ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2017/24 Справа № 335/6705/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

обвинувачених ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

захисників ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження№0000851 за апеляційною скаргою прокурора Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_11 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2024 року, ухвалений стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянин України, який має середньо-спеціальну освіту, розлученого, не маючий на утриманні неповнолітніх дітей чи осіб похилого віку, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Запоріжжя, громадянину України, який має середню освіту, не одруженого, маючому на утриманні одну малолітню дитину, не маючого на утриманні осіб похилого віку, офіційно не працевлаштованому, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскаржуваного рішення.

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2024 року ОСОБА_7 , та ОСОБА_8 , кожного окремо, визнати невинуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та виправдано за відсутністю в їх діях складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Крім того, судом вирішено питання про долю речових доказів та стягнення процесуальних витрат.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачуються в тому, що 31 травня 2023 року, приблизно о 06 год. 30 хв., ОСОБА_7 , діючи за попередньою домовленістю з ОСОБА_8 , в умовах воєнного стану, введеного на території України згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, який було продовжено відповідно до Указу Президента України від 20.05.2023 строком на 90 діб, знаходячись біля під`їзду № 1 будинку АДРЕСА_3 , де маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, застосував насильство, яке не є небезпечним для життя потерпілого ОСОБА_12 , яке виразилося у тому, що ОСОБА_7 наніс потерпілому один удар кулаком правої руки в ділянку лівого ока, після чого схопив за футболку та потягнув за собою. Тягнувши потерпілого, ОСОБА_7 перечепився через парапет, від чого вони разом впали на асфальт.

Після цього, скориставшись безпорадним станом потерпілого ОСОБА_12 , реалізуючи свій спільний злочинний умисел, ОСОБА_7 сів зверху на потерпілого, тим самим не даючи йому чинити опір, наніс близько 15 ударів кулаками обох рук в ділянку голови та тулуба ОСОБА_12 .. В цей час, ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_7 , шляхом вільного доступу, відкрито викрав з кишень шортів, в яких був одягнутий потерпілий належне останньому майно, а саме: мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 9C 3/64GB», в корпусі темного кольору, вартість якого, згідно з висновком експерта становить 3265,98 грн.; грошові кошти в сумі 170 грн..

Після цього, ОСОБА_7 разом з ОСОБА_8 , покинули місце вчинення кримінального правопорушення та розпорядилися викраденим майном на власний розсуд.

Своїми злочинними діями, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , спричинили потерпілому ОСОБА_12 матеріальну шкоду на загальну суму 3435,98 грн., та відповідно до висновку експерта судово-медичної експертизи спричинили останньому легкі тілесні ушкодження у вигляді: рани на лобовій ділянці, лівої гомілки, нігтьової фаланги 4-го пальця лівої кисті; садна на лобовій ділянці ліворуч, правого ліктьового суглоба, на задній поверхні грудної клітини ліворуч; синець на лівій ділянці очної ямки.

Дії обох обвинувачених як ОСОБА_7 , так і ОСОБА_8 кваліфіковані за ч. 4 ст. 186 КК України, за ознаками відкритого викрадення чужого майна (грабіж), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати, постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 та ОСОБА_8 винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення волі на строк 7 років, ОСОБА_8 покарання у вигляді позбавлення волі на строк 7 років.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги прокурор посилається на те, що судом ухвалено необгрунтований вирок, оскільки висновки суду, на підставі яких було виправдано ОСОБА_7 та ОСОБА_8 суперечать доказам, дослідженим під час судового розгляду.

Так, прокурор вказує, що вирок фактично грунтується лише на показаннях потерпілого ОСОБА_12 , який під час надання своїх показань в суді змінив позицію щодо самого факту його пограбування, які не узгоджуються із доказами зібраними в ході досудового розслідування, зокрема протоколами пред?явлення особи для впізнання протоколом проведення слідчого експерименту проведеними з потерпілим ОСОБА_12 , висновками судово-медичних експертиз.

Також, прокурор вказує, що суд не врахував показання обвинуваченого ОСОБА_7 про обставини вчинення злочину, та помилково взяв до уваги факт самостійного розблокування мобільного телефону ОСОБА_13 , під час перебування у гостях у ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , як підтвердження того, що потерпілий повідомив добровільно пароль від телефону ОСОБА_7 та добровільно його передав. Тоді як пароль він дізнався від потерпілого під час спроби його продажу та перевірки його роботи.

Разом з цим, прокурор вказує, що у цьому кримінальному провадженні суд першої інстанції не забезпечив належного захисту інтересів потерпілого ОСОБА_12 , та, за встановлених судом обставин не перевірив чи наявні у діях ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ознаки іншого кримінального правопорушення, зокрема передбачених ч. 1 ст. 125 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити з підстав та мотивів, викладених в ній.

Обвинувачені та їх захисники, проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували, посилалися на її безпідставність та необґрунтованість, просили залишити виправдувальний вирок суду першої інстанції без змін.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді доповідача, думку та пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали справи в межах поданої апеляційної скарги, обговоривши її доводи, колегія суддів дійшла висновків про наявність правових підстав для скасування виправдувального вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, у зв`язку із неповнотою судового провадження, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, що передбачено ч. 1 ст. 404 КПК України.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положеннями ст. 374 КПК України визначено, що у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи виправданою зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Вимоги вищевказаних норм закону судом першої інстанції не були виконані в повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорони прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Суд першої інстанції в порушення закладених у зазначеній нормі закону завдань, не провів стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 повний та неупереджений судовий розгляд, не встановив всі обставини кримінального провадження, які мають суттєве значення для розгляду справи, у відповідності до ст. ст. 84-94 КПК України не дослідив та не надав належної оцінки всім доказам, які були зібрані органом досудового розслідування та долучені до матеріалів кримінального провадження, а відтак вимог кримінального процесуального законодавства України не дотримався, і як наслідок дійшов передчасних висновків про недоведеність стороною обвинувачення того, що в діях обвинувачених наявний склад інкриміноваго їм злочину.

Так, оскаржуваним вироком ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , кожного окремо, визнано невинуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та виправдано за відсутністю в діях обвинувачених, кожного окремо, складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Мотивуючи оскаржуваний вирок, суд першої інстанції послався на те, що стороною обвинувачення не було доведено поза розумним сумнівом, що в діянні ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є склад злочину, який їм інкримінується, тобто не доведено п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, що є підставою для ухвалення виправдувального вироку.

Суд дійшов висновку, що в матеріалах кримінального провадження відсутні належні та допустимі докази на підтвердження способу, за допомогою якого у обвинуваченого ОСОБА_7 опинився мобільний телефон потерпілого, належності мобільного телефону саме потерпілому, а відтак що обвинувачені вчинили злочин, який їм інкриміновано.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку і про відсутність підстав для перекваліфікації дій обвинувачених за відповідною статтею КК України, яка встановлює відповідальність за злочини проти життя чи здоров`я особи.

Між тим, апеляційний суд не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, через їх суперечливість та передчасність.

Суд першої інстанції, хоча і дослідив надані йому докази, однак належним чином їх не оцінив у сукупності, що потягло невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та незаконність виправдання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за ч. 4 ст.186 КК України.

Так, з матеріалів кримінального провадження видно, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, а саме у вчиненні грабежу, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.

Згідно з ст. 186 КК грабежем є відкрите викрадення чужого майна, а саме викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.

Частиною другою вказаної статті визначено кримінальну відповідальність за вчинення грабежу, поєднаного із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, або вчинений повторно, або за попередньою змовою групою осіб. Частиною четвертою вказаної статті - за грабіж вчинений в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

При грабежі, поєднаному із застосуванням насильства до потерпілого, основним об`єктом посягання виступає власність, і незважаючи на те, що у момент вчинення грабежу відбувається фізичний вплив на потерпілого, однак такий вплив є незначним.

Тобто під час грабежу потерпіла особа цілком усвідомлює, що по відношенню до неї вчиняються певні фізичні дії (штовхання, ривки, шарпання за одяг, удари, утримування), проте такі дії не несуть реальної загрози для її здоров`я, а зазвичай супроводжуються нетривалим фізичним болем чи фізичним дискомфортом.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України №10 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» насильство, небезпечне для життя чи здоров`я - це умисне заподіяння потерпілому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, середньої тяжкості або тяжке тілесне ушкодження, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент їх вчинення. До них слід відносити, зокрема, і насильство, що призвело до втрати свідомості чи мало характер мордування, придушення за шию, скидання з висоти, застосування електроструму, зброї, спеціальних знарядь тощо.

Так, оцінюючи докази у провадженні суд першої інстанції зазначив, що фактично всі надані стороною обвинувачення докази грунтуються на показах потерпілого, який в судовому засіданні свої покази змінив та заперечив факт відкритого викрадення у нього мобільного телефону.

Як видно, з оскаржуваного вироку потерпілий суду пояснив, що в травні-червні 2023 року, в нього була потреба продати мобільний телефон й коли повз нього проходив невідомий чоловік ( ОСОБА_7 ), він запропонував останньому купити внього телефон за 250 грн., ОСОБА_7 взявши телефон, пішов до себе додому за грошовими коштами й коли він повернувся, то приніс йому 150 грн. замість 250 грн. Через, що між ним та обвинуваченим виник конфлікт та завязалася бійка й вони наносили один одному удари, а потім чоловік, якого він раніше не знав ( ОСОБА_8 ), почав їх роздіймати, після чого вони всі розійшлися, у нього залишилося 150 чи 170 грн., а телефон залишився у ОСОБА_7 .. При цьому, на той час потерпіоив вважав, що його обманули та тому викликав поліцію.

Крім того, потерпілий зазначив, що коли з`явився ОСОБА_8 , то телефон був вже у ОСОБА_7 , оскільки він його йому продав. ОСОБА_8 його не бив, а лише відтягнув від ОСОБА_7 за руку, але він не відчував болю.

Після неодноразового попередження про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, з`ясування правдивості наданих потерпілим під час судового розгляду показань, останній наполягав на тому, що він через особисту образу обмовив обвинувачених і вигадав обставини нападу на нього.

Між тим, суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що такі покази потерпілого є його суб`єктивним сприйняттям та розумінням події, при цьому, такими показами потерпілого не спростовується той факт, що внаслідок конфлікту з обвинуваченим ОСОБА_7 потерпілий отримав легкі тілесні ушкодження у вигляді: рани на лобовій ділянці, лівої гомілки, нігтьової фаланги 4-го пальця лівої кисті; садна на лобовій ділянці ліворуч, правого ліктьового суглоба, на задній поверхні грудної клітини ліворуч; синець на лівій ділянці очної ямки, та на той час як особа в якої перебував вказаний мобільний телефон виявив бажання його продати за 250 грн, й ніяк не за 150 грн., через що між ними і виник конфлік. Той факт, що потерпілий на цей час вважає, що обвинувачені не вчинили щодо нього будь-якого кримінального правопорушення, не свідчить про відсутність в їх діях ознак кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що суд першої інстанції дійшов висновку, що всі докази отримані органом досудового розслідування на підставі завідомо неправдивих показів потерпілого є неналежними та недопустимими у цьому кримінальному провадженні.

В той же час, суд не надав належної оцінки тому, що потерпілий в ході досудового розслідування також неодноразово попереджався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення кримінального правопорушення та за введення в оману суду або іншого уповноваженого органу.

При цьому, враховуючи покази надані ним в суді першої інстанції, в яких останній фактично заявив, що через образу на обвинувачених навмисно обмовив їх та надавав органу досудового розслідування неправді покази, за що передбачена кримінальна відповідальність за ст. 283, 284 КК України, не ініціював перед уповноваженими органам перевірку вказаних фактів, та належним чином не відреагував на заяви потерпілого.

В той же час, суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що обвинувачені не заперечували той факт що в день інкримінованої їм події, останні дійсно бачили потерпілого, обвинувачений ОСОБА_16 спілкувався з останнім з приводу продажу мобільного телефону та дійшовши непорозуміння між ними виникла бійка, в ході якої потерпілий отримав тілесні ушкодження, а обвинувачений ОСОБА_8 розійняв їх та припинив бійку.

Крім того, органом досудового розслідування за заявою потерпілого ОСОБА_12 було проведено ряд слідчих (розшукових) дій, зокрема огляд місця події, проведення слідчого екперименту з потерпілим, затримання осіб, підозрюваних у вчиненні кримінального правопорушення, проведення їх впізнання потерпілим, огляд речових доказів, ініційовано проведення експертиз у провадженні.

Як свідчать письмові докази, надані стороною обвинувачення суду першої інстанції, потерпілий в ході досудового розслідування, послідовно та логічно вказував на обставини вчинення кримінального правопорушення стосовно нього обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , вказував на місце вчинення злочину, та обставини заподіяння йому тілесних ушкоджень, та тільки в ході судового розгляду потерпілий змінив свою позицію щодо події, й надав покази, які виправдовують обвинувачених у вчиненні злочину.

Фактично висновки суду першої інстанції в оскаржуваному рішення грунтуються виключно на показах потерпілого ОСОБА_12 , достовірність, яких суд першої інстанції поставив під сумнів, а так само і на показах обвинувачених, версія яких, співпала з версією потерпілого, і з цих підстав визнав інші письмові докази недопустимими та неналежними.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Послідовність викладення в диспозиції правової норми наведених вище завдань дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, захисту особи, суспільства та держави від злочинних посягань, охорони прав і свобод людини, забезпечення оперативного й ефективного розкриття кримінальних правопорушень і справедливого судового розгляду.

Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.

В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.

На користь відповідного висновку свідчить зміст ст. 87 КПК, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно з частиною першою цієї статті недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Частинами другою і третьою цієї статті передбачено безальтернативний обов`язок суду констатувати істотне порушення прав людини і основоположних свобод і визнати недопустимими засоби доказування, отримані: в результаті процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, здійснених без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози його застосування; з порушенням права особи на захист; з показань чи пояснень, відібраних із порушенням права особи відмовитися від давання показань і не відповідати на запитання, або без повідомлення про таке право; з порушенням права на перехресний допит; з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; в результаті обшуку житла чи іншого володіння особи, якщо до проведення даної слідчої дії не було допущено адвоката.

З наведеного слідує, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).

Відтак у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.

З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Такі висновки сформувала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 31 серпня 2022 року (справа № 756/10060/17, провадження № 13-3кс22), вказавши на те, що у разі визнання доказів недопустимими суд має вмотивувати свої висновки про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, зазначивши, які саме й чиї права і свободи було порушено і в чому це виражалося. Оцінюючи докази на предмет допустимості відповідно до критеріїв, встановлених кримінальним процесуальним законом, суд виходить з обставин конкретної справи і також повинен вмотивувати своє рішення.

Крім того, Верховний Суд неодноразово вказував на те, що не будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання його недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК України істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи (постанова від 01 грудня 2020 року у справі № 318/292/18 (провадження № 51-2753км20).

Між тим, суд першої інстанції не навів в оскаржуваному вироків з якими порушеннями були отримані вказані докази та чи призвело це до порушення фундаментальних прав і основоположних свобод обвинувачених.

Отже на думку апеляційного суду, не можна визнати обґрунтований висновки суду стосовно визнання доказів, які отримані з дотриманням належної процедури та у відповідності до закону, у провадженні недопустимими та неналежними, виключно через наявні у суду сумніви щодо правдивості та достовірності показів потерпілого, наданих ним в суді, тобто через тривалий проміжок часу від настання самої події.

В той же час, навіть за тих обставин, що за версією потерпілого та сторони захисту обвинуваченими не було здійснено відкритого викрадення майна потерпілого, суд першої інстанції в оскаржуваному вироку не навів мотивів виправдання обвинувачених за спричинення потерпілому легких тілесних ушкоджень, обставини нанесення яких не заперечував обвинувачений ОСОБА_7 й вказував на це потерпілий.

Так, судом першої інстанцій не враховано, що відповідно до положень ч. 3 ст. 337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Зміна кваліфікації допускається лише в бік покращення становища обвинуваченого, зокрема шляхом застосування кримінального закону про менш тяжкий злочин. Однак у цьому кримінальному провадженні суд першої інстанції не забезпечив належного захисту прав потерпілого ОСОБА_12 та не перевірив, чи наявні у діях ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кожного окремо, ознаки іншого кримінального правопорушення, що також вказує на порушення вказаного вище принципу «права на справедливий суд».

Крім цього, апеляційний суд звертає увагу на те, що факт спричинення ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_12 легких тілесних ушкоджень не оспорювався, однак суд не розглянув можливості зміни юридичної кваліфікації кримінального правопорушення в межах своїх повноважень відповідно до положень ст. 337 КПК України.

Зокрема, суд не врахував, що завданням суду першої інстанції є оцінка доказів, зібраних слідчим і викладених слідчим чи прокурором в обвинувальному акті, на підставі якої суд вирішує питання про те, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону про кримінальну відповідальність він передбачений, та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення (пункти 13 ч. 1 ст. 368 КПК України).

Суд оцінює висунуте обвинувачення з позиції підтвердження (не підтвердження) доказами обставин, які за змістом ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, і за встановленими фактичними обставинами суд застосовує закон про кримінальну відповідальність, чим підтверджує або спростовує припущення (твердження) слідчого (прокурора), викладене в обвинувальному акті щодо юридичної оцінки кримінального правопорушення.

Зміна кримінально-правової кваліфікації судом може виражатись у зміні юридичної оцінки встановлених фактичних обставин, тобто у зміні формули кваліфікації і формулювання обвинувачення.

КПК не визначає окремих підстав зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення місцевим судом. Очевидно, ними можуть бути лише загальні підстави зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, які обумовлені положеннями ч. 1 ст. 2 КК України, і за наявності таких підстав суд зобов`язаний змінити правову кваліфікацію кримінального правопорушення в аспекті застосування положень ч. 3 ст. 337 КПК України.

Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 17 жовтня 2022 року (справа № 686/13801/16-к; провадження № 51-4160кмо20).

Однак суд першої інстанції усупереч вищезазначених вимог, не проаналізував сукупність доказів у провадженні та фактичні обставини кримінального провадження на наявність у діях обвинувачених складу іншого кримінального правопорушення а, лише формально вказав на відсутність в діях обвинувачених складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що закриття судом справи у тих випадках коли існують підстави для перекваліфікації дій обвинувачених не виправдає легітимних очікувань особи, котра зазнала шкоди, щодо застосування до обвинуваченого заходів кримінальної репресії і не узгоджуватиметься з визначеними у статті 2 КПК завданнями захисту особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорони прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини. Відмова держави від кримінального переслідування обвинуваченого лише з огляду на нездійснення потерпілим правильної юридичної оцінки його дій суперечитиме засадам як верховенства права і законності, так і диспозитивності, призведе до безкарності винного, а особу, котрій завдано шкоди, поставить у становище правової незахищеності і створить умови для її повторної віктимізації.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду. Викладених у постановах від 03.07.2019 (справа №288/1158/16-к), від 19.10.2021 (справа №552/2540/20).

Таким чином колегія суддів констатує, що суд першої інстанції ухвалив вирок на підставі вибірково досліджених та оцінених доказів, а тому недотримання місцевим судом вимог ст.94 КПК щодо повноти дослідження наданих доказів, їх належної оцінки з точки зору належності та допустимості, ставить під сумнів законність та обґрунтованість ухваленого вироку щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Допущені порушення є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Враховуючи визначені ч. 1 ст. 404 КПК особливості та межі апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості самостійно усунути недоліки, допущені судом першої інстанції.

Отже, на переконання колегії суддів, вищенаведене свідчить про неповноту судового розгляду та передчасність висновків суду першої інстанції про недоведеність вчинення ОСОБА_8 та ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.

Відповідно до ч. 1 ст. 409 КПК підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Статтею 410 цього Кодексу передбачено, що неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Згідно положень статті 411 КПК судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо, зокрема, суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.

Вирок та ухвала підлягають скасуванню чи зміні із зазначених підстав лише тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула чи могла вплинути на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого, на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, на визначення міри покарання або застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.

Згідно ч. 1 ст. 412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

З огляду на вищенаведене колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не відповідає вимогам ст. 370 КПК, оскільки ухвалено внаслідок неповноти судового розгляду та з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Підсумовуючи викладене колегія суддів дійшла висновків, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, вирок суду першої інстанції - скасуванню на підставі ст. 409, ст. 410, ст. 411 та ст. 412, ст. 415 КПК України, з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції необхідно повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального процесуального закону проаналізувати докази, надані сторонами, дати їм належну оцінку, й відповідно до вимог ст. 370 КПК ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 410, 411, 412, 415 та 418, 419 КПК, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2024 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4