Справа №521/7716/24
Провадження № 1-кп/521/1487/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене 03.04.2024 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000444, у відношенні:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Милятин Іваничівського району Волинської області, громадянина України, українця за національністю, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , станом на час скоєння кримінального правопорушення військовослужбовця військової служби за мобілізацією на посаді стрільця-зенітника зенітного ракетного взводу роти охорони військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «матрос», раніше судимого вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.10.2024 року за ч.5 ст. 407 КК України до покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем призваним за мобілізацією та, проходячи військову службу на посаді стрільця-зенітника зенітного ракетного взводу роти охорони військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «матрос», в порушення вимог постанови Верховної Ради України № 2471-ХП від 17.06.1992 «Про право власності на окремі види майна», Положення про дозвільну систему, затвердженою постановою Кабінету Міністерств України №576 від 12.10.1992, Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом МВС України № 662 від 21.08.1998, діючи умисно та протиправно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, у невстановлений у ході досудового розслідування час, але не пізніше 03.04.2024, у невстановленому досудовим розслідуванням місці, придбав шляхом отримання дарунку кастет, який належить до категорії контактної холодної зброї ударно-дробильної дії, виготовлений саморобним способом, який почав носити з собою без передбаченого законом дозволу до моменту виявлення та вилучення працівниками відділу поліції №1 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області під час огляду місця події в період часу з 11 годин 43 хвилин по 11 годин 50 хвилин 03.04.2024 року.

Обвинувачений винуватість у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, дав показання про те, що знайомий подарував йому касет. Про заборону носіння кастету знав, дозвіл на носіння холодної зброї не мав, але носив для особистого самозахисту. 03.04.2024 року за адресою: АДРЕСА_3 був зупинений поліцейськими, яким одразу видав кастет добровільно. У скоєному розкаявся, висловив жаль з приводу вчиненого, просив призначити покарання у відповідності до вимог закону.

Оскільки пояснення обвинуваченого відповідають фактичним обставинам справи, то суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, з`ясувавши, що учасники правильно розуміють зміст цих обставин, є добровільними у таких своїх позиціях, а також - роз`яснивши їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Ураховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особистість обвинуваченого, дійшов висновку, щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 поза розумним сумнівом у вчиненні інкримінованого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України, а саме у носінні кастету без передбаченого законом дозволу.

При визначенні мотивів призначення покарання суд керується наступним.

Відповідність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника визначена насамперед ст. 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Верховенство права вимагає від держави його втілення шляхом запровадження ідей соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003 у справі "Про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора": "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах".

Вимога додержуватись справедливості під час застосування кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема, у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 р.), статті 14 Міжнародного пакту про громадські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, відповідно до яких кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

З наведених положень закону про кримінальну відповідальність і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що в усякому випадку призначення покарання суди повинні враховувати перелічені в законі обставини і керуватись лише загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК), призначаючи покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання, а визначення міри покарання, що може бути призначене обвинуваченому, та потреби у його відбуванні, є важливою вимогою принципового характеру, якою передбачається, що кримінальна відповідальність персоніфікована: вона настає лише щодо певної особи, яка вчинила злочин.

Тому призначення покарання повинно максимально сприяти досягненню мети покарання, якою, як зазначено, є не лише кара, а й виправлення засудженого. З огляду на конкретні обставини кримінального провадження, зважаючи на необхідність та доцільність застосування покарання, враховуючи суспільну небезпечність обвинуваченого, суд може, а в деяких випадках, за наявності передбачених кримінальних законом обставин, зобов`язаний звільнити обвинуваченого від покарання та від його відбування.

Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі "Довженко проти України") зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного, особу обвинуваченого, його відношення до скоєного, обставини які пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_5 суд відносить щире каяття.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_5 не встановлено.

Положеннями ст. 50 Кримінального кодексу України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Також, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_5 на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, не одружений, не має на утриманні неповнолітніх дітей, на час скоєння злочину був військовослужбовцем військової служби за мобілізацією на посаді стрільця-зенітника зенітного ракетного взводу роти охорони військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «матрос», наданий час засуджений 02.10.2024 року вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва за ч.5 ст. 407 КК України на 5 (п`яти) років позбавлення волі, на даний час утримується на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Призначаючи покарання ОСОБА_5 , суд виходить із положень ст. ст. 50, 65 КК України, враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який згідно ст. 12 КК України є нетяжким злочином, відсутність обтяжуючих покарання обставин, дані про особу обвинуваченого, у зв`язку з чим суд вважає необхідним і достатнім призначити йому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.

Враховуючи, що вироком Ленінський районній суд м. Миколаєва від 02.10.2024 року ОСОБА_5 був засуджений -за ч.5 ст. 407 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, а інкриміноване кримінальне правопорушення він вчинив до винесення вказаного вироку, тому суд вважає за необхідне призначити йому покарання із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Цивільний позов у рамках даного кримінального провадження не заявлено.

Процесуальні витрати у провадженні, а саме витрати на проведення експертизи у сумі 1514 (одна тисяча п`ятсот чотирнадцять) грн. 56 (п`ятдесят шість) коп., які відповідно до ст. 124 КПК України підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь держави.

Крім того, на підставі ст. 100 ст. 174 КПК України необхідно вирішити долю речових доказів.

Керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.

З урахуванням вироку Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.10.2024 року, відповідно до ст.70 ч.4 КК України шляхом часткового складання призначених покарань, призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців.

Термін відбування покарання обчислювати з 19.11.2024р., в термін покарання зарахувати покарання частково відбуте за попереднім вироком у виді позбавлення волі строком 3 місяці.

Стягнути із ОСОБА_5 на користь держави 1514 (одну тисячу п`ятсот чотирнадцять) гривень 56 (п`ятдесят шість) копійок процесуальних витрат на залучення експерта.

Речовий доказ: кастет, який зберігається запакований у сейф пакет «Експертна служба» з індивідуальним номером «5419647» та переданий на зберігання до камері речових доказів СВ ВП №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області знищити.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним. З інших підстав вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок суду не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1