Провадження №11-кп/801/1249/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 23 жовтня 2024 року, якою відмовлено в задоволенні подання провідного фахівця Вінницького міського відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області ОСОБА_8 про приведення вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 14.03.2024 у відповідність до вимог чинного законодавства стосовно засудженого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

11.09.2024 до Вінницького міського суду Вінницької області надійшло подання провідного фахівця Вінницького міського відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області ОСОБА_8 про приведення вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 14.03.2024 у відповідність до вимог чинного законодавства відносно засудженого ОСОБА_9 .

Подання мотивоване тим, що 09.08.2024 набрав чинності Закону України №3886-ІХ від 18.07.2024 «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», яким внесено зміни до Кодексу України про адміністративні правопорушення, зокрема, викладено у новій редакції ст. 51 КУпАП, тому виникла необхідність привести вирок за яким засуджений відбуває покарання у відповідність до чинного законодавства.

В судовому засіданні представник служби з питань пробації ОСОБА_10 просила суд задовольнити подання та звільнити засудженого від подальшого відбування призначеного судом покарання, зважаючи на зміни в законодавстві.

Засуджений ОСОБА_9 підтримав подання та просив суд задовольнити, з підстав вказаних у ньому.

Прокурор ОСОБА_7 не заперечувала з приводу задоволення подання органу з питань пробації.

Оскаржуваною ухвалою відмовлено в задоволенні подання провідного фахівця Вінницького міського відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області ОСОБА_8 про приведення вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 14.03.2024 у відповідність до вимог чинного законодавства відносно засудженого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 23 жовтня 2024 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити подання провідного фахівця Вінницького міського відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області ОСОБА_8 про приведення вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 14.03.2024 у відповідність до вимог чинного законодавства стосовно засудженого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 Звільнити останнього від покарання, призначеного вироком вінницького міського суду Вінницької області від 14.03.2024 за ч. 4 ст. 185 КК України, на підставі ч. 2 ст. 74 КК України, у зв`язку із усуненням законом караності діяння.

У доводах апеляційної скарги прокурор посилається на те, що під час розгляду подання органу пробації суд першої інстанції не врахував діючі на даний час положення законодавства України та обставини кримінального провадження, та внаслідок цього прийняв необґрунтоване рішення про відмову у приведенні зазначеного вироку у відповідність до чинного законодавства та звільненні засудженого від призначеного покарання на підставі ч. 2 ст. 74 КК України у зв`язку із усуненням законом караності діяння.

Позиції учасників судового розгляду

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 підтримав подану прокурором апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та наполягав на її задоволенні.

Засуджений ОСОБА_9 та представник служби з питань пробації ОСОБА_10 про дату, час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, однак у судове засідання не з`явилися, та не подавали до суду клопотань про відкладення з поважних причин судового розгляду. За таких підстав прокурор не заперечував щодо проведення судового розгляду у їх відсутність, оскільки у апеляційній скарзі прокурора стоїть питання про покращення правового становища засудженого. За таких обставин, відповідно до вимог ч. 4 ст. 405 КПК України апеляційний розгляд відбувся у відсутність вказаних осіб.

Мотиви і висновки суду

Заслухавши доповідь судді, виступи учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги у їх межах, апеляційний суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до вимог статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За правилами ч.2 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути обґрунтованим, тобто ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом згідно ст. 94 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 539 КПК України передбачено, що клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 10 (у частині клопотань про заміну покарання відповідно до частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України), 11, 13, 13-2 частини першої статті 537 цього Кодексу.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України.

Положеннями ч. 2 та ч. 3 ст. 74 КК України передбачено, що особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання. Призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону. У разі якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахуванням за правилами, встановленими частиною першою статті 72 цього Кодексу.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 засуджений вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 14.03.2024 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, до покарання у виді п`яти років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком два роки. Вирок суду набув законної сили 16.04.2024.

ОСОБА_9 перебуває на обліку у Вінницькому міському відділі філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області з 29.04.2024.

Провідний фахівець Вінницького міського відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області звернувся до суду з поданням про приведення вказаного вироку у відповідність до чинного законодавства, оскільки набрав чинності Закону України №3886-ІХ від 18.07.2024 «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», яким внесено зміни до Кодексу України про адміністративні правопорушення та який прямо пов`язаний з настанням кримінальної відповідальності.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що дане подання провідного фахівця Вінницького міського відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області є необґрунтованим, не відповідає вимогам закону, а тому не підлягає до задоволенню.

Обґрунтовуючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що Законом України №3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» змінено ст. 51 КУпАП та посилено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, зокрема, передбачено її в КУпАП, якщо вартість викраденого майна не перевищує двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Також суд зауважує, що ст. 51 КУпАП в редакції Закону №3886-IX посилює адміністративну відповідальність та встановлює її за викрадення чужого майна в розмірі від 0,2 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно норм ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Конституційний суд України у своєму рішенні №6-рп/2000 від 19.04.2000р., в якому розглядалась аналогічна ситуація пов`язана зі зміною законодавцем розміру та виду облікової одиниці що використовується для кваліфікації дій особи як кримінально-караних зазначив, що «кримінальний закон, який визначає діяння як злочин, може містити посилання на положення інших нормативно-правових актів. Якщо, ці положення в наступному змінюються, загальний зміст кримінального закону, в даному випадку диспозиція його норм, змін не зазнає». Відповідно, зміна розміру неоподатковуваного мінімуму доходу громадян, який використовується для кваліфікації дій особи за чинним КК України, в певній категорії майнових злочинів, відповідним нормативно-правовим актом не тягне за собою зміни диспозиції, зміст якої визначається із застосуванням такого розміру.

Відповідно до положень ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Таким чином, на думку суду першої інстанції, набрання чинності Законом України №3886-ІХ від 18.07.2024 «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», пов`язане із інфляційними процесами у державі, проте жодним чином не пов`язано із декриміналізацією дій осіб, які скоїли кримінальні правопорушення до набрання ним чинності, не скасовують кримінально протиправність діяння, не пом`якшують кримінальну відповідальність, або іншим чином не поліпшують становище особи.

Отже, враховуючи зазначене та положення ст. 58 Конституції України та ст. 5 КК України про зворотну дію закону України про кримінальну відповідальність в часі, місцевий суд не вбачав підстав вважати зміни, що внесені до ст. 51 КУпАП змінами закону про кримінальну відповідальність, а отже і немає належних підстав до застосування зворотної дії закону про кримінальну відповідальність у часі.

Згідно ч. 2 ст. 4 КК України кримінально протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність що діяв на час вчинення цього діяння.

Дії, за які був засуджений ОСОБА_9 у вчинені яких він визнав свою вину та наразі відбуває покарання, на час їх вчинення були кримінально-караними та містили всі необхідні елементи кримінального правопорушення.

Застосування в даному випадку звільнення особи від відбування покарання, суперечить завданням Кримінального кодексу України, яке полягає у правовому забезпеченні охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушення, а також, меті призначеного покарання, яке полягає не лише у караності діянні, а й виправленні засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Зміна розміру або виду облікової одиниці, яка використовується при кваліфікації дій особи, як кримінально-караних, пов`язана із економічним розвитком держави або з плином часу, не може бути підставою для перекваліфікації дій особи яка вчинила кримінально-каране діяння, в минулому та наразі продовжує визнаватись законодавцем злочином, оскільки буде порушено принципи законності, правової визначеності, а також фактично порушено право потерпілого на захист від кримінальних правопорушень, що повністю узгоджується із позицією висловленою у рішенні Конституційного суду України №6-рп/2000 від 19.04.2000р.

Окрім того, суд першої інстанції вважав, що зазначене подання начальника установи є неконкретизованим та незрозумілим, у ньому не зазначено, які саме дії необхідно вчинити суду для приведення вироку у відповідність до вимог чинного законодавства.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про те, що подання провідного фахівця Вінницького міського відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області ОСОБА_8 про приведення вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 14.03.2024 у відповідність до вимог чинного законодавства відносно засудженого ОСОБА_9 , задоволенню не підлягає.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора, апеляційний суд, виходить з того, що 09.08.2024 набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» № 3886-ІХ від 18.07.2024.

Цим Законом внесено зміни до ст. 51 КУпАП, згідно з якими викрадення вважається дрібним, якщо його вартість на момент вчинення правопорушення не чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати перевищує 2 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України, Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує (декриміналізує) злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають або відбули покарання, але судимість не знято і не погашено.

Особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, згідно ч. 2 ст. 74 КК України підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання.

Згідно вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 14.03.2024 ОСОБА_9 засуджено за вчинення у 2023 році злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, яким заподіяна майнова шкода в розмірі 1661 гривень, що є менше 2 неоподаткованих мінімумів доходів громадян на момент вчинення, тобто менше 2684 гривень.

Однак під час розгляду подання органу пробації, суд першої інстанції не врахував зазначенні вище положення законодавства України та обставини кримінального провадження, та як наслідок прийняв необґрунтоване рішення про відмову у приведенні вироку Вінницького міського суду Вінницької області у відповідність до чинного законодавства та звільненні засудженого від призначеного судом покарання, на підставі ч. 2 ст. 74 КК України, у зв`язку із усуненням законом караності діяння.

Відповідно до ст. 539 КПК України питання, які виникають під час виконання вироку вирішуються судом за поданням органу або установи виконання покарань, встановлених законом. У судове засідання викликаються засуджений, його захисник, законний представник, прокурор.

Відповідно до пункту 13 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 КПК України, має право вирішувати питання про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 74 КК України.

Окрім того, апеляційний суд при розгляді апеляційної скарги враховує висновки, викладені у постанові від 07 жовтня 2024 року (справа № 278/1566/21) об`єднаної палати Касаційного кримінального суду, у якій сформульовано висновок про застосування відповідних частин статей 185,190, 191 КК України, з урахуванням положень Закону № 3886-IX, відповідно до якого «питання, що виникають у кримінальних провадженням у зв`язку з набуттям чинності Законом№ 3886-IX, вирішуються судами за правилами, передбаченим для випадків, коли втратив чинність закон, яким установлювалася кримінальна протиправність діяння.

Також Верховним судом звернуто увагу на те, що питання, які вирішуються судом під час виконання вироків, визначені статтею 537 КПК. У ході виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право, зокрема, вирішувати питання про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами другою і третьою статті 74 КК (пункт 13 частини першої статті 537 КПК). Відповідно до частини другої статті 74 КК особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання.

Отже, на стадії виконання вироку суд, відповідно до пункту 13 частини першої статті 537 КПК, має право вирішувати питання про звільнення від покарання у зв`язку з набранням чинності Законом № 3886-IX та про пом`якшення покарання шляхом визначення після застосування цього Закону розміру покарання, яке необхідно відбувати засудженому, якщо вирок стосується сукупності злочинів чи сукупності вироків.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 Кримінального процесуального кодексу України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, серед іншого є неправильне застосування Вінницького міського суду закону України про кримінальну відповідальність.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги прокурора є переконливими, а тому апеляційний суд дійшов висновку про те, що ухвала Вінницької області від 23.10.2024 про відмову в задоволенні подання інспектора органу пробації є незаконною та необґрунтованою, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нової ухвали про задоволення подання органу пробації.

Керуючись ст. ст. 396, 404, 405, 407, 408, 409, 413, 418, 426, 532, 537, 539 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 23 жовтня 2024 року - скасувати та постановити нову ухвалу.

Подання провідного фахівця Вінницького міського відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області ОСОБА_8 про приведення вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 14.03.2024 у відповідність до вимог чинного законодавства стосовно засудженого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - задовольнити.

Звільнити засудженого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від покарання, призначеного вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 14.03.2024 за ч. 4 ст. 185 КК України, на підставі ч. 2 ст. 74 КК України, у зв`язку із усуненням законом караності діяння.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4