ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_7 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження матеріали кримінального провадження № 0000101 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2024 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Запоріжжя, громадянин України, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати та перекваліфікувати його дії з ч.1 ст.115 КК України на ст.119 КК України.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що він інкримінований йому злочин не вчиняв.

Зазначає, що суд у вироку вказав, що він перебував у стані алкогольного, наркотичного сп`яніння, однак у висновку експерта вказано, що він був тільки у наркотичному (токсичному) сп`янінні, міг усвідомлювати свої дії.

Також суд у вироку не зазначив покази свідка ОСОБА_9 , який був з ним в будинку, при цьому взяв до уваги суперечливі покази свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , покази яких на підставі ст.333 КПК України повинні були бути підставою для звернення до ДБР для визначення правдивості їх свідчень.

Стверджує, що суд першої інстанції не надав йому можливості ознайомитися з матеріалами кримінального провадження та журналами судових засідань.

Вказує на те, що судом не досліджений та не взятий до уваги висновок експерта № 21 від 25.02.2023 року, відповідно до якого виявлені у потерпілого тілесні ушкодження могли утворитися за обставин, вказаних ОСОБА_8 під час проведення слідчого експерименту за його участю.

Також судом не досліджено відеозапис слідчого експерименту, який був проведений за його участю 26.02.2023 року, а не 28.06.2023 року як це зазначено у вироку.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати, у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та прийняти нове рішення, яким ОСОБА_8 визнати винним за ч.1 ст.119 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що під час судового слідства письмові докази не були досліджені безпосередньо судом, так як сторона обвинувачення лише перелічила наявні документи без детального оголошення їх змісту.

Зазначає, що суд у вироку як на доказ винуватості обвинуваченого посилається на протокол огляду місця події від 25.02.2023 року, в ході якого виявлені сліди вбивства та труп чоловіка, однак це не відповідає дійсності, оскільки відповідно до показів свідків після отримання потерпілим вогнепальних поранень його було доставлено до лікарні, де він помер, також з протоколу огляду місця події від 25.02.2023 року вбачається, що ця слідча дія була проведена з 14.22 годин до 16.06 годин під час якого труп чоловіка виявлено не було.

Стверджує, що допитаний свідок ОСОБА_9 пояснив, що потерпілий був живий під час його транспортування до лікарні, а також, що між ОСОБА_8 та потерпілим ОСОБА_12 конфліктів не було. Вказані обставини підтвердили й інші свідки.

Вказує на те, що суд як на доказ винуватості обвинуваченого також посилається на протоколи проведення слідчого експерименту, які були проведені за участю свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_9 та підозрюваного ОСОБА_8 , однак відеозаписи цих слідчих експериментів судом не були досліджені, крім того, слідчий експеримент з ОСОБА_8 28.06.2023 року не проводився, а був проведений 26.02.2023 року.

Посилається на те, що обвинувачений під час вчинення кримінального правопорушення знаходився в місці дислокації своєї частини, тобто в зоні активних бойових дій, тому по поведінці потерпілого він мав підстави вважати, що ОСОБА_12 є членом російської диверсійно-розвідувальної групи.

Вважає, що умисел ОСОБА_8 на вбивство ОСОБА_12 не знайшов свого підтвердження, оскільки як на досудовому розслідуванні, так і під час судового розгляду обвинувачений стверджував, що він не знав, що стріляє саме в ОСОБА_12 , так як потерпілий ніяким чином не реагував на його звернення, також обвинувачений не бачив, що це був саме потерпілий або інший військовослужбовець ЗСУ, а тому його дії необхідно кваліфікувати за ст.119 КК України.

Окрім того зазначає, що в порушення п.7 ч.2 ст.412 КПК України в електронній справі в підсистемі "Електронний суд" відсутні журнали та протоколи судових засідань, а також матеріали кримінального провадження, які були долучені до справи в якості доказів.

Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2024 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 11 років; також вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.

Цим же вироком з ОСОБА_8 стягнуто на користь потерпілої ОСОБА_14 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_15 , в рахунок відшкодування моральної шкоди - 1 500 000 грн, а також витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 грн.

За обставин, викладених у вироку, близько 22 години 24.02.2023 року старший солдат ОСОБА_8 перебував за тимчасовим мешканням, за адресою: АДРЕСА_2 , разом зі своїми побратимами, в тому числі і солдатом ОСОБА_12 , який над ним глузував та знущався, оскільки ОСОБА_8 поводив себе неадекватно, перебуваючи у стані токсичного сп`яніння, що на думку ОСОБА_8 принизило його честь та гідність.

Під час вказаної ситуації у старшого солдата ОСОБА_8 виник умисел, спрямований на протиправне заподіяння смерті солдата ОСОБА_12 .

Реалізуючи свій кримінальний протиправний намір на вбивство солдата ОСОБА_12 , старший солдат ОСОБА_8 близько 00.10 годин 25.02.2023 року, перебуваючи на території розташування протитанкового взводу військової частини НОМЕР_1 , що тимчасово дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , знаходячись у дворі будинку АДРЕСА_2 , у стані токсичного сп`яніння, будучи невдоволеним поведінкою оператора відділення протитанкового взводу 6 окремого стрілецького батальйону, військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_12 , діючи з прямим умислом, маючи намір на умисне протиправне заподіяння смерті солдату ОСОБА_12 , з метою помсти за образливі висловлювання останнього на його адресу, який з нього глузував та знущався, оскільки він ( ОСОБА_8 ) поводив себе неадекватно, перебуваючи під дією психотропних речовин, тримаючи в руках ввірену йому для службового користування бойову нарізну вогнепальну зброю - 5,45 -мм автомат Калашникова (АК-74) № НОМЕР_2 та приєднаний магазин з бойовими припасами, перевів перемикач вогню в положення одиночної стрільби, відвів затворну раму в крайнє положення і відпустив, чим дослав патрон у патронник і привів автомат у бойову готовність та здійснив з дистанції близько десяти метрів чотири постріли, з яких три кулі влучило у солдата ОСОБА_12 , який знаходився біля входу в будинок за вищезазначеною адресою, чим спричинив солдату ОСОБА_12 тілесні ушкодження у виді трьох наскрізних, кульових поранень в ділянці живота, сідниць, тазу та нижніх кінцівок з ушкодженням органів черевної порожнини - тонкого кишечника, брижі, які ускладнились гострою зовнішньою та внутрішньо-черевною кровотечою, малокрів`ям внутрішніх органів, від яких ОСОБА_12 помер по дорозі в лікарню.

Причиною смерті солдата ОСОБА_12 стали наскрізні, кульові поранення живота, сідниць, тазу та нижніх кінцівок з ушкодженням органів черевної порожнини, тазу, які ускладнились гострою зовнішньою та внутрішньо-черевною кровотечею, малокрів`ям внутрішніх органів та знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з отриманими ним тілесними ушкодженнями.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали свої апеляційні скарги, прокурора, яка заперечувала щодо задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та захисника не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам провадження, підтверджується дослідженими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами.

Доводи апеляційних скарг про недоведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України; відсутності умислу в обвинуваченого на вбивство ОСОБА_12 та про наявність у діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, - є безпідставними з огляду на таке.

Так, вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, підтверджується:

- показами самого обвинуваченого ОСОБА_8 , який в суді першої інстанції не заперечував того факту, що він, будучи в наркотичному сп`янінні, здійснив постріли, внаслідок яких потерпілий ОСОБА_12 отримав вогнепальні поранення, від яких помер;

- показами потерпілої ОСОБА_16 , яка є дружиною загиблого ОСОБА_12 , та яка в суді першої інстанції щодо обставин смерті свого чоловіка пояснити нічого не змогла, лише вказала, що спілкувалась з чоловіком по телефону і в ході однієї з розмов, її чоловік розповів, що товариш по службі ОСОБА_8 постійно пред`являв йому претензії.

Також вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується письмовими доказами та висновками експертиз:

- протоколом огляду місця події від 25.02.2023 року з фототаблицею до нього, відповідно до якого об`єктом огляду є домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 . В ході огляду було виявлено і вилучено: змив з нашаруванням РБК з підлоги у коридорі, який поміщено до паперового конверту; фрагмент тканини з нашаруванням речовини біологічного походження з двері до коридору, поміщений до паперового конверту; два металеві предмети, схожі на кулі, з печі та підлоги в кухні, поміщені до сейф-пакету № PSP 1410218; один металевий предмет схожий на оболонку кулі, поміщений до сейф-пакету № PSP 1410217; два металеві предмети, схожі на гільзи, два з яких з маркуванням «3 83», два з яких з маркуванням «3 88», поміщено до сейф-пакету № PSP 1410215 (а.п.110-120 т.1);

- протоколом огляду трупа від 25.02.2023 року з фототаблицею до нього, відповідно до якого на трупі ОСОБА_12 було виявлено такі ушкодження: на передньо-внутрішній поверхні правого стегна в верхній третині визначається неправильної форми рана з нерівними краями, вивернутими зовні розмірами 12х6 см; на задньо-боковій поверхні правої сідниці в верхній частині визначається округлої форми рана з відносно рівними краями діаметром близько 5 мм з якої при натисканні витікає кров; на передній поверхні живота зліва нижче реберної дуги визначається неправильної конусної форми рана з відносно рівними краями розмірами 4х25 см. Інших пошкоджень не виявлено (а.п.136-144 т.1);

- висновком судово-психіатричного експерта № 221 від 17.04.2023 року, відповідно до якого ОСОБА_8 у період інкримінованого йому діяння виявляв і в теперішній час виявляє психічний розлад у формі психічного і поведінкового розладу внаслідок комбінованого вживання наркотичних (психоактивних) речовин і алкоголю. Іспитований в період часу, до якого відноситься інкриміноване йому діяння, міг усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Іспитований у теперішній час також може усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує (а.п.174-177 т.1);

- актом огляду ОСОБА_8 щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного, чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів № 274 від 25.02.2023 року, відповідно до якого, ОСОБА_8 перебуває у стані гострої інтоксикації внаслідок вживання психотропних речовин: 2PVP, МСАТ, МDРV (а.п.201 т.1).

- протоколом проведення слідчого експерименту від 27.02.2023 року та відеозаписом до нього, відповідно до якого свідок ОСОБА_13 розповів про події, що відбулись 25.02.2023 року та показав, що з будинку, в якому вони перебували, з початку вийшов ОСОБА_8 , а за ним ОСОБА_12 ,через деякий час він почув постріли, відкрив двері і побачив пораненого ОСОБА_12 , який лежав у коридорі, а з вулиці почув голос ОСОБА_8 - «це тобі за те, що ти з мене знущався» (а.п.220-222 т.1);

- іншими доказами, зазначеними у вироку, та взятими судом до уваги.

Підстав для того, щоб вважати зазначені докази недопустимими у кримінальному провадженні, на підставі яких суд дійшов висновку про винність ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, суд не знаходить, адже суд першої інстанції, згідно із положеннями ст. 94 КПК України, під час ухвалення вироку за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Доводи сторони захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_8 інкримінований йому злочин не вчиняв, зважаючи на поведінку потерпілого, обвинувачений мав підстави вважати, що ОСОБА_12 є членом російської диверсійно-розвідувальної групи, а також, що судом не взятий до уваги висновок експерта № 21 від 25.02.2023 року, відповідно до якого виявлені у потерпілого тілесні ушкодження могли утворитися за обставин, вказаних ОСОБА_8 під час проведення слідчого експерименту за його участю, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначене не спростовує винуватості обвинуваченого в інкримінованому йому злочині, яка підтверджується як показами самого обвинуваченого, який не заперечував того факту, що ним здійснювалися постріли, так і дослідженими судом письмовими доказами, насамперед протоколом проведення слідчого експерименту від 27.02.2023 року, відповідно до якого, коли свідок ОСОБА_13 побачив пораненого ОСОБА_12 , який лежав у коридорі, то з вулиці почув голос ОСОБА_8 - «це тобі за те, що ти з мене знущався», що спростовує посилання захисника на те, що обвинувачений не бачив, що це був саме потерпілий.

Посилання обвинуваченого на те, що суд у вироку вказав, що він перебував у стані алкогольного, наркотичного сп`яніння, однак у висновку експерта вказано, що він був тільки у наркотичному (токсичному) сп`янінні, міг усвідомлювати свої дії, не є слушним, оскільки судом у вироку зазначено, що обвинувачений ОСОБА_8 здійснив вбивство потерпілого, перебуваючи у стані токсичного сп`яніння, при цьому обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого судом зазначено вчинення кримінального правопорушення у стані, викликаному вживанням інших одурманюючих засобів.

Твердження сторони захисту, що суд у вироку не зазначив покази свідка ОСОБА_9 , який був з обвинуваченим в будинку, колегія суддів вважає таким, що не може бути підставою для скасування судового рішення, оскільки з технічного запису судового засідання від 23.04.2024 року вбачається, що допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 повідомив, що коли він почув постріли та крики, то він вийшов в тамбур будинку, де побачив пораненого ОСОБА_12 , а також, що зі слів ОСОБА_8 він зрозумів, що обвинувачений прийняв потерпілого за ДРГ. Таким чином, покази вказаного свідка як не спростовують винуватості обвинуваченого в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, так і не доводять його винуватість, оскільки він безпосереднім очевидцем події не був та сприймав інформацію, яка йому була надана обвинуваченим ОСОБА_8

Версія події, висловлена обвинуваченим ОСОБА_8 була перевірена судом та не знайшла свого підтвердження, а тому покази свідка ОСОБА_9 не спростовують висновки суду.

Доводи обвинуваченого про те, що суд взяв до уваги суперечливі покази свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , покази яких на підставі ст.333 КПК України повинні були бути підставою для звернення до ДБР для визначення правдивості їх свідчень, є безпідставними, оскільки з вироку суду вбачається, що суд першої інстанції на покази свідка ОСОБА_11 як на доказ винуватості обвинуваченого не посилається, при цьому суд як на докази винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення посилається на досліджені в судовому засіданні письмові докази сторони обвинувачення, в тому числі на протокол слідчого експерименту, який був проведений із ОСОБА_10 .

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що згідно із п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК України протоколи слідчих експериментів належать до документів та в розумінні ст. 84 КПК України є самостійним джерелом доказів, під час якого слідчий, прокурор не допитує особу, а лише перевіряє або уточнює певні відомості, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

В свою чергу показання особи є також самостійним джерелом доказів, порядок отримання яких встановлено ч. 1 ст. 95 КПК України.

Отже, зафіксовані в документі (протоколі) результати слідчого експерименту не є тотожними наданим слідчому, прокурору показанням, про які йдеться у частинах 1 та 4 ст. 95 КПК України.

Якщо відомості повідомлено підозрюваним, потерпілим, свідком під час проведення інших процесуальних дій, то вони є складовим компонентом змісту документа як іншого окремого процесуального джерела доказів, зокрема протоколу слідчого експерименту, де фіксуються його хід та результати.

Таким чином, спираючись на зміст кримінальних процесуальних норм, передбачених статтями 23, 84, 95, 99, 103-105, 240 КПК України, колегія суддів зазначає, що показання і протокол слідчого експерименту є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів, які суд оцінює за правилами ст. 94 КПК України.

Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року (справа № 740/3597/17).

Таким чином, колегія суддів не вбачає зазначених захисником порушень вимог КПК України при ухваленні судового рішення.

Також обвинувачений ОСОБА_8 в суді апеляційної інстанції повідомив, що він як на досудовому розслідуванні, так і під час судового розгляду заяв до ДБР для визначення правдивості показів свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не робив.

Посилання обвинуваченого, що суд першої інстанції не надав йому можливості ознайомитися з матеріалами кримінального провадження та журналами судових засідань, - не є підставою для скасування вироку суду, оскільки зазначене не було перешкодою для подання обвинуваченим апеляційної скарги, окрім того, обвинувачений ОСОБА_8 в повному обсязі ознайомився з матеріалами справи в суді апеляційної інстанції, що підтверджується розпискою (а.п.59 т.3).

Твердження сторони захисту, що судом не було досліджено відеозаписи слідчих експериментів, - не є істотним порушенням вимог КПК України з огляду на таке.

Згідно із ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Крім того, виходячи з принципу диспозитивності, зазначеного у ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. При цьому суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом. Таким чином, сторона, зацікавлена у розгляді та вирішенні певного питання, має порушити його перед судом відповідної інстанції і на відповідній стадії кримінального провадження.

Під час судового провадження суд дотримався вимог статей 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглянуто у відповідності до вимог КПК України.

Відповідно до журналу судового засідання від 15.02.2024 року та звукозапису цього судового засідання суд першої інстанції дослідив письмові докази, у тому числі протоколи проведення слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 .

Згідно із даними матеріалів кримінального провадження під час судового розгляду обвинувачений та його захисник не заявляли клопотань про необхідність дослідження відеозаписів вказаних слідчих експериментів, долучених до протоколів цих слідчих (розшукових) дій. Також не було заявлено таких клопотань і під час апеляційного перегляду.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 29.08.2023 року (справа №176/1970/19), не дослідження судом першої інстанції відеозаписів слідчих експериментів, за відсутності клопотань учасників процесу про таке дослідження, не є порушенням вимог КПК України.

Посилання обвинуваченого та захисника на те, що слідчий експеримент з обвинуваченим ОСОБА_8 був проведений 26.02.2023 року, а не 28.06.2023 року як це зазначено у вироку, - є безпідставним, оскільки вказана обставина не є підставою для скасування по суті правильного судового рішення.

Доводи захисника про те, що під час судового слідства письмові докази не були досліджені безпосередньо судом, так як сторона обвинувачення лише перелічила наявні документи без детального оголошення їх змісту є безпідставним, оскільки з технічного запису судового засідання від 15.02.2024 року вбачається, що прокурором було оголошено їх назву та обставини, які вони підтверджують, при цьому судом першої інстанції було зазначено, що якщо є потреба в більш детальному дослідженні доказу, на який посилається прокурор, то сторони можуть звертатися до суду з таким клопотанням, проти чого обвинувачений та захисник заперечень не мали. Також з цього технічного запису вбачається, що відповідних клопотань не надходило, а тому те, що суд не зачитував вголос письмові документи не є істотним порушенням процесуального закону, що узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 13.10.2020 року (справа № 127/21324/16-к).

Окрім того те, що прокурором було перелічено письмові докази без детального оголошення їх змісту, - не є слушним, оскільки зміст вироку не дає колегії суддів підстав ставити під сумнів обізнаність суду з відповідними документами. Також відсутні підстави вважати, що сторонам не було надано можливості ознайомитися зі змістом оголошених прокурором доказів. За таких обставин, колегія суддів не вважає той факт, що суд не в повному обсязі дослідив письмові докази, істотним порушенням процесуального закону, що узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 13.10.2020 року (справа № 127/21324/16-к).

Твердження захисника, що суд у вироку як на доказ винуватості обвинуваченого посилається на протокол огляду місця події від 25.02.2023 року, в ході якого виявлені сліди вбивства та труп чоловіка, однак відповідно до показів свідків потерпілий помер у лікарні, також з протоколу огляду місця події від 25.02.2023 року вбачається, що під час цієї слідчої дії труп чоловіка виявлено не було, колегія суддів вважає таким, що не є підставою для скасування судового рішення, оскільки зазначене жодним чином не впливає на встановлені судом обставини, та не спростовує того, що потерпілий ОСОБА_12 помер від пострілів, які були здійснені обвинуваченим ОСОБА_8 .

Посилання захисника на те, що допитаний свідок ОСОБА_9 пояснив, що між ОСОБА_8 та потерпілим ОСОБА_12 конфліктів не було, що підтвердили й інші свідки, - є безпідставним, оскільки потерпіла ОСОБА_16 в суді першої інстанції зазначала, що від її чоловіка ОСОБА_12 . вона дізналась, що ОСОБА_8 постійно пред`являв йому претензії, також наявність між обвинуваченим і загиблим конфлікту підтверджується поясненнями, які надав свідок ОСОБА_13 під час слідчого експерименту за його участю, а саме, що обвинувачений зазначав про його знущання ОСОБА_12 .

Так, диспозицією ст. 115 КК України передбачено кримінальну відповідальність за вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

На відміну від згаданого злочину, вбивство через необережність (ст. 119 КК України) за суб`єктивною стороною проявляється в необережній формі вини в вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості (ст. 25 КК України). Зокрема, необережність є злочинною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинна була і могла їх передбачити.

Отже, розмежування умисного вбивства (ст. 115 КК України) і вбивства, вчиненого через необережність (ч. 1 ст. 119 КК України), здійснюється за суб`єктивною стороною цього злочину, виходячи з фактичних підстав кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння, а також усвідомлення особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбачення його негативних наслідків та ставлення до них.

Так, умисне вбивство може бути вчинено з прямим умислом, коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини і бажає її настання, або може бути з непрямим умислом - коли винний хоча і не бажає настання смерті іншої людини, але свідомо припускає її настання.

Колегія суддів зауважує, що питання про умисел необхідно вирішувати з урахуванням сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, способу, знаряддя злочину, кількості, характеру і локалізації поранень та інших тілесних ушкоджень, причин припинення злочинних дій, поведінки винного і потерпілого, що передувала події, їхніх стосунків.

Доводи апеляційних скарг про те, що намір у обвинуваченого на позбавлення життя ОСОБА_12 був відсутній, а тому його дії неправильно кваліфіковані, ретельно перевірялися судом першої інстанції і свого об`єктивного підтвердження не знайшли.

Крім того, суд першої інстанції врахував покази свідка ОСОБА_13 , які він надав під час слідчого експерименту, де чув, що ОСОБА_8 сказав «це тобі за те, що ти з мене знущався», віддаленість від зони бойових дій, де ймовірність проникнення диверсійних груп є невисокою, а також стан токсичного сп`яніння, в якому перебував ОСОБА_8 , у зв`язку з чим, дійшов обґрунтованого висновку про наявність у його діях умислу на позбавлення життя ОСОБА_12 .

Колегія суддів вважає, що версія сторони захисту про відсутність у обвинуваченого умислу на вбивство не знайшла свого підтвердження під час дослідження матеріалів кримінального провадження. Тому відсутні підстави для висновку про вчинення обвинуваченим вбивства через необережність.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні за ознаками ч. 1 ст. 115 КК України, а саме: умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, а тому апеляційні скарги обвинуваченого та захисника не підлягають задоволенню.

Доводи захисника про те, що в порушення п.7 ч.2 ст.412 КПК України в електронній справі в підсистемі "Електронний суд" відсутні журнали та протоколи судових засідань, а також матеріали кримінального провадження, які були долучені до справи в якості доказів, - є безпідставними, оскільки відсутність зазначених документів саме в електронній справі в підсистемі "Електронний суд" не є істотним порушенням вимог КПК України.

При цьому з матеріалів провадження вбачається, що в ньому наявні всі журнали та протоколи судових засідань, а також надані стороною обвинувачення докази, а тому, за відсутності цих документів в електронній справі, сторона захисту не була позбавлена можливості ознайомитися з ними в суді першої інстанції.

Що ж стосується призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначаючи покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжкого злочину; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; обставин, що пом`якшують покарання, - не встановлено; обставина, що обтяжує покарання, - вчинення кримінального правопорушення у стані викликаному вживанням інших одурманюючих засобів.

У сукупності наведених обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим призначення судом першої інстанції покарання ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на 11 років, оскільки призначене обвинуваченому покарання є не тільки справедливим, але й необхідним і достатнім для його виправлення.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Частиною 1 ст. 129 КПК передбачено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до вимог абзацу 7 п. 2 ч. 3 та абзацу 6 п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову та рішення про цивільній позов.

Тобто, відповідно до вимог вказаних вище статей кримінального процесуального закону суд повинен навести у вироку мотиви прийнятого рішення про задоволення чи відхилення цивільного позову, якими доказами це підтверджується, а також навести відповідні розрахунки сум, які підлягають стягненню, вказавши матеріальний закон, на підставі якого вирішено цивільний позов.

З матеріалів провадження вбачається, що потерпілою ОСОБА_14 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини загиблого ОСОБА_15 , було подано цивільний позов, в якому ставилась вимога про відшкодування моральної шкоди в сумі 15 000 000 грн та витрат на правову допомогу в сумі 10 000 грн, та який судом першої інстанції був задоволений частково.

Згідно із вимогами ст. 1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її заподіяла, при наявності вини вказаної особи.

Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_14 , всебічно з`ясував усі обставини при його вирішенні, оскільки врахував обставини провадження, характер, глибину та тривалість фізичних, душевних, емоційних та моральних страждань потерпілої та малолітньої дитини, перенесених ними у результаті загибелі близької їм людини, у зв`язку з чим суд обгрунтовано стягнув з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_14 . 1500000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Також судом відповідно до вимог КПК України обгрунтовано стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_14 витрати на правову допомогу в сумі 10 000 грн, які підтверджені договором про надання правової допомоги, актом прийому-передачі виконаних робіт №1, прибутковим касовим ордером та квитанцією.

Істотних порушень норм кримінального процесуального законодавства, які є безумовною підставою для скасування або зміни вироку в матеріалах кримінального провадження не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2024 року - залишити без задоволення.

Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2024 року щодо ОСОБА_8 - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - з моменту отримання копії судового рішення.

Судді:

_____________ _________ __________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4