Провадження № 11-кп/4808/121/25
Категорія ч. 2 ст. 289 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0003661за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7

на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 грудня 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з вищою освітою, розлученого, непрацюючого, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , раніше судимого вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01.06.2020 року за ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 289 КК України на підставі ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років з конфіскацією всього належного йому майна.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань за даним вироком та вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01.06.2020 року, остаточно призначено покарання обвинуваченому ОСОБА_7 - у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років 6 місяців з конфіскацією всього належного йому майна.

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

Обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати, та призначити йому покарання, із застосуванням ст. 70 КК України, за даним вироком та вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01.06.2020 року, у виді 8 років позбавлення волі.

Вважає, що призначене йому покарання є надто суворим, та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного. Також вказує, що вирок суду є незаконним, оскільки висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, та неправильно застосовано норми кримінального закону.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_7 вчинив незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Злочин вчинено за наступних обставин.

18 серпня 2016 року , близько 22 год. 00 хв., ОСОБА_7 , переслідуючи особистий корисливий мотив на безпідставне збагачення, попередньо вступивши в злочинну змову із ОСОБА_9 та з метою незаконного заволодіння транспортним засобом, на автомобілі марки «Nissan Primastar», білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , приїхали в м. Івано-Франківськ.

В подальшому, 19 серпня 2016 року , близько 02 год. 00 хв., ОСОБА_7 , спільно із ОСОБА_9 , перебуваючи у дворі будинку № 38А, по вул. Пасічна в м. Івано-Франківськ, побачили автомобіль марки «Honda CR-V», чорного кольору, реєстраційний номер Королівства НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_10 . В цей момент у них виник умисел на незаконне заволодіння вказаним транспортним засобом.

Після цього, близько 02.35 год., ОСОБА_7 спільно із ОСОБА_9 , реалізуючи свій протиправний умисел, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, а саме автомобілем марки «Honda CR-V», чорного кольору, реєстраційний номер Королівства НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_4 , усвідомлюючи протиправний та суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи тяжкі наслідки та свідомо бажаючи настання таких наслідків, керуючись корисливим мотивом, користуючись темною порою доби, відсутністю власника та інших осіб, які б могли їм у цьому завадити, підійшли до вказаного автомобіля, шляхом пошкодження замка водійських дверей відчинили його, після чого ОСОБА_7 проник у його салон, запустив двигун та розпочав на ньому рух, тим самим реалізувавши протиправний умисел на його заволодіння.

В цей час, ОСОБА_9 , повернувся до автомобіля марки «Nissan Primastar», білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , та розпочав рух за автомобілем марки «Honda CR-V», чорного кольору, реєстраційний номер Королівства НОМЕР_3 .

19 серпня 2016 року працівниками поліції в ході огляду місця події виявлено та вилучено вище вказаний автомобіль, після чого експертом Івано-Франківського НДЕКЦ при МВС України його оглянуто, визначено ринкову вартість та вартість майнової шкоди, завданої потерпілому внаслідок пошкоджень автомобіля марки «Honda CR-V», чорного кольору.

В результаті протиправних дій ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , які виразились у незаконному заволодінні автомобілем марки «Honda CR-V», чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_5 , вартість якого згідно висновку експерта № 4,5-53/16 від 20.09.2016 року становить 321 506,00 грн., потерпілому ОСОБА_10 спричинено реальну майнову шкоду, яка згідно висновку експерта № 4,5-53/16 від 20.09.2016 становить 5 479 грн. 40 коп.

Потерпілий ОСОБА_10 в судове засідання не з`явився, про час та місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином, заяв про розгляд апеляційної скарги за його участю та про відкладення розгляду до суду апеляційної інстанції не надходило.

Тому, оскільки згідно з ч. 4 ст. 405 КПК України це не перешкоджає проведенню розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути вказане кримінальне провадження за його відсутності.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_7 просив вирок суду в частині призначеного покарання скасувати, та призначити покарання у виді 8 років позбавлення волі. Вважає, що доказів його вини матеріали провадження не містять;

- прокурор вважає вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів обвинуваченому ОСОБА_7 роз`яснено право на отримання професійної правової допомоги безоплатного захисника з числа Західного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги, однак обвинувачений ОСОБА_7 відмовився від захисника, та заявив, що захищатиме себе сам. Підтвердив, що з адвокатом ОСОБА_11 договір про надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції не має.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що її необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Вирок суду щодо обвинуваченого ОСОБА_9 не оскаржується.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За результатами апеляційного розгляду доводи сторони захисту не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку суду апеляційної інстанції, при ухваленні вироку суд першої інстанції в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.

Під час розгляду провадження судом першої інстанції забезпечено дотримання принципу змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, передбаченого ст. 22 КПК України.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дослідив обставини, з`ясування яких має істотне значення для цього кримінального провадження, а висновки суду першої інстанції, викладені у судовому рішенні, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

На думку суду апеляційної інстанції, висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, ґрунтується на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України з точки зору належності, достовірності, допустимості та достатності.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції належним чином дослідив та правильно дав оцінку поясненням потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ОСОБА_16 , протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 19.08.2016 року (т.4 а.с.2), протоколу огляду місця події від 19.08.2016 року та фототаблиць до нього (т.4 а.с.3-9), протоколу огляду місця події від 19.08.2016 року та фототаблиць до нього (т.4 а.с.13-18), протоколу огляду місця події від 09.09.2016 року (т.4 а.с.21-22), протоколу огляду від 19.08.2016 року та фототаблиць до нього (т.4 а.с.23-35), протоколу пред`явлення для впізнання від 19.08.2016 року (т.4 а.с.41-44), протоколу пред`явлення для впізнання від 19.08.2016 року (т.4 а.с.45-48), протоколу пред`явлення для впізнання від 19.08.2016 року (т.4 а.с.49-52), протоколу обшуку від 19.08.2016 року, на підставі ухвали слідчого судді від 19.08.2016 року(т.4 а.с.54-58), протоколу обшуку від 19.08.2016 року (т.4 а.с.69-72), заяві ОСОБА_7 від 05.09.2016 року (т.4 а.с.176), висновку експерта № 4.5-53/16 від 20.09.2016 року (т.4 а.с.193-203), висновку експерта № 2-0792/16 від 31.10.2016 року (т.4 а.с.208-221), висновку експерта № 1.3-787/16 від 05.10.2016 року (т.4 а.с.229-241), протоколу огляду предметів від 20.08.2016 року (т.5 а.с.27-44), протоколу огляду предметів від 20.08.2016 року (т.5 а.с.45-54), протоколу огляду предметів від 20.08.2016 року (т.5 а.с.52-61), протоколу додаткового огляду предметів від 07.10.2016 року (т.5 а.с.62-69), протоколу огляду предметів від 20.08.2016 року (т.5 а.с.70-76), протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 26.10.2016 року та опису до нього (т.5 а.с.173-174), протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 26.10.2016 року та опису до нього (т.5 а.с.175-176), протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 26.10.2016 року та опису до нього (т.5 а.с.177-178), протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 27.10.2016 року та опису до нього (т.5 а.с.180-181), довідці № 1916/108/18/01-16 від 10.11.2016 про аналіз технічної інформації (т.5 а.с.184-191).

Так, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 вину у пред`явленому обвинуваченні не визнав. Скориставшись своїми правами, передбаченими ст. 63 Конституції України від дачі показань та відповідей на запитання відмовився.

Колегія суддів зазначає, що незважаючи на невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_7 , що є його правом та способом захисту, апеляційний суд вважає, що вина обвинуваченого вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, ґрунтується на зібраних у справі й детально досліджених в судовому засіданні доказах в їх сукупності та взаємозв`язку.

Вищевказана сукупність доказів доводить винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 поза розумним сумнівом.

Таким чином, суд першої інстанції дослідив усі обставини, які мали значення для прийняття рішення в даному кримінальному провадженні, повно та всебічно перевірив зібрані під час досудового розслідування докази та дав їм кожному окремо та у сукупності належну оцінку, що вказує наведений у вироку аналіз доказів, з яким погоджується і колегія суддів.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами обвинуваченого ОСОБА_7 про необхідність призначення йому покарання за ч. 2 ст. 289 КК України у виді 8 (восьми) років позбавлення волі.

Так, частинами 1 та 2 ст. 65 КК України визначено, що суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

За приписами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Перевіривши доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 , суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону, а також враховував практику Європейського суду з прав людини.

За змістом оскарженого вироку, суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання враховував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, його вік, стан здоров`я, який згідно з даними Заліщицької Центральної комунальної районної лікарні на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває.

Обставин, що пом`якшують чи обтяжують обвинуваченому покарання, суд першої інстанції не встановив.

Відповідно до вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 червня 2020 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 289 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді восьми років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна, тому покарання обвинуваченому ОСОБА_7 призначено судом за правилами, передбаченими ч. 4 ст. 70 КК України.

Відповідно до ст. 70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань за даним вироком та вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 червня 2020 року, остаточно призначено покарання обвинуваченому ОСОБА_7 - у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років 6 місяців з конфіскацією всього належного йому майна.

На думку суду апеляційної інстанції призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання є таким, що відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Застосування судом принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим, як про це наголошує апелянт є неможливим з урахуванням призначеного покарання за вироком.

Суд апеляційної інстанції вважає, що визначене судом першої інстанції покарання є законним та справедливим, відповідає принципам індивідуалізації покарання та гуманізму, є балансом між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

За таких обставин, підстав для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_7 не здобуто, а тому його необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 грудня 2024 року щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 289 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, обвинуваченим у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5