ЄУН справи: 336/6410/24
Номер провадження: 1-кп/336/596/2025
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 березня 2025 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Долинське, Томаківського району, Дніпропетровської області, українець, громадянин України, який має повну середню освіту, не одружений, працевлаштований електрогазозварювальником у ТОВ «БВП «Олтак», зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , в раніше не судимого,

у вчиненнікримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

01 грудня 2023 року, приблизно о 06 годині 40 хвилин, водій ОСОБА_4 , керуючи технічно справним автомобілем «KIA CEED», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїжджій частині вул. Чарівної зі сторони вул. Полякова в напрямку нерегульованого перехрестя з вул. Героїв 55-ої бригади в м. Запоріжжі.

В цей же час, пішохід ОСОБА_8 вийшла з тротуару на нерегульований пішохідний перехід, який розташований через проїзну частину вул. Героїв 55-ої бригади та позначений дорожньою розміткою «Зебра» і дорожніми знаками «Пішохідний перехід», та почала перетин дороги рухаючись зліва - направо відносно напрямку руху автомобіля «KIA CEED», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Під час руху, водій ОСОБА_4 наблизившись до нерегульованого перехрестя вул. Чарівної та вул. Героїв 55-ої бригади, не переконався що це буде безпечним та не створить небезпеки та перешкод іншим учасникам дорожнього руху, а також маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити пішохода ОСОБА_8 на проїжджій частині вул. Героїв 55-ої бригади та надати дорогу їй, відповідних заходів не вжив, внаслідок чого змінив напрямок свого руху вліво та виїхавши на вказаний пішохідний перехід скоїв передньою лівою бічною частиною кузову керованого ним транспортного засобу наїзд на останню.

Своїми діями водій ОСОБА_4 порушив вимоги п.п. 10.1, 16.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, зі змінами та доповненнями, відповідно до яких:

- п.10.1: «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху».

- п.16.2:. «На регульованих і нерегульованих перехрестях водій, повертаючи праворуч або ліворуч, повинен дати дорогу пішоходам, які переходять проїзну частину, на яку він повертає, а також велосипедистам, які рухаються прямо в попутному напрямку».

Порушення водієм ОСОБА_4 вимоги п. 10.1, 16.2 Правил дорожнього руху, з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 отрималатілесні ушкодження у вигляді: «закритої травми правого колінного суглобу: перелому зовнішнього виростка правої великогомілкової кістки зі зміщенням уламків і наступним проведенням метало остеосинтезу виростку (операція 07.12.23 р), гематоми в порожнині суглобу та у верхньому завороті (гемартроз), що кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я.

У судовому засіданні обвинувачений свою провину визнав повністю та надав показання, згідно яких вранці 1 грудня 2023 року він дійсно керував автомобілем «KIA CEED», здійснював рух по проїжджій частині вул. Чарівної зі сторони вул. Полякова в напрямку нерегульованого перехрестя з вул. Героїв 55-ої бригади в м. Запоріжжі. Наблизившись до нерегульованого перехрестя вул. Чарівної та вул. Героїв 55-ої бригади, не переконався що це буде безпечним, відповідних заходів не вжив, внаслідок чого змінив напрямок свого руху вліво та виїхавши на вказаний пішохідний перехід скоїв передньою лівою бічною частиною кузову керованого ним транспортного засобу наїзд на потерпілу. У скоєному щиро розкаявся.

Зважаючи на відсутність з боку учасників судового розгляду будь-яких заперечень, суд в порядку ч.3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження інших доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються.

Отже, дослідивши визначений обсяг доказів та надавши їм належну оцінку, суд вважає, що винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення при викладених судом обставинах повністю знайшла своє підтвердження дослідженими під час судового розгляду доказами, а його дії суд кваліфікує за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Обставиною яка пом`якшує покарання обвинуваченому, судом визнано його щире каяття.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який закон відносить до нетяжких злочинів, фактичні обставини вчиненого, зокрема, наслідки кримінального правопорушення спричинення тілесного ушкодження людині, суд враховує й особу винуватого: не одружений, на обліках у лікаря-нарколога, лікаря-психіатра не перебуває, працює, має постійне місце проживання.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк у межах санкції ч.1 ст. 286 КК України, зважаючи на порушення ПДР України, в т.ч. й на тяжкість порушення обвинуваченим припису Правил дорожнього руху України щодо правил проїзду пішохідного переходу, внаслідок чого відбувся наїзд на пішохода.

При цьому, при призначенні вказаного покарання, враховуючи і встановлену тяжкість вчиненого з необережності названого кримінального правопорушення, і позитивні відомості про особу не судимого винуватого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, лише позитивно характеризується, добровільно частково відшкодував спричинену потерпілій шкоду, суд дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого, до якого раніше положення ст. 75 КК України й не застосовувалися, без відбування ним покарання у виді обмеження волі, тобто про звільнення його від відбування названого покарання з випробуванням.

На думку суду, вказане покарання випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, отже, воно буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як ним самим, так й іншими особами, тобто покарання, що призначається, досягне мети, передбаченої ст. 50 КК України.

У межах кримінального провадження потерпілою пред`явлено цивільний позов до обвинуваченого, за яким позивач просить суд стягнути моральну шкоду у сумі 100000 гривень.

Обвинувачений просив вирішити вимогу про стягнення моральної шкоди на розсуд суду.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши позов, докази по справі, встановив наступне.

Згідно ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушення або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого.

Відповідно до вимог ч.1 ст.61 КПК України цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явила цивільний позов.

Обвинувачений визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст.1167 Цивільного кодексу України і полягають у її відшкодуванні особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім завдання шкоди ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, яка відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала.

Згідно з вимогами ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій основі володіє транспортним засобом, використання якого створює підвищену небезпеку.

При цьому, у відповідності до вимог ст.ст. 127, 128, 129 КПК України обов`язок про відшкодування матеріальної та моральної шкоди вироком покладається на підозрюваного, обвинуваченого.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтував з посиланням на те, що в результаті протиправних дій обвинуваченого він переживав та продовжує переживати моральні страждання через спричинені тілесні шуодження.

Статтею 23 ЦК України установлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї та близьких родичів.

Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди.

Крім цього, у п. 3 зазначеної постанови вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У пункті 9 вищевказаної постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Суд виходить з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди. Це виявляється, головним чином, у посиланні на міркування справедливості як головного мотиву присудження відповідної компенсації, а крім того у самій формі констатації факту заподіяння немайнових втрат та особливостей їх індивідуального вияву, оскільки судове рішення постає як практичне втілення принципу розумності, результат об`єктивної, всебічно зваженої оцінки обставин справи у їх сукупності.

Усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

У цьому контексті суд враховує визнання Європейським судом з прав людини(далі ЄСПЛ) існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди у разі порушення окремих прав і свобод людини.

Зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що, «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте, розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Аналізуючи наведене суд встановив, що обставини, на які посилається позивач в обґрунтування позову, знайшли своє підтвердження сукупністю доказів, які логічні, послідовні, достовірні та достатні для висновку про те, що потерпілій внаслідок отриманих тілесних ушкоджень завдана моральна шкода, яка полягає у перенесених душевних стражданнях, що призводить до психологічної травми.

Травмування потерпілої вимусила позивача проявляти наполегливість у відстоюванні своїх прав у кримінальному провадженні, додатково пережити нервові хвилювання.

Вирішуючи питання, що пов`язані з розміром відшкодування моральної шкоди, яка відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб, суд керується принципами умовної рівності втраченого блага і того, яке може бути надбане за конкретну суму грошей; поміркованості - відповідності вимогам здорового глузду і розважливості; розумності - об`єктивного відображення дійсності, розсудливого, врівноваженого мислення; справедливості - неупередженого ставлення до всіх учасників спору. Принципи розумності і справедливості виявляються в тому, що більш глибоким моральним стражданням відповідає більший розмір відшкодування.

Відтак, враховуючи, що завдана позивачу моральна шкода безпосередньо пов`язана із травмуванням, розмір відшкодування повинен бути достатнім для забезпечення позивачу можливості втрачену психологічну рівновагу відновити.

Аналізуючи суть самого порушення прав позивача, виходячи зі справедливих й розумних критеріїв належного розміру відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди, суд визначає розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди у 85000 гривень, що є достатнім для компенсації немайнових втрат, які в інший, не грошовий спосіб, поновити неможливо, та реальним з точки зору виконання судового рішення як складової права на справедливий суд та однієї з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Оскільки проведення судових експертиз здійснювалося за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділялися експертній установі з Державного бюджету України, відповідно до вимог ч.2 ст. 122, ч.2 ст. 124 КПК України суд має стягнути з обвинуваченого на користь держави процесуальні витрати у справі, які складають документально підтверджені витрати на проведення судових експертиз.

Обвинуваченому у кримінальному провадженні запобіжний захід не застований, клопотань про застосування запобіжного заходу не надійшло.

Питання про речові докази судом вирішується у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 370, 373, 374 КПК України, суд, -

ЗАСУДИВ:

Визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України, на підставі чого призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнитиОСОБА_4 від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі, якщо він протягом 1 (одного) року не вчинить нового кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 76 КК України покласти наОСОБА_4 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Позов ОСОБА_8 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_8 85000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати в сумі 10601 гривня 92 копійки.

Скасувати арешт, накладений на автомобіль «KIA CEED», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_9 від 4 грудня 2023 року. Вказаний автомобіль лишити обвинуваченому за належністю.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду шляхом подання через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для особи, яка перебуває під вартою - з моменту вручення їй копії судового рішення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку обвинувачений та прокурор мають право отримати в суді негайно після його проголошення.

Суддя ОСОБА_1