеляційних скарг, це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Окрім того, на думку колегії суддів, правильність кваліфікації дій обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 186 КК України, слід перевірити, детально проаналізувавши та співставивши усі наявні докази у справі

Суд вважає, що апеляційний розгляд у цьому випадку не може надати сторонам достатніх процесуальних можливостей для з`ясування обставин справи, важливих для правильної кваліфікації дій засудженого, і вважає за необхідне призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК України суд апеляційної інстанції вправі скасувати вирок або ухвалу суду першої інстанції і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно ч. 3 ст. 415 КПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані судові рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні Дрогобицької окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_16 слід задоволити частково, а оскаржений вирок суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

При новому судовому розгляді слід врахувати викладене вище, та перевірити належним чином усі доводи, наведені в апеляційних скаргах, з використанням наданих процесуальних можливостей, співставити ці доводи із наявними у кримінальному провадженні доказами, яким дати належну юридичну оцінку з огляду на їх належність, допустимість і достатність, та відповідно до вимог ст. 370 КПК України ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Запобіжний захід ОСОБА_6 тримання під вартою слід залишити без змін до проведення підготовчого судового засідання, але не більше, ніж на 60 днів.

Запобіжний захід ОСОБА_8 заставу слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів

постановила :

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 - задоволити, адвокатів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 задоволити частково, захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , задоволити частково.

Вирок Галицького районного суду м. Львова від 05 квітня 2024 року, щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Запобіжний захід ОСОБА_6 тримання під вартою залишити без змін до проведення підготовчого судового засідання, але не більше, ніж на 60 днів.

Запобіжний захід ОСОБА_8 заставу - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4