КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

в режимі відеоконференції обвинуваченого ОСОБА_6

захисника - адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 14 листопада 2024 року, про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, -

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Дарницького районного судум. Києва перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 289 КК України.

В судовому засіданні прокурор подав клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 .

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14 листопада 2024 року обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор», строком на 60 діб, тобто до 12 січня 2025 року включно, а раніше визначену заставу в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60 560 грн. - залишено без змін.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Дарницького районного суду від 14 листопада 2024 року змінити та постановити ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження щодо ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою та застосувати до нього запобіжний захід у виді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог вказав, що на цей час ризики, які обумовлювали необхідність застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою істотно зменшились, оскільки: ОСОБА_6 невиправдано довго в контексті практики ЄСПЛ тримається під вартою, і це вже шосте продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою; інкримінований ОСОБА_6 епізод за ч. 2 ст. 185 КК України підлягає декриміналізації та відповідно фактично не є кримінально-караним, що знижує кількість інкримінованих ОСОБА_6 злочинів та фактично зменшує ризики, визначені прокурором (копія обвинувального акту додається); інкримінований ОСОБА_6 епізод за ч. 2 ст. 186 КК України за кваліфікуючою ознакою «повторність» фактично є злочином за ч. 1 ст. 186 КК України відповідно до Об`єднаної палати Верховного Суду у справі № 591/4366/18, яка висловила позицію про неприпустимість кваліфікації діянь за ознакою «повторність» у випадку відсутності вироку суду, який констатував би вчинення обвинуваченим раніше злочину. В даному випадку вирок Бориспільського міськрайонного суду відсутній. Таким чином в діях ОСОБА_8 відсутня кваліфікуюча ознака повторність, що також вказує на істотне зменшення ризиків; відсутні належні докази, які б свідчили про ухилення ОСОБА_6 від судового провадження. Таким чином, на переконання сторони захисту, на даний час ОСОБА_6 фактично обвинувачується у вчиненні двох нетяжких злочинів, а тому вважає, що відсутні будь-які ризики, які б зумовили застосування до останнього запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Сторона захисту стверджує, що матеріали справи не містять відомостей, що обвинувачений намагався в минулому ухилятись від кримінального провадження або іншим чином йому перешкоджати. Навпаки, з матеріали справи вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 постійно з`являвся в судові засідання у кримінальному провадженні, яке триває понад три роки. Щодо ризику знищення речей, документів, які мають значення для кримінального провадження, то матеріали справи також не містять відомостей, які б свідчили про наявність такого ризику. Прокурор також не посилався на наявність цього ризику. Щодо ризику незаконного впливу на потерпілих та свідків, то сторона захисту вказує, що протягом трьох років судового розгляду обвинувачений ОСОБА_6 не вчинив жодних дій, які б свідчили про вплив з боку останнього на кого-небудь з учасників кримінального провадження, а тому даний ризик відсутній. Щодо вчинення іншого кримінального правопорушення, то сторона захисту вказує, що даний ризик також відсутній, оскільки обвинувачений ОСОБА_9 раніше не судимий, протягом судового розгляду жодних кримінальних правопорушень не вчинив. Таким чином, на переконання сторони захисту відсутні жодні ризики, які б зумовлювали застосування до ОСОБА_6 найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Сторона захисту вважає, що наступні обставини, свідчать про можливість застосування до ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу. Так, у разі визнання ОСОБА_6 винуватим у вчиненні інкримінованих правопорушень, ураховуючи те, що ОСОБА_9 раніше не судимий, щиро кається у скоєному, активно сприяв розкриттю кримінальних правопорушень, суд першої інстанції може призначити покарання із звільненням його від відбування покарання з іспитовим строком, що мінімізує необхідність тримання обвинуваченого під вартою. Більш того, сторона захисту вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги та не обговорено міцність соціальних зв`язків обвинуваченого, який має на утриманні: матір та батька-інваліда, які потребують допомоги обвинуваченого, який до затримання працював та отримував доходи. Також не взято до уваги наявність постійного місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де обвинувачений ОСОБА_6 проживав разом із батьками. Крім того, до затримання обвинувачений ОСОБА_6 допомагав бабусі, яка є власником житла, де зареєстровані його батьки. Вказана обставина додатково свідчить про наявність міцних соціальних зв`язків. Не взято до уваги незначний розмір матеріальної шкоди, який обвинувачений має намір відшкодувати потерпілим, те, що обвинувачений ОСОБА_6 в силу ст. 89 КК України не судимий, а також те, що з часу вчинення інкримінованих правопорушень пройшло багато часу, і перебуваючи на свободі, останній не вчинив інших кримінальних правопорушень. Враховуючи викладене, а також відсутність належного обґрунтування прокурором неможливості застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді домашнього арешту, сторона захисту вважає, що існують всі підстави для застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 , які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без зміни, відповіді на запитання суду, перевіривши матеріали кримінального провадження, які надійшли в порядку ст. 422-1 КПК України та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 392 КПК України, ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 422-1 КПК України апеляційні скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, розглядаються не пізніш як через три дні після їх надходження до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 177, 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 суд першої інстанції врахував те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочинів, які згідно ст. 12 КК України відносяться до категорій тяжкого та нетяжких злочинів, за який законом передбачено покарання у виді позбавленням волі на строк до шести років. Вказані вище обставини, а також підвищена суспільна небезпека злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , конкретні обставини справи, на думку суду, дають підстави для висновку, що з боку останнього існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме, можливість переховування від суду, вчиняти інше кримінальне правопорушення.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що підстави, у зв`язку з наявністю яких останньому був обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою, не відпали, а ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшилися.

На думку колегії суддів, обставини вказаного кримінального провадження свідчать про неможливість обрання стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, яке про те ставить питання сторона захисту, оскільки він не забезпечить належної поведінки обвинуваченого ОСОБА_6 під час розгляду кримінального провадження.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Посилання сторони захисту на відсутність будь-яких ризиків, які б зумовили застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою є безпідставними.

Так, про наявність ризику переховуватись від суду, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, на переконання суду першої інстанції, свідчить той факт, що ОСОБА_6 знає про тяжкість покарання, що загрожує йому в разі визнання його винуватим у даному злочину, обізнаний в мірі покарання та усвідомлює, що за дані злочини передбачене покарання у вигляді позбавлення волі строком до 6-ти років, у нього відсутнє законне джерело доходу. Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 довгий час не з`являвся до суду та був затриманий в ході розшукових дій. Не продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрання більш м`якого запобіжного заходу, непов`язаного із позбавленням волі може привести до того, що перебування на волі обвинувачений ОСОБА_6 ,який усвідомлюючи невідворотність, тяжкість та реальність покарання за вчинений злочин, наддасть можливість йому уникнути кримінальної відповідальності шляхом зміни місця проживання, неявки на виклики суду та використати ситуацію, яка склалась в країні, на власну користь, а саме те, що на даний час військова агресія російської федерації проти України суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях.

Більш того, прокурор в судовому засіданні апеляційного суду повідомив, що обвинувачений ОСОБА_6 вже двічі оголошувався в розшук під час судового розгляду, а до розшуку, до нього неодноразово застосовувався привід.

Щодо ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме щодо можливості вчинити інше кримінальне правопорушення, то даний ризик підтверджується зокрема тим, що обвинувачений ОСОБА_6 офіційно не працевлаштований, не має постійного джерела доходів, підозрюється у вчиненні корисливих злочинів проти власності. Крім того, в провадженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 186 КК України, що свідчить про те, що останній обрав собі джерелом доходу злочинну діяльність. Наявність обґрунтованої підозри та наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, надають підстави для продовження відносно такого обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, адже судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Враховуючи наведене, доводи сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не ґрунтуються на матеріалах справи.

Посилання сторони захисту на дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , зокрема про наявність у нього постійного місця проживання, наявності на утриманні матері та батька-інваліда, які потребують допомоги обвинуваченого та відсутність судимості, то на думку апеляційного суду, вказані обставини не зменшують встановлені ризики та не можуть бути беззаперечними стримуючими факторами подальшої належної процесуальної поведінки обвинуваченого, оскільки не завадили його злочинним діям.

Що ж стосується доводів сторони захисту про те, що інкримінований ОСОБА_6 епізод за ч. 2 ст. 185 КК України підлягає декриміналізації та відповідно фактично не є кримінально-караним, що знижує кількість інкримінованих ОСОБА_6 злочинів та фактично зменшує ризики, визначені прокурором (копія обвинувального акту додається), а також те, що в діях ОСОБА_8 відсутня кваліфікуюча ознака повторність, що також вказує на істотне зменшення ризиків, то вони також не заслуговують на увагу, оскільки суд апеляційної інстанції, переглядаючи ухвалу суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 у виді тримання під вартою на стадії судового розгляду, в межах апеляційного розгляду, не може вдаватися до оцінки обґрунтованості висунутого обвинувачення, яке вже є предметом розгляду судом першої інстанції, а також вирішення питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочинів.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено, у зв`язку з чим колегія суддів вважає недостатнім застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання наявним ризикам, аніж тримання під вартою.

Враховуючи наведене, ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 14 листопада 2024 року, якою обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор», строком на 60 діб, тобто до 12 січня 2025 року включно, з визначенням розміру застави в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60 560 грн., винесена з додержанням вимог кримінального процесуального закону, є обґрунтованою, а тому колегія суддів не вбачає підстав для її скасування, про що ставиться питання в апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення , а ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 14 листопада 2024 року, якою обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор», строком на 60 діб, тобто до 12 січня 2025 року включно із застосуванням застави , - залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С У Д Д І:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3