ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

в режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

представника потерпілих ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 00000714 від 15 листопада 2020 року, за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 , а також заступника керівника Донецької обласної прокуратури ОСОБА_12 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2024 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Слов`янськ Донецької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2024 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді 7 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Вирішено взяти ОСОБА_7 під варту з залі суду негайно. Зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк перебування його у ізоляторі тимчасового тримання у період з 15 листопада 2020 по 18 листопада 2020 року.

Окрім цього, судом скасовано заходи забезпечення кримінального провадження, вирішено питання про стягнення з обвинуваченого процесуальних витрат, визначено долю речових доказів у кримінальному провадження, а також вирішено цивільний позов, зокрема:

Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено. З урахуванням раніше сплачених коштів у сумі 200000 грн. вирішено стягнути з обвинуваченого на його користь моральну шкоду у розмірі 800000 грн., а також 10000 грн. - в рахунок відшкодування витрат з надання правової допомоги.

Цивільний позов ОСОБА_10 задоволено. Вирішено стягнути з обвинуваченого на її користь моральну шкоду у розмірі 1000000 грн., матеріальну - у розмірі 2823 грн., а також 10000 грн. - в рахунок відшкодування витрат з надання правової допомоги.

Згідно з обставинами, встановленими судом, Обвинувачений ОСОБА_7 15 листопада 2020 року близько 16 години 30 хвилин, в темний час доби керуючи автомобілем «ВАЗ 2101», р.н. НОМЕР_1 , в порушення вимог п.п. 2.1 Правил дорожнього руху України, відповідно до яких, водій механізованого транспортного засобу повинен мати при собі, посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, не маючи посвідчення на право керування транспортними засобами відповідної категорії, рухаючись по вул. Краматорської правди в м. Краматорськ Донецької області, з боку вул. Лівобережна у бік вул. Волховська, діючи в порушення вимог п.п. 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху України, відповідно до яких, водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозяться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу. Під час обгону, випередження, об`їзду перешкоди чи зустрічного роз`їзду необхідно дотримуватися безпечного інтервалу, щоб не створити небезпеки для дорожнього руху.

Легковажно розраховуючи на запобігання дорожньо-транспортної події, маючи об`єктивну можливість в умовах міського електроосвітлення спостерігати за дорожньою обстановкою, а також своєчасно реагувати на її зміни, діючи необережно, невірно оцінив дорожню обстановку, не маючи перешкод технічного характеру, не недотримання безпечної дистанції та безпечного інтервалу при здійсненні об`їзду малолітнього пішохода, в районі магазину «Магніт», розташованому у буд. № 56 вул. Краматорської правди, скоїв наїзд на малолітнього потерпілого ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який в цей час рухався у попутному напрямку по краю проїжджої частини.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної події, потерпілий ОСОБА_13 , отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких 15 листопада 2020 року помер у травматологічному відділенні міської лікарні № 3 м. Краматорська. Згідно висновку судово-медичної експертизи № 346 від 16 листопада 2020 року ОСОБА_13 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді сполученої травми тіла, комплекс якої склали крововиливи у м`які покрови голови потиличної області зліва, правосторонні переломи 7-10 ребр по лопатковій лінії з розривами париетальної плеври та крововиливами в праву плевральну порожнину об`ємом біля 300 мл. крові, забій правої легені з множинними крововиливами у легеневу тканину, розривами-розмноженнями печінки та селезінки з крововиливами в черевну порожнину, крововиливами у м`які тканини поперекової області та при ниркову клітковину справа, садна правої поперекової області, сідниць, колінних та правого ліктьового суглобу, лобної області зліва, проекції кута нижньої щелепи справа, правого зап`ястку, які виникли при вказаної події у вказаний строк та мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя та знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті померлого ОСОБА_13 . Причиною смерті потерпілого стала вказана травма з розривом гострої крововтрати та шоку.

Допущенні обвинуваченим ОСОБА_7 порушення вимог п.п. 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху України, знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної події та настанням суспільно-небезпечних наслідків у вигляді загибелі потерпілого ОСОБА_13 .

В апеляційній скарзі захисник просить вирок змінити в частині призначення покарання, призначивши ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України.

Свої вимоги адвокат обґрунтовує істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину та його особі, внаслідок суворості.

Так, захисник звертає увагу на те, що розгляд кримінального провадження було здійснено в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України. Разом із цим, у вироку суд посилався на докази, більшість яких під час судового розгляду не досліджувались, зокрема на постанову про визнання біологічних зразків речовим доказами, висновки експерта № 2/19-566, протоколи допиту свідків, які у судове засідання не викликались, слідчого експерименту, довідку про причину смерті, флеш-накопичувач тощо. При цьому, стороною захисту було запропоновано дослідити певні докази, проте суд відмовив, посилаючись на прийняте рішення слухати справу у прощеному порядку. Окрім наведеного, адвокат посилається на те, що суд безпідставно не врахував в якості обставини, що пом`якшує покарання, відшкодування потерпілим шкоди у розмірі 250000 грн. Водночас, суд дійшов помилкового висновку про необхідність врахування в якості обставини, що обтяжує покарання, - тяжкі наслідки злочину, оскільки ці обставини є кваліфікуючою ознакою злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Окрім цього, захисник звертає увагу, що у вироку суд викривив думку потерпілих, які лише наполягали на призначенні обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі та при цьому не вказували на необхідність визначення йому найсуворішої міри покарання, про що суд зазначив у вироку. Разом із цим, суд не врахував й позиції прокурора, який з урахуванням даних про особу обвинуваченого та пом`якшуючих покарання обставин просив призначити останньому покарання у виді 4 років позбавлення волі. З урахуванням наведених обставин, сторона захисту вважає, що в даному випадку суд мав підстави для застосування ст. 69-1 КК України. Серед іншого, адвокат вказує на те, що встановивши у вироку факт відшкодування шкоди, суд зазначив іншу суму, яка була отримана потерпілими 200000 грн. При цьому, на переконання сторони захисту, за умови відшкодування 250000 грн., стягнення з обвинуваченого 800000 грн. моральної шкоди перевищує суму позову, а заявлений в цілому позов на 2000000 грн. суттєво завищений та не відповідає доходам обвинуваченого, його особі та обставинам злочину, який вчинено з необережності.

В апеляційній скарзі прокурор просить повторно дослідити докази, вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, звільнивши обвинуваченого з-під варти в залі суду.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, прокурор посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Прокурор вказує на те, що ухвалюючи вирок, суд дійшов висновку, що окрім показань потерпілих та обвинуваченого ОСОБА_7 вина останнього у вчиненні інкримінованого злочину у повній мірі підтверджується письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні, а саме: протоколом огляду місця події від 15 листопада 2020 року, фото таблицею; висновком експерта № 2/19-566 від 22 грудня 2020 року; протоколом допиту свідка ОСОБА_14 від 23 листопада 2020 року; протоколом допиту свідка ОСОБА_15 від 23 листопада 2020 року; протоколом допиту свідка ОСОБА_16 від 08 грудня 2020 року; протоколом проведення слідчого експерименту від 09 грудня 2020 року; довідкою про причину смерті ОСОБА_13 . Між тим, під час судового засідання, яке відбулося 21.05.2024, зазначені письмові докази прокурором не оголошувалися та не надавалися безпосередньо для дослідження. У подальшому зазначені докази під час розгляду справи безпосередньо судом не досліджувались, оскільки кримінальне провадження слухалось в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, про що не заперечували учасники провадження.

Окрім цього, в матеріалах справи наявний журнал судового засідання суду від 20.03.2024, із змісту якого вбачається, що саме в указаному судовому засіданні прокурором оголошено обвинувальний акт, вирішено питання щодо порядку та обсягу дослідження доказів та допитано обвинуваченого ОСОБА_7 . Разом із цим, аудіозапис судового засідання у матеріалах провадження відсутній. З урахування наведених обставин, на переконання прокурора, докази, на які суд посилався у вироку не можуть бути визнані допустимими і враховані при ухваленні судового рішення.

Також, прокурор вказує на те, що судом необґрунтовано визнано обставиною, яка згідно зі ст. 67 КК України обтяжує покарання ОСОБА_7 , - вчинення злочину, яким завдано тяжкі наслідки. Прокурор вважає, що встановлення цієї обставини є неприпустимим, оскільки вона є кваліфікуючою ознакою кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Разом із цим, виключення цієї обтяжуючої обставини може суттєво впливати на зміну призначеного ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, шляхом застосування положень ст. 69-1 КК України. Прокурор звертає увагу на те, що судом першої інстанції відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_7 , за ч. 2 ст. 286 КК України, визнано його щире каяття, проте не враховано відшкодування обвинуваченим шкоди у повному обсязі. Що стосується моральної шкоди, то на час ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_7 її розмір визначено не було.

З урахування обставин, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, що його обтяжують, максимальне покарання, яке можливо призначити ОСОБА_7 , становить 5 років 4 місяці позбавлення волі. Між тим, всупереч вимогам ст. 69-1 КК України, суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання у виді 7 років позбавлення волі, не застосувавши закон, який підлягає застосуванню.

Серед іншого, прокурор зазначає, що з огляду на те, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 під час досудового розслідування та судового розгляду не обирався, то при скасуванні вироку Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18.07.2024 його тримання під вартою буде незаконним, а тому він підлягає звільненню з-під варти.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту, прокурора, який частково підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення, просив суд виключити з вироку посилання на докази, обтяжуючу покарання обставину та застосувати положення ст. 69-1 КК України, потерпілих та їх представника, які просили вирок залишити без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду в межах апеляційної скарги.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин кримінального провадження, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не встановлено.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за встановлених судом обставин та кваліфікація його дій апелянтами з огляду на положення ч. 3 ст. 349 КПК України не оскаржуються.

Водночас, в апеляційній скарзі останні порушують питання про недотримання судом процедури судового розгляду у спрощеному порядку та необхідність у зв`язку з цим скасування вироку.

Надаючи оцінку оцінку вказаним доводам, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Основною умовою застосування такого судового розгляду є повне визнання всіма учасниками судового провадження події кримінального правопорушення та винуватості обвинуваченого у його вчинені за обставин, викладених в обвинувальному акті.

У разі, якщо будь-яка з наведених обставин заперечується учасниками судового провадження, докази мають досліджуватися судом у загальному порядку, а спрощена процедура, передбачена ч. 3 ст. 349 КПК України, застосована бути не може.

Перевіркою матеріалів провадження, зокрема архівної копії технічного запису судового засідання від 20 березня 2024 року, отриманої на запит суду, встановлено, що у судовому засіданні прокурором було оголошено обставини провадження, які відповідають обвинувальному акту.

Разом із цим, вказаним записом об`єктивно підтверджується, що заслухавши прокурора суд з`ясував, чи дійсно ОСОБА_7 розуміє правильно зміст зазначених в ньому обставин, а також роз`яснив обвинуваченому наслідки застосування положень ч. 3 ст. 349 КПК України. При цьому, обвинувачений визнав зазначені прокурором обставини, свою вину та проти застосування зазначеної процедури судового розгляду ані він, ані захисник не заперечували.

Надаючи оцінку вказаним обставинам, у колегії суддів відсутні сумніви у порушенні судом порядку судового розгляду, передбаченого ч. 3 ст. 349 КПК України.

Що стосується посилань суду у вироку на докази, то вони застосованій ним же спрощеній процедурі судового розгляду не відповідають.

Як вбачається з матеріалів провадження, суд обмежився допитом обвинуваченого та потерпілих, дослідженням даних, що характеризують особу обвинуваченого, а також доказів, якими обґрунтовується застосування заходів забезпечення кримінального провадження та понесення державою процесуальних витрат, що вимогам ч. 3 ст. 349 КПК України не суперечить.

Водночас, у вироку суд безпідставно посилався на докази винуватості ОСОБА_7 , рішення про дослідження яких ним не ухвалювалось та які фактично не досліджувались, зокрема на:

- витяг з ЄРДР № 0000714 від 15 листопада 2020 року;

- постанову про визнання транспортного засобу речовим доказом від 15 листопада 2020 року;

- постанову про визнання біологічних зразків речовими доказами від 15 листопада 2020 року;

- ухвалою № 234/15660/20 від 18 листопада 2020 року про накладення арешту на автомобіль марки «ВАЗ 2101» р.н. НОМЕР_2 ;

- протокол про затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення;

- ухвалу про застосування запобіжного заходу № 234/15660/20 від 18 листопада 2020 року;

- протокол огляду місця події від 15 листопада 2020 року, фото таблицею;

- висновок експерта № 2/19-566 від 22 грудня 2020 року;

- протокол допиту свідка ОСОБА_14 від 23 листопада 2020 року;

- протокол допиту свідка ОСОБА_15 від 23 листопада 2020 року;

- протоколу допиту свідка ОСОБА_16 від 08 грудня 2020 року;

- протокол проведення слідчого експерименту від 09 грудня 2020 року; - свідоцтво про смерть ОСОБА_13 ;

- довідку про причину смерті ОСОБА_13 ;

- постановою про визнання флеш-накопичувача інформації речовим доказом.

З урахуванням тих обставин, що положення ст. 349 КПК України не передбачають дослідження доказів та, відповідно, не обумовлюють потребу у зазначенні їх у судовому рішення, посилання на них є зайвим, а тому підлягає виключенню з вироку.

Вирішуючи питання про правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність та відповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно з вимогами ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України, призначаючи покарання, суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

На думку колегії суддів, покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції призначено відповідно до вказаних вимог закону України про кримінальну відповідальність.

Так, призначаючи обвинуваченому покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, обставини його вчинення, а також особу обвинуваченого, який провину визнав повністю, в скоєному розкаявся, характеризується позитивно.

В якості обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, суд врахував визнання обвинуваченим своєї вини та щире каяття, а в якості такої, яка в силу вимог ст. 67 КК України його обтяжує, - тяжкі наслідки завдані злочином.

Надаючи оцінку правильності встановлення обтяжуючої покарання обставини, колегія суддів вважає слушними доводи апелянтів та погоджується з тим, що тяжкі наслідки охоплюються диспозицією ч. 2 ст. 286 КПК України, а тому не можуть бути визнані в якості обставини, що обтяжує покарання.

За цих умов, суд приходить до висновку про те, що суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, зокрема положення ст. 67 КК України, а тому посилання на тяжкі наслідки, як обтяжуючу покарання обставину, підлягає виключенню з вироку.

Незважаючи на вказані обставини, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 основне та додаткове покарання за ч. 2 ст. 286 КК України відповідає вимогам ст. 65 КК України та за своїм видом та розміром є справедливим по відношенню до нього.

З висновками суду першої інстанції про можливість виправлення останнього протягом визначеного судом строку позбавлення волі, за умови призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, колегія суддів погоджується та не вбачає підстав для його пом`якшення.

Суд звертає увагу на те, що обвинувачений вчинив необережне, однак тяжке кримінальне правопорушення, яке спричинило непоправні наслідки у вигляді загибелі малолітньої дитини. При цьому, керуючи транспортним засобом без відповідного посвідчення, ОСОБА_7 свідомо нехтував Правилами дорожнього руху України.

За цих умов, ті обставини, що обвинувачений визнав свою вину та щиро розкаявся, хоча і мають місце, проте не є підставою для пом`якшення покарання, як і відомості про часткове відшкодування ОСОБА_9 шкоди, а тому призначене судом першої інстанції покарання за своїм видом та розміром слід вважати справедливим.

Що стосується доводів апелянтів про необхідність врахування в якості обставини, що пом`якшує покарання, відшкодування завданих злочином збитків, та застосування у зв`язку з цим положень ст. 69-1 КК України, то вони не заслуговують на увагу.

Так, у відповідності з вимогами ст. 69-1 КК України, за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Згідно з п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 66 КК України, при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються: 1) з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; 2) добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, судом задоволено цивільні позови ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . З урахуванням раніше сплачених коштів у сумі 200000 грн. судом вирішено стягнути з обвинуваченого на користь ОСОБА_9 моральну шкоду у розмірі 800000 грн., а також 10000 грн. - в рахунок відшкодування витрат з надання правової допомоги.

Разом із цим, судом вирішено стягнути з обвинуваченого на користь ОСОБА_10 моральну шкоду у розмірі 1000000 грн., матеріальну - у розмірі 2823 грн., а також 10000 грн. - в рахунок відшкодування витрат з надання правової допомоги.

Під час апеляційного розгляду судом з`ясовано, що ОСОБА_7 сплатив 250000 грн. потерпілому ОСОБА_9 , який вимог про відшкодування матеріальної шкоди не заявляв.

Наведені обставини підтвердив в апеляційній скарзі й захисник, вказавши на те, що суд безпідставно не врахував факт відшкодування ще 50000 грн., стягнувши з обвинуваченого на користь ОСОБА_9 800000 грн. замість 750000 грн.

Отже, матеріальна шкода, заявлена ОСОБА_10 залишилась невідшкодованою.

З урахуванням наведених обставин, колегія суддів не знаходить підстав для встановлення обставини, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 66 КК України, та, відповідно, для застосування положень ст. 69-1 КК України.

Водночас, колегія суддів вважає слушними доводи захисника обвинуваченого про необхідність зменшення визначеного судом розміру відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_9 .

Під час апеляційного розгляду судом встановлено, що потерпілим заявлено вимоги про відшкодування завданої злочином моральної шкоди у розмірі 1000000 грн., з них обвинуваченим відшкодовано 250000 грн., проте судом ухвалено рішення про стягнення 800000 грн.

З огляду на ці обставини, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни вироку в частині стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_9 .

Що стосується обґрунтованості самого розміру моральної шкоди, заявленої обома потерпілими, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Виходячи з обставин кримінального провадження, потерпілі, як батьки загиблого малолітнього потерпілого, зазнали великих страждань, пов`язаних з втратою дитини.

Ці обставини об`єктивно враховані судом при визначенні обсягу задоволення заявлених потерпілими вимог про відшкодування моральної шкоди, а тому з рішенням суду в цій частині колегія суддів погоджується.

На переконання колегії суддів, розмір моральних збитків, оцінений кожним з потерпілих в 1000000 грн., відповідає понесеним моральним втратам, та є справедливим по відношенню до них, що об`єктивно враховано судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок, зокрема у разі: зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення; в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, крім іншого, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування судом закону, який підлягає застосуванню.

З огляду на те, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, зокрема положення ст. 67 КК України, а також у зв`язку з встановленням судом підстав для виключення з вироку посилань на докази та зменшення суми відшкодування моральної шкоди, колегія суддів частково погоджується з доводами апелянтів та приходить до висновку про необхідність зміни вироку в частині мотивів його ухвалення та розміру стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_9 .

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 , а також заступника керівника Донецької обласної прокуратури ОСОБА_12 задовольнити частково.

Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2024 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, змінити в частині мотивів суду та розміру стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_9 .

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання на письмові докази.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання на обставину, що обтяжує покарання, - спричинення злочином тяжких наслідків.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду у розмірі 750000 (сімсот п`ятдесят тисяч) гривень.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3