ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/9227/13-к Номер провадження 11-кп/814/1754/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурораОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні провадження за апеляцією представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , на постанову Октябрського районного суду м. Полтава від 05 червня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Цією постановою відмовлено в задоволенні заяви адвоката ОСОБА_8 , в інтересах ОСОБА_7 , про скасування арешту майна в порядку КПК України 1960 року.

Ухвалене рішення місцевий суд мотивував тим, що ініціювання ОСОБА_7 , яка статусу учасника кримінальної справи не набула, провадження про скасування арешту майна в порядку кримінального судочинства є помилковим, а вимоги заявника ґрунтуються виключно на праві власності ОСОБА_7 на майно, щодо якого застосовано арешт, і підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

В апеляції адвокат ОСОБА_8 просить скасувати постанову Октябрського районного суду м. Полтава від 05 червня 2024 року та постановити нову ухвалу, якою зняти арешт, накладений на невизначене майно ОСОБА_7 . Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, оскільки не врахував те, що: ОСОБА_7 мала статус свідка в кримінальній справі №113230209 та щодо неї слідчим було винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи, а тому характер заявлених нею вимог не є приватноправовим; арешт, накладений на її майно слідчим у ході досудового розслідування в межах згаданої вище справи, підлягає скасуванню в порядку кримінального судочинства.

Водночас до суду апеляційної інстанції надійшла заява сторони захисту про здійснення апеляційного розгляду за відсутності ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_8 .

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, заперечення прокурора проти задоволення апеляції, перевірила матеріали судового провадження, обговорила доводи апеляції та дійшла висновку про те, що апеляція підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Частиною 1 ст.365 КПК України 1960 року передбачено, що постанова суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляції.

Як убачається з матеріалів судового провадження, за постановою слідчого СУ УМВС України в Полтавській області від 04 квітня 2011 року було накладено арешт на невизначене майно, все нерухоме майно, належне ОСОБА_7 , із забороною його відчуження та внесено відповідне обтяження у вигляді цього арешту до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, яке наявне й станом на 2024 рік, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень майна (а.п.8, 19).

16 листопада 2011 року слідчим СУ УМВС України в Полтавській області відмовлено в порушенні кримінальної справи №113230209 щодо ОСОБА_9 у зв`язку з відсутністю в її діях складів злочинів, передбачених ст.ст.191, 366 КК України, про що прийнято постанову (а.с.5-6).

26 грудня 2012 року Октябрським районним судом м. Полтава в кримінальній справі №1-854/11 ухвалено обвинувальний вирок щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . У цій справі ОСОБА_7 допитувалась як свідок. Рішення щодо арешту, накладеного на майно ОСОБА_7 , за вказаним вище вироком відсутнє (а.п.21-64).

18 січня 2024 року адвокат ОСОБА_8 звернувся до Октябрського районного суду м. Полтава із заявою про скасування в порядку кримінального судочинства арешту, накладеного на невизначене майно ОСОБА_7 , посилаючись на те, що за вказаною вище постановою слідчого в кримінальній справі №113230209 накладено арешт на невизначене майно ОСОБА_9 , яка була свідком, а згідно з постановою слідчого від 16 листопада 2011 року в порушенні кримінальної названої справи щодо ОСОБА_9 відмовлено й надалі питання щодо арештованого майна ОСОБА_9 не вирішувалось.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні адвоката, встановивши, що вимоги заявника ґрунтуються виключно на праві власності ОСОБА_7 на майно, щодо якого застосовано арешт, і підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Однак, постановляючи таке рішення, місцевий суд у повній мірі не дотримався положень законодавства.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Окрім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного вище права гарантовано ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у ст.41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Зазначений вище принцип відображено й конкретизовано в ч.1 ст.321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована ст.391 ЦПК України можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Спеціальні підстави законного обмеження особи в реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

За обставин цього провадження адвокат порушує питання про скасування арешту майна, накладеного слідчим 04 квітня 2011 року, тобто в період дії КПК України 1960 року та відповідно й за процедурою встановленою цим нормативно-правовим актом, оскільки КПК України 2012 року набрав чинності 19 листопада 2012 року.

Згідно з п.9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року, який набрав чинності після накладення арешту на майно ОСОБА_7 , арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Наведена више правова норма узгоджується з вимогами ч.1 ст.5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене вище, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про скасування арешту майна ОСОБА_7 , поширюються норми КПК України 1960 року.

Проте положеннями КПК України 1960 року передбачалося прийняття рішення про зняття/скасування арешту з майна лише у таких випадках: 1) на стадії досудового розслідування лише в межах провадження у кримінальній справі або одночасно з винесенням постанови про її закриття (ч.1 ст.214 КПК України 1960 року), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (ч.6 ст.126 КПК України 1960 року); 2) на стадії судового розгляду у випадку закриття справи (ч.1 ст.248 КПК України 1960 року), а також ухвалюючи вирок, суд вирішував питання, що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна (п.8 ч.1 ст.324 КПК України 1960 року).

Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування (слідчого судді) КПК України 1960 року не містив.

Окрім того, в межах кримінальної справи ОСОБА_7 не набувала процесуального становища підозрюваної, обвинуваченої, а як власник майна КПК України 1960 року не наділена процесуальним правом ініціювати питання про звільнення майна з-під арешту (скасування арешту майна). Порядку та способів скасування арешту майна після закінчення судового розгляду та ухвалення обвинувального вироку в КПК України 1960 року не було встановлено для ОСОБА_7 .

З клопотанням про скасування арешту майна в порядку кримінального судочинства звернувся представник ОСОБА_7 , яка не є стороною кримінального провадження.

Ураховуючи викладені вище обставини та нормативно-правове регулювання, місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що подана адвокатом заява підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, що узгоджується з правовими позиціями, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року (справа №2-3392/11), 08 листопада 2019 року (справа №643/3614/17), 15 травня 2019 року (справа №372/2904/17-ц), постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року (справа №761/30856/21), які були сформовані за релевантних обставин провадження.

Вирішення зазначеного вище питання в порядку цивільного судочинства не приведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції.

Однак суд першої інстанції, ухвалюючи рішення саме про відмову в задоволенні заяви представника, припустився помилки.

Зважаючи те, що у випадку недотримання учасником провадження правил звернення до суду, зокрема, предметної юридикції, суд не здійснює розгляд по суті заяви (клопотання) шляхом перевірки її доводів, то, встановивши, що заява (клопотанням) є не підсудною, суд, виходячи із загальних засад кримінального провадження, повинен постановити рішення про повернення відповідної заяви (клопотання), що забезпечить право суб`єкта звернення на доступ до правосуддя до належного суду.

Розгляд по суті заяви представника про скасування арешту майна шляхом перевірки її доводів не здійснювався судом першої інстанції, а постановлене рішення мотивоване виключно тим, що згадана заява підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, місцевий суд помилково постановив ухвалу про відмову в задоволенні заяви, констатувавши підстави для її повернення, чим допустив істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, оскільки судове рішення про відмову в задоволенні заяви суд має право постановити лише за результатами розгляду такої заяви по суті. Оскаржуване судове рішення, за таких обставин, може перешкодити власнику майна чи його представнику в подальшому звернутись із аналогічною заявою за правилами цивільного судочинства й порушити їх право на доступ до суду, оскільки буде наявним судове рішення про відмову в задоволенні заяви про скасування арешту майна.

Ураховуючи викладене вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що ухвалу місцевого суду належить скасувати та постановити нову ухвалу, якою повернути заяву представника.

Отже, апеляція підлягає до часткового задоволення.

Водночас апеляційний суд уважає за необхідне роз`яснити право ОСОБА_7 та її представника на звернення із заявою про звільнення майна з-під арешту в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст.365, 366, 377, 382 КПК України 1960 року, розділом ХІ Перехідних положень КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляцію представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , задовольнити частково.

Постанову Октябрського районного суду м. Полтава від 05 червня 2024 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою заяву адвоката ОСОБА_8 , в інтересах ОСОБА_7 , про скасування арешту майна в порядку КПК України 1960 року повернути заявнику.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4