ЄУН справи: 336/6187/24
Номер провадження: 1-кп/336/1067/2024
ВИРОК

іменем України

27 вересня 2024 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000153 від 26 січня 2024 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Феодосія АР Крим, громадянина України, який має середню освіту, одруженого, має на утриманні малолітніх та неповнолітніх дітей, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , судимого:

- 17 квітня 2024 року Вільнянським районним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 309 КК України призначеного покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки. Відповідно до ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 1 рік,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України,

за участі:

прокурора ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_3

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

встановив:

ОСОБА_3 , при невстановлених обставинах, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, маючи умисел на незаконне носіння, зберігання, придбання та збут боєприпасів без передбаченого законом дозволу, в порушення вимог Положення про дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 12 жовтня 1992 року № 576 та Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної та холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом МВС України № 622 від 21 серпня 1998 року, діючи умисно, без передбаченого законом дозволу, незаконно придбав: предмет еліпсоїдної форми, а саме корпус ручної оборонно-наступальної протипіхотної гранати DМ51А2 промислового виготовлення та предмет грушоподібної форми, а саме корпус ручної оборонної протипіхотної гранати DМ61 промислового виготовлення та два предмети складної форми, а саме підшивачами типу DМ82 промислового виготовлення, які став незаконного зберігати при собі з метою подальшого збуту.

20 березня 2024 року приблизно о 16 годині 40 хвилин ОСОБА_3 , продовжуючи свій злочинний намір на незаконний збут боєприпасів, перебуваючи в лісосмузі біля автомагістралі Харків-Сімферополь за координатами 47.860914, 35.250626, у Шевченківському районі м. Запоріжжя, зустрівся із ОСОБА_6 , якому було доручено проведення оперативної закупки боєприпасів. За грошову винагороду від ОСОБА_6 у розмірі 1600,00 грн. ОСОБА_3 збув шляхом передачі з рук в руки предмет еліпсоїдної форми, предмет грушоподібної форми та два предмети складної форми, які згідно з висновком експерта Запорізького НДЕКЦ МВС України № СЕ-19/108-24/5419-ВТХ від 02.04.2024 являються корпусом ручної оборонно-наступальної протипіхотної гранати DМ51А2 промислового виготовлення, корпусом ручної оборонної протипіхотної гранати DМ61 промислового виготовлення та двома підшивачами типу DМ82 промислового виготовлення, які в конструктивному поєднанні являються вибуховими пристроями військового призначення, а саме бойовою ручною оборонно-наступальною протипіхотною гранатою DМ51А2 промислового виготовлення та ручною оборонною протипіхотною гранатою DМ61 промислового виготовлення, які відносяться до бойових припасів, котрі у подальшому ОСОБА_6 видав співробітникам поліції.

Окрім того, досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_3 при невстановлених обставинах, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, маючи умисел на незаконне носіння, зберігання, придбання вибухових речовин без передбаченого законом дозволу, в порушення вимог Положення про дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 12 жовтня 1992 року № 576 та Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної та холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом МВС України № 622 від 21 серпня 1998 року, діючи умисно без передбаченою законом дозволу, незаконно придбав: корпус бойової оборонної осколкової гранати Ф-1, яка містить у собі заряд бризантної вибухової речовини - тротил, без маркування яку з метою подальшого незаконного зберігання взяв із собою. Після цього, ОСОБА_3 , продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на носіння та зберігання вибухових речовин без передбаченого законом дозволу, незаконно зберігаючи вищезазначений предмет при собі, переніс його до свого місця мешкання, а саме до приміщення квартири АДРЕСА_3 , де зберігав його під дерев`яною дошкою підлоги приміщення балкону.

В подальшому 24 квітня 2024 року о 08 годині 20 хвилин в ході проведення обшуку за адресою АДРЕСА_2 , співробітниками поліції, в присутності понятих та ОСОБА_3 , у приміщенні балкону, під дерев`яною дошкою підлоги було виявлено і вилучено предмет еліпсоїдної форми, який згідно з висновком судової експертизи Запорізького НДЕКЦ МВС України № СЕ-19/108-24/7794-ВТХ від 25.04.2024 являється корпусом бойової ручної оборонної осколкової гранати Ф-1 промислового виготовлення, яка містить в собі заряд бризантної вибухової речовини - тротил.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише щодо особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 вину у вчиненому визнав повністю, пояснив, що він, точний час не пам`ятає, придбав корпус ручної оборонно-наступальної протипіхотної гранати та корпус ручної оборонної протипіхотної гранати в одного військового для власного користування.

20 березня 2024 року приблизно о 16 годині 40 хвилин він перебуваючи в лісосмузі біля автомагістралі Харків-Сімферополь, зустрівся із ОСОБА_6 та збув йому боєприпаси за 1600,00 грн.

Крім того, він придбав корпус бойової оборонної осколкової гранати Ф-1, яка містить у собі заряд бризантної вибухової речовини - тротил, без маркування яку з метою подальшого зберігання взяв із собою. Після цього, він переніс її до свого місця мешкання, а саме до приміщення квартири АДРЕСА_3 , де зберігав його під дерев`яною дошкою підлоги приміщення балкону. 24 квітня 2024 року о 08 годині 20 хвилин в ході проведення обшуку за адресою АДРЕСА_2 , співробітник поліції, в його присутності та присутності понятих, у приміщенні балкону, під дерев`яною дошкою підлоги було виявлено і вилучено предмет еліпсоїдної форми, який являється корпусом бойової ручної оборонної осколкової гранати Ф-1 промислового виготовлення, яка містить в собі заряд бризантної вибухової речовини - тротил. Він розкаюється у вчиненому та просить суворо не карати.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, за згодою учасників судового провадження, суд, в силу ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого, постанов про визнання речовими доказами, довідок про вартість експертизи.

При цьому суд роз`яснив наслідки, передбачені ч. 3 ст. 349 КПК України, переконався у добровільності позицій та правильному розумінні учасниками судового провадження наслідків відмови від дослідження інших доказів, що позбавляє їх права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Обвинувачений ОСОБА_3 правильно розуміє зміст обставин провадження і у суду немає сумнівів в добровільності та істинності його позиції.

Приймаючи до уваги пояснення обвинуваченого, суд дійшов до висновку, що вина у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення знайшла підтвердження.

Умисні дії обвинуваченого ОСОБА_3 суд кваліфікує за ч. 1 ст. 263 КК України, як незаконне носіння, зберігання, придбання та збут бойових припасів, вибухових речовин, без передбаченого законом дозволу.

Відповідно до статті 1 КК України кримінальний кодекс України має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням.

Для здійснення цього завдання Кримінальний кодекс України визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Згідно зі ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 КК України визначено, що кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини.

Відповідно до ч. 3, 5 ст. 12 КК України злочини поділяються на нетяжкі, тяжкі та особливо тяжкі.

Тяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше двадцяти п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше десяти років.

Кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 відноситься до тяжкого злочину.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, передбачені ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, згідно зі ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Виходячи із вказаних вимог закону особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

ОСОБА_3 вину визнав повністю, розкаявся у вчиненому, має постійне місце проживання, за місце проживання характеризується позитивно, одружений, має на утриманні 3 дітей, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Призначаючи покарання ОСОБА_3 суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини вчинення кримінального правопорушення, дані, які характеризують обвинуваченого, який раніше судимий за вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 квітня 2024 року за ч. 1 ст. 309 КК України та йому призначено покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки з застосуванням положень ст. 75, 76 КК України та встановлено іспитовий строк 1 рік, вчинив злочини щодо незаконного поводження з бойовими припасами та вибуховими речовинами.

Судом встановлено, що обвинувачений вчиняв злочини, 20 березня 2024 року, тобто до постановлення вироку Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 квітня 2024 року, так і після постановлення вироку, а саме 24 квітня 2024 року.

Відповідно до ст. 32 КК України повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини КК України. З цього правила є виключення, згідно з яким вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених різними статтями КК України, визнається повторним лише у випадках, передбачених в Особливій частині КК (ч. 3 ст. 32 КК).

За правилами ст. 33 КК України сукупністю кримінальних правопорушень визнається вчинення особою двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених різними статтями або різними частинами однієї статті Особливої частини КК України, за жоден з яких її не було засуджено.

У випадках сукупності кримінальних правопорушень кожне з них підлягає кваліфікації за відповідною статтею або частиною статті Особливої частини КК України (ч. 2 ст. 33 КК), а покарання призначається окремо за кожне, яке входить до її складу, із подальшим визначенням остаточного покарання за правилами, передбаченими ст. 70 КК, які урегульовують порядок призначення покарання при сукупності кримінальних правопорушень.

Частина 1 ст. 70 КК України передбачає, що при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. Відповідно до вимог ч. 4 цієї статті за правилами, передбаченими в частинах першій - третій, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще й в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 КК України.

Норми ст. 71 КК України урегульовують порядок призначення покарання у випадку, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення. Суд за таких обставин до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Пунктом 2 ч. 4 ст. 374 КПК України передбачено, що, в резолютивній частині вироку в разі визнання особи винуватою зазначаються прізвище, ім`я та по батькові обвинуваченого, рішення про визнання його винуватим у пред`явленому обвинуваченні та відповідні статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; покарання, призначене по кожному з обвинувачень, що визнані судом доведеними, та остаточна міра покарання, обрана судом.

Постановою об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 25 червня 2018 року (справа N 511/37/16-к, провадження N 51-830км18) зроблено висновок про застосування норм права, згідно з яким коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші - після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ст. 70, так і ст. 71 КК: спочатку - за правилами ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку; після цього - за правилами ч. 4 ст. 70 КК, потім - за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку; і остаточно - за сукупністю вироків відповідно до ч. 1 ст. 71 цього Кодексу.

Проте цей висновок про застосування норм законодавства про кримінальну відповідальність не охоплює випадки, коли особою вчинено кілька кримінальних правопорушень як до постановлення вироку, так і після, які передбачені тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу, тобто має місце «розірвана» засудженням повторність кримінальних правопорушень, які у доктрині кримінального права отримали назву тотожних.

Законодавство про кримінальну відповідальність та кримінальне процесуальне законодавство не містять положень про те, що кримінальні правопорушення, які утворюють передбачену ч. 1 ст. 32 КК України повторність та відповідають одному і тому самому складу кримінального правопорушення (тотожні кримінальні правопорушення), мають бути окремо кваліфіковані в резолютивній частині обвинувального вироку, і за кожне правопорушення, кваліфіковане за однією статтею або частиною статті, має бути призначене окреме покарання.

Кваліфікація двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини КК (тотожних кримінальних правопорушень), та призначення за ними покарання здійснюється згідно з усталеною судовою практикою.

Так, передбачені законом правила призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень (ст. 70 КК України) застосовуються у випадках самостійної кваліфікації вчиненого як за різними статтями, так і за різними частинами однієї статті кримінального закону, якими передбачено відповідальність за окремі склади кримінальних правопорушень і які мають самостійні санкції. За цими ж правилами призначається покарання і в разі вчинення особою діянь, частина яких кваліфікується як закінчене кримінальне правопорушення, а решта - як готування до кримінального правопорушення чи замах на нього. За окремими епізодами злочинної діяльності або за окремими пунктами статті (частини статті) КК, які не мають самостійної санкції, покарання не призначається.

Така правова позиція знайшла своє відображення в існуючій практиці Касаційного кримінального суду. У постановах колегій суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 22 травня 2018 року (справа N 187/1354/15, провадження N 51-1017км18), Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 29 листопада 2018 року (справа N 541/715/17, провадження N 51-7898км18) та від 10 липня 2019 року (справа N 723/1538/16-к, провадження N 51-8625км18), Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 15 січня 2020 року (справа N 585/1603/17, провадження N 51-3290км19) та від 29 липня 2020 року (справа N 541/715/17, провадження N 51-7898км18) визнано, що за окремими епізодами злочинної діяльності або за окремими пунктами статті (частини статті) КК, які не мають самостійної санкції, покарання не призначається і правила призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 4 ст. 70 КК України не застосовуються. Коли повторність і рецидив кримінальних правопорушень є елементом сукупності вироків, покарання за них призначається за правилами, передбаченими ст. 71 КК України.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 08 лютого 2021 року у справі № 390/235/19 (провадження N 51-2177кмо20) підтримала зазначені вище висновки щодо застосування норм права в подібних правовідносинах та не вбачала підстав для відступу.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду зазначила, що призначення покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК при повторності тотожних кримінальних правопорушень призведе до застосування кримінального закону за аналогією, що прямо заборонено ч. 4 ст. 3 КК та порушення вимог визначеності кримінального закону. До того ж правила призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень більш жорсткі, ніж у разі повторності, оскільки в останньому випадку суд не має права вийти за межі максимуму санкції статті Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинені кримінальні правопорушення, а у разі застосування ст. 70 КК така можливість передбачена (якщо хоча б одне із кримінальних правопорушень, що входить у сукупність, є умисним тяжким або особливо тяжким злочином).

Таким чином, якщо в діях особи має місце повторність кримінальних правопорушень, передбачена ч. 1 ст. 32 КК, і ця особа засуджується за вчинення кількох тотожних кримінальних правопорушень, які кваліфікуються за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК, і при цьому одне або кілька з них були вчинені до ухвалення попереднього вироку, а ще одне або декілька - після його ухвалення, то спеціальні правила ч. 4 ст. 70 КК не застосовуються. У такому випадку суд кваліфікує зазначені кримінальні правопорушення за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК та призначає покарання, передбачене її санкцією, а остаточне покарання визначає за правилами ст. 71 КК за сукупністю вироків.

Суд враховує вказані правові позиції при призначені покарання.

З матеріалів справи слідує, що вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 квітня 2024 року ОСОБА_3 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України та йому призначено покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки з застосуванням положень ст. 75, 76 КК України, та встановлено іспитовий строк 1 рік.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 165 Кримінально-виконавчого кодексу України іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.

Новий злочин вчинено ОСОБА_3 після постановлення попереднього вироку протягом іспитового строку, а тому з огляду на положення ч. 3 ст. 78 КК України остаточне покарання йому має визначатись за правилами, передбаченими ст. 71 КК України за сукупністю вироків.

Доводи захисника щодо врахування особи обвинуваченого який на момент вчинення злочину не набув статусу засудженого суд відхиляє, оскільки призначення покарання обвинуваченому як за сукупністю кримінальних правопорушень (ч. 4 ст. 70 КК), так і за сукупністю вироків (ст. 71 КК) визначається не за процесуальним статусом, якого набула особа, щодо якої розглядається кримінальне провадження, а за датою вчинення нового кримінального правопорушення (нових кримінальних правопорушень) у співвідношенні з іншими постановленими щодо неї обвинувальними вироками, тобто набуття процесуального статусу засудженого не впливає на вибір порядку призначення покарання за сукупністю злочинів або за сукупністю вироків.

Суд враховує правову позицію висвітлену в постанові Верховного Суду від 07 травня 2024 року у справі № 760/10154/22 (провадження № 51-6936км23).

З положень ст. 75 КК України, а також зі змісту ч. 3 ст. 78 КК України випливає, що у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування ст. 75 КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати на підставі ст. 71 КК України остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком та покарання за новим вироком. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

Підстав для застосування положень ст. 69, 69-1 КК України суд не вбачає.

Суд вважає, що покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції статті буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових злочинів. Враховуючи те, що новий злочин вчинено ОСОБА_3 після постановлення попереднього вироку протягом іспитового строку, а тому з огляду на положення ч. 3 ст. 78 КК України остаточне покарання визначається за правилами, передбаченими ст. 71 КК України за сукупністю вироків.

Відповідно ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Окрім того, як зазначено в п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України, при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з такого їх співвідношення: одному дню позбавлення волі відповідають два дні обмеження волі.

Відповідно до ст. 73 КК України строки покарання обчислюються відповідно в роках, місяцях та годинах. При заміні або складанні покарань, а також у разі зарахування попереднього ув`язнення допускається обчислення строків покарання у днях.

Відтак, остаточне покарання ОСОБА_3 за правилами ст.ст. 71, 72 КК України, слід визначити у виді 3 років 1 дня позбавлення волі.

Під час досудового розслідування до обвинуваченого, відповідно до ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 квітня 2024 року, було застосовано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту в період з 24 квітня 2024 року до 23 червня 2024 року включно, в подальшому запобіжний захід не продовжувався.

Відповідно до ч. 7 ст. 72 КК України домашній арешт зараховується судом у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, виходячи з такого їх співвідношення - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 368 КПК України ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами.

Долю речових доказів суд вирішує відповідно до положень ст. 100 КПК України.

В даному кримінальному провадженні залучались експерти, внаслідок чого наявні процесуальні витрати на проведення експертизи, а саме проведено вибухотехнічні експертизи Запорізьким НДЕКЦ МВС України: № СЕ-19/108-24/4920-ВТХ від 19.03.2024 вартість якої становить 3786 гривень 40 копійок, № СЕ-19/108-24/5419-ВТХ від 02.04.2023 вартість якої 3786 гривень 40 копійок та № СЕ-І9/108-24/7794-ВТX від 25.04.2024 вартість 3786 гривень 40 копійок. Загальна вартість витрат на проведення судових експертиз становить 11359,20 грн.

Суд, відповідно до ст. 124 ч.2 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку, стягує з обвинуваченого на користь держави, документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Відповідно до ст. 374 ч.4 п.2 КПК України у разі визнання особи винуватою, у резолютивній частині вироку зазначається рішення про відшкодування процесуальних витрат.

В матеріалах кримінального провадження є документальне підтвердження, що процесуальні витрати на проведення експертиз становлять 11359,20 грн.

Керуючись ст.ст. 368-371, 373-376, 392, 395, 532, 615 КПК України, суд -

ухвалив:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 263 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 72 КК України, до призначеного покарання за новим вироком частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 квітня 2024 року, і остаточно призначити ОСОБА_3 покарання у виді 3 (трьох) років 1 (одного) дня позбавлення волі.

На підставі ч. 7 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_3 в строк покарання строк цілодобового домашнього арешту з 24 квітня 2024 року до 23 червня 2024 року включно, виходячи з такого їх співвідношення - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання рахувати з часу приведення вироку до виконання.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави процесуальні витрати за проведення вибухотехнічних експертиз Запорізьким НДЕКЦ МВС України в розмірі 11359,20 грн.

Речові докази:

корпус гранати РГД-5 та підривач УЗРГМ видані 12.03.2024 ОСОБА_6 , дві гранати іноземного виробництва «DМ51А2» та «DМ62 видані 20.03.2024 ОСОБА_6 , корпус гранати Ф-1 знищити.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом 30 днів з дня його проголошення.

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя: ОСОБА_1