Справа № 638/7740/19
Провадження № 1-кп/638/472/24
УХВАЛА

Іменем України

10 жовтня 2024 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_5 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

розглянувши у судовому засіданні клопотання про призначення додаткової комісійної судово-медичної експертизи, клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

В судовому засіданні захисник ОСОБА_6 , адвокат ОСОБА_5 , підтримав клопотання, яке надіслав на адресу Дзержинського районного суду м. Харкова засобами електронної пошти, про призначення додаткової комісійної судово-медичної експертизи.

В обгрунтування клопотання захисник зазначив, що висновок судово-медичної експертизи №10-12/197-Дм/19, який міститься в матеріалах справи та досліджувався судом у судовому засіданні, не відповідає на питання щодо стану, в якому перебувала ОСОБА_7 після нанесення тілесних ушкоджень і до моменту смерті. Також має значення відповідь на питання часового проміжку (періоду) нанесення тілесних ушкоджень. Під час допиту судово-медичного експерта, останній зазначив, що відповідь на вказані питання входить до компетенції комісійної судово-медичної експертизи. Окрім цього, висновок судово-медичної експертизи містить відомості про застосування препарату нафлубін до ОСОБА_7 , який відноситься до групи опіоїдних аналгетиків, та який на думку сторони захисту міг був використаний у реанімаційних цілях. Тобто, постає питання чи настала би смерть ОСОБА_7 у випадку надання їй медичної допомоги, яке також може бути вирішено під час проведення комісійної судово-медичної експертизи.

На думку ОСОБА_5 відповіді на вказані питання охоплюють обставини, що мають значення для цього кримінального провадження та становлять предмет доказування, в свою чергу, сторона захисту ставить під сумнів правильність визначення правової кваліфікації злочину. Посилаючись на ст.ст. 242, 332 Кримінального процесуального кодексу України, захисник просить суд призначити додаткову комісійну судово-медичну експертизу, проведення якої доручити Обласному бюро судово-медичної експертизи, Управлінню охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації, на вирішення якої поставити запитання:

- в якому стані перебувала ОСОБА_7 після нанесення їй тілесних ушкоджень до моменту настання смерті (чи мала змогу рухатись, чи було в свідомому стані, чи мала змогу розмовляти, чути тощо)?

- протягом якого часу відбувалось нанесення тілесних ушкоджень, що були завдані ОСОБА_7 .?

- чи міг препарат нафлубін мати реанімаційний ефект у випадку його застосування одразу після нанесення тілесних ушкоджень?

В судовому засіданні захисник ОСОБА_4 , обвинувачений ОСОБА_6 підтримали клопотання та просили його задовольнити.

Прокурор заперечувала проти призначення додаткової комісійної судово-медичної експертизи.

Заслухавши учасників справи та дослідивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч. 1 ст. 332 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених статтею 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.

Стаття 1 Закону України «Про судову експертизу» передбачає, що судова експертиза це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 332 КПК України, суд має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам незалежно від наявності клопотання, якщо:

1) суду надані кілька висновків експертів, які суперечать один одному, а допит експертів не дав змоги усунути виявлені суперечності;

2) під час судового розгляду виникли підстави, передбачені частиною другою статті 509 цього Кодексу;

3) існують достатні підстави вважати висновок експерта (експертів) необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає інші обґрунтовані сумніви в його правильності.

Відповідно до ч. 1 ст. 242 КПК України експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, яких залучають сторони кримінального провадження або слідчий суддя за клопотанням сторони захисту у випадках та порядку, передбачених статтею 244 цього Кодексу, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.

Частиною 6 статті 244 КПК України передбачено, що слідчий суддя за результатами розгляду клопотання має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам, якщо особа, яка звернулася з клопотанням, доведе наявність підстав, визначених частиною першою цієї статті, а саме у разі, якщо:

1) для вирішення питань, що мають істотне значення для кримінального провадження, необхідне залучення експерта, проте сторона обвинувачення не залучила його або для вирішення залученим стороною обвинувачення експертом поставлені запитання, що не дозволяють дати повний та належний висновок з питань, для з`ясування яких необхідне проведення експертизи, або існують достатні підстави вважати, що залучений стороною обвинувачення експерт внаслідок відсутності у нього необхідних знань, упередженості чи з інших причин надасть або надав неповний чи неправильний висновок;

2) сторона захисту не може залучити експерта самостійно через відсутність коштів чи з інших об`єктивних причин.

Під час розгляду справи судом досліджувався висновок судово-медичної експертизи трупу громадянки ОСОБА_7 №10-12/197-Дм/19, складений експертом ОСОБА_8 . Згідно вказаного висновку причиною смерті громадянки ОСОБА_7 стала сукупна травма тіла з ушкодженням внутрішніх органів та переломами кісток скелета, які в подальшому ускладнилися розвитком шоку, між встановленими у ОСОБА_7 тілесними ушкодженнями та настанням смерті вбачається прямий причинний св`язок. Всі перераховані вище ушкодження носять прижиттєвий характер та утворилися в проміжок часу незадовго до смерті та до 1-3 години.

Судом було задоволено клопотання сторони захисту про допит експерта в суді для роз`яснення висновку та викликано на допит експерта ОСОБА_8 , яки проводив експертизу. Під час допиту експерта адвокатом ОСОБА_5 ставилися запитання, які він зазначив у клопотанні про призначення додаткової комісійної судово-медичної експертизи.

Так, на запитання захисника в якому стані перебувала ОСОБА_7 після нанесення їй тілесних ушкоджень до моменту настання смерті, експерт ОСОБА_8 відповів, що для цього не має судово-медичних даних. Черговість нанесення тілесних ушкоджень не встановлювалась, оскільки нанесення тілесних ушкоджень оцінювалось у сукупності з прив`язкою часу до настання смерті та після. Щодо слідів нафлубіну в м`яких тканинах трупу, то його наявність встановлена за результатами судово-токсилогічної експертизи і його призначення не входить до компетенції експерта.

Відповідно до Правил проведення комісійних судово-медичних експертиз в бюро судово-медичної експертизи, затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я N 6 від 17.01.95, комісійні судово-медичні експертизи у відділі проводяться з метою усунення протиріч між раніше проведеною експертизою та іншими матеріалами справи у випадку необгрунтованості висновків або сумнівів особи, яка проводить дізнання, слідчого, прокурора, судді або суду в правильності згаданої експертизи.

Отже, з досліджених доказів, які містяться в матеріалах кримінального провадження, та пояснень експерта, наданих в судовому засіданні під час роз`яснення висновку, суд дійшов висновку, що вказана вище судово-медична експертиза проведена на підставі матеріалів кримінального провадження в повному обсязі та не протирічить іншим матеріалам справи, висновок є обгрунтованим і у суду не виникає сумнівів щодо правильності такого висновку.

Сторона захисту не обгрунтувала суду, яким чином обставини встановлення періоду нанесення тілесних ушкоджень можуть надати відповідь на питання встановлення причини та умислу заподіяння таких ушкоджень та на причини припинення злочинних дій. Питання щодо фізичного стану, в якому перебувала ОСОБА_7 після нанесення їй тілесних ушкоджень до моменту настання смерті, також не може бути вирішено шляхом призначення додаткової комісійної судово-медичної експертизи, оскільки експерт, який проводив судово-медичну експертизу, пояснив, що для його вирішення недостатньо судово-медичних даних. Нових даних, доказів чи відомостей, які б могли доповнити матеріали кримінального провадження для встановлення вказаних обставин і проведення експертизи, сторона захисту суду не надала.

Щодо необхідності дослідження питання реанімаційного ефекту препарату нафлубін у випадку його застосування одразу після нанесення тілесних ушкоджень, то суд зазначає наступне.

Під час допиту в судовому засіданні ОСОБА_6 пояснив, що після новорічних свят (точний день не пам`ятає, ймовірно 10.01.2019) він взяв телефон ОСОБА_7 для того, щоб подзвонити, та побачив переписку ОСОБА_9 з іншими чоловіками, з якими остання домовлялася про зустрічі. З цього приводу між обвинуваченим та ОСОБА_7 виник конфлікт, він відчував себе обманутим. ОСОБА_6 пояснив, що під час конфлікту він відштовхнув ОСОБА_7 і та впала на пілогу, вдарившись головою. Через 2-3 хвилини ОСОБА_7 підійшла до ОСОБА_6 і почала нецензурно висловлюватись, ображати, після чого він почав бити її долонею по обличчю, ще раз штовхнув, після чого вона впала і вдарилася о край стола. ОСОБА_7 почала плакати, просити вибачення і намагалася притулитися до обвинуваченого, але йому це було неприємно і він відштовхнув її на диван. Після цього, як зазначив ОСОБА_10 , йому необхідно було розвіятись, випити алкоголю, заспокоїтися та виникло бажання поїхати до міста Київ. Він зібрав сумку, залишив квартиру, зателефонував батькові та поїхав на залізничий вокзал. Тобто, з пояснень обвинуваченого не вбачається, що він здійснював дії щодо надання медичної допомоги ОСОБА_7 або був свідком здійснення ін`єкції ОСОБА_7 протизнеболювальним препаратом нафлубіном після штовханини та нанесення ударів. Під час розгляду клопотання про призначення комісійної експертизи ОСОБА_6 також не повідомив суду про обставини, які б могли слугувати приводом доведення наявності умислу на надання медичної допомоги ОСОБА_7 як під час конфлікту, так і після нього. Інших доказів, які б могли підтвердити доводи сторони захисту щодо наміру ОСОБА_6 допомогти ОСОБА_7 та відсутності в його діях умислу на заподіяння їй смерті суду не надано.

З урахуванням вищезазначеного, суд вважає, що висновок судово-медичної експертизи надав повні відповіді, в межах проведених досліджень та наданих судово-медичних даних, на поставлені стороною обвинувачення запитання, що дозволяють встановити обставини, які мають значення для повного та об`єктивного розгляду кримінального провадження, протиріччя між проведеною судово-медичною експертизою та іншими матеріалами кримінального провадження відсутні, сторона захисту необгрунтувала та не довела належними доказами необхідність призначення та проведення додаткової комісійної судово-медичної експертизи, у зв`язку з чим у задоволенні клопотання необхідно відмовити.

Крім того, в судовому засіданні прокурор Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_3 заявила клопотання про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 60 діб без можливості внесення застави. В обгрунтування прокурор послався на наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України. Зазначила, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя особи, підозрюється у вчиненні інших кримінальних правопорушень на території Російської Федерації. Крім того, у ОСОБА_6 відсутні стійкі соціальні зв`язки, він не одружений, не працює, на утриманнні малолітніх дітей не має, оголошений у міжнародний розшук з метою арешту та подальшої екстрадиції до РФ. Вищевказане свідчить про ризик переховування від суду з метою уникнути покарання та наявність ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_6 , будучи оголошеним у міжнародний розшук, перебуваючи на території України, знову обвинувачується у вчиненні умисного злочину проти житття та здоров`я особи. Крім того, існує ризик впливу на свідків та потерпілу з боку обвинуваченого з метою зміни останніми їх показань, оскільки справа розглядається новим складом суду і не всі вказані особи ще допитані. Причетність ОСОБА_6 до вчинення інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, підтверджується зібраними під час досудового розслідування доказами. Прокурор вважає, що обрання більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою не зможе запобігти вищезазначеним ризикам.

Захисник ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без можливості внесення застави. В обгрунтування своєї позиції послався на те, що клопотання є необгрунтованим, оскільки судове провадження здійснюється вже досить тривалий час і нових обставин, які б не дозволяли забезпечувати розгляд обвинувального акту при перебуванні ОСОБА_6 поза межами слідчого ізолятора, прокурором не наведено. ОСОБА_6 фізично не може переховуватися від суду, оскільки у нього відсутній паспорт та якби б він і мав намір виїхати до РФ, то на теперішній час це неможливо.

Захисник ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечував проти задоволенння клопотання прокурора. Зазначив, що сторона обвинувачення повинна доводити наявність існування ризиків, проте достатніх доказів прокурором не надано.

Обвинувачений у судовому засіданні проти задоволення клопотання прокурора заперечував, підтримав позицію своїх захисників, просив змінити запобіжний захід на більш м`який, який надав би йому можливість лікуватись.

Суд, заслухавши доводи прокурора, захисників та обвинуваченого, дослідивши клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, матеріали кримінального провадження, дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 199 КПК України розгляд клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою здійснюється згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Згідно з вимогами ст.178 КПК України, при вирішенні питання про обрання (продовження) запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, серед іншого - вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення.

Європейський суд з прав людини роз`яснює, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Суд вважає, що прокурором доведено наявність ризиків, які продовжують існувати на час розгляду вказаного клопотання, що полягають у можливості ухилення від суду та впливу на свідків та потерпілу, з огляду на наступне.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинений злочин, може вдатися до відповідних дій.

На наявність цих ризиків вказує те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років.

Суд також враховує характер вчиненого кримінального правопорушення, відсутність у обвинуваченого постійного джерела доходів та місця проживання на території України, дані, які характеризують його особу, відсутність міцних соціальних зв`язків, оголошення у міжнародний розшук з метою арешту та подальшої екстрадиції до Російської Федерації за підозрою у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 111, ч. 2 ст. 127 КК РФ, що свідчать про можливість ОСОБА_6 переховування від суду та не виконання ним процесуальних обов`язків. Крім того, на теперішній час судовий розгляд триває, не всі свідки та потерпіла ще не допитані, тому існує ризик того, що обвинувачений буде мати можливість незаконно вплинути на свідків з метою зміни показань, що не сприятиме об`єктивному розгляду справи.

З огляду на викладене, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права обвинувачених, але й високі стандарти охорони загально суспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, з метою запобігти ризикам, суд вважає необхідним продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів. Суд вважає, що менш суворий запобіжний захід не здатний забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченому. Відсутні підстави, які б спростували тих вагомих ризиків, які обгрунтовують подальше тримання під вартою.

Оскільки ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, який спричинив загибель людини, враховуючи положення ч. 4 ст. 183 КПК України, суд не вбачає підстав для визначення розміру застави обвинуваченому.

Стороною захисту не доведено, що запобіжний захід із застосуванням застави буде адекватним у даному кримінальному провадженні і таке застосування зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та виключити ризики, пов`язані із звільненням його з-під варти у разі внесення застави.

Керуючись ст.ст. 2, 159, 177, 178, 182, 183, 184, 193, 194, 196, 197, 205, 321, 369-372, 392, 395 КПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_5 про призначення додаткової комісійної судово-медичної експертизи - відмовити.

У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_4 про заміну запобіжного заходу на більш мякий - відмовити.

Клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» (№ 27) строком на 60 (шістдесят) днів, тобто, з 10 жовтня 2024 до 08 грудня 2024 року включно без права внесення застави.

Строк дії ухвали в частині продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою визначити до 08 грудня 2024 року включно.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а ОСОБА_6 - в той же строк з моменту вручення йому копії ухвали суду.

Копію ухвали вручити обвинуваченому ОСОБА_6 , іншим учасникам судового провадження та направити Державній установі "Харківський Слідчий Ізолятор" для відома і виконання.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Повний текст ухвали складений 14.10.2024.

Суддя ОСОБА_1