Справа № 357/787/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.09.2024 Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарях: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, кримінальне провадження за № 0004781, внесене до ЄРДР 05.10.2023 року, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Степне Нижньо-Сірогозського району Херсонської області, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, одруженого, працюючого на посаді слюсаря-сантехніка в КП БМР «ЖЕК №6», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6 ,

потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

представник потерпілої ОСОБА_9 ,

представник цивільного позивача ОСОБА_10 ,

захисник ОСОБА_11 ,

обвинувачений ОСОБА_5 ,

У С Т А Н О В И В:

04.10.2023 року приблизно о 14 годині 10 хвилин ОСОБА_5 , керуючи технічно-справним автомобілем марки «VOLKSWAGEN PASSAT», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 та рухаючись на 121 км + 450 м автодороги Р-04, неподалік с. Коженики Білоцерківського району Київської області в напрямку м. Тараща Білоцерківського району Київської області повинен був дотримуватись вимог Правил дорожнього руху України, затверджених постановою КМУ № 1306 від 10 жовтня 2001 року, введеними в дію 01 січня 2002 року (далі по тексту ПДР України), в тому числі п. 2.3.б) ПДР України, згідно з яким «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі». Однак ОСОБА_5 , всупереч п. 12.1 ПДР України, згідно з яким «під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху (безпечна швидкість - швидкість, за якої водій має змогу безпечно керувати транспортним засобом та контролювати його рух у конкретних дорожніх умовах) водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним», всупереч п. 12.3 ПДР України, відповідно до якого «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди» та всупереч п. 13.1 ПДР України, відповідно до якого «Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу» проявив неуважність та безпечність, не обрав безпечної швидкості, що позбавило його можливості безпечно керувати транспортним засобом та своєчасно реагувати на зміну дорожньої обстановки та під час руху при виявленні перешкоди, а саме автомобіля марки «HYUNDAI SONATA», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , який рухався попереду нього в попутному напрямку в тій самій смузі руху, в момент зближення із перешкодою несвоєчасно відреагував на зміну дорожньої обстановки та допустив зіткнення із задньою частиною вказаного автомобіля, після чого автомобіль марки «VOLKSWAGEN PASSAT», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 виїхав на зустрічну смугу руху, де відбулося зіткнення із зустрічним автомобілем марки «VOLKSWAGEN GOLF», реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_12 .

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля марки «VOLKSWAGEN GOLF», реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження у вигляді переломів поперечних відростків 1 та 2 поперекових хребців ліворуч та перелому 12 ребра ліворуч, які відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, а пасажиру автомобіля марки «VOLKSWAGEN GOLF», реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 ОСОБА_7 спричинено тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому лівої ліктьової кістки та перелому 4 та 6 ребер зліва, які відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Порушення водієм ОСОБА_5 вимог п.п. 2.3 б), 12.1, 12.3 та 13.1 ПДР України перебувають в прямому причинному зв`язку із вчиненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення тілесних ушкоджень середньої тяжкості потерпілому ОСОБА_12 та потерпілій ОСОБА_7 .

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України визнав повністю, щиро розкаявся, підтвердив обставини вчинення ним кримінального правопорушення. Повідомив, що 04.10.2023 року, приблизно о 14 годині, він рухався в напрямку м. Тараща на автомобілі марки «VOLKSWAGEN PASSAT», не дотримався дистанції, відволікся чи може стало зле та допустив зіткнення передньою частиною правою стороною з автомобілем марки «HYUNDAI SONATA», після чого виїхав на зустрічну смугу та здійснив зіткнення з автомобілем марки «VOLKSWAGEN GOLF». Після удару авто стало неконтрольованим, а потім його забрала швидка. Він не хотів таких наслідків, умислу на вчинення злочину не мав, внаслідок ДТП також отримав тілесні ушкодження. Щиро кається у вчиненому та приносить свої вибачення потерпілим. Зазначив, що дуже жалкує, що так сталося, пояснив, що переніс інсульт, джерелом доходу є його заробітна плата, наразі він є єдиним годувальником, оскільки троє його синів та невістка здійснюють захист України. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 визнає частково, а саме моральну шкоду в сумі 10000 грн. та 2000 грн. в рахунок відшкодування витрат на професійну допомогу, в іншій частині позов не визнає. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 визнав частково, а саме в сумі 10000 грн., витрати на правову допомогу визнає на суму 5000 грн., в іншій частині позов не визнає. Щодо цивільного позову потерпілої ОСОБА_13 - витрати на правову допомогу в сумі 2000 грн, моральна шкода в сумі 2000 грн, матеріальна шкода в сумі франшизи 3200 в іншій частині позов не визнає. Наголошував, що намагався добровільно частково відшкодувати потерпілим моральну шкоду, а саме по 5000 грн. кожному, однак потерпілі відмовилися.

Показання обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.

З`ясувавши думки учасників судового провадження про обсяг та порядок дослідження доказів по справі, враховуючи, що ОСОБА_5 повністю визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, ніхто з учасників не піддає сумніву й не оспорює фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, вірно розуміють зміст цих обставин, у суду немає сумнівів у добровільності та істинності позиції учасників процесу, а тому, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд вважає за недоцільне проводити дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись лише допитом обвинуваченого та матеріалами кримінального провадження, які характеризують його особу й стосуються речових доказів у провадженні. При цьому судом роз`яснено, що у такому випадку учасники судового провадження будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі «Коваль проти України» від 19.10.2006 року, відповідно до п. 113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у межах кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).

Судовий розгляд проведено стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і в межах висунутого обвинувачення за ч. 1 ст. 286 КК України, відповідно до вимог ст. 337 КПК України.

Суд встановив, що своїми діями, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим середньої тяжкості тілесні ушкодження, ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України.

При призначенні ОСОБА_5 покарання, суд враховує вимоги ст. 65 КК України, згідно із якими особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. Європейський Суд вказує, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

При призначенні виду та розміру покарання ОСОБА_5 суд враховує суспільну небезпеку вчиненого необережного злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце реєстрації та проживання, де позитивно характеризується, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, одружений, офіційно працевлаштований, має незадовільний стан здоров`я. Також судом враховується відношення обвинуваченого до вчиненого, намагання частково відшкодувати моральну шкоду, яку потерпілі відмовилися отримувати, що не заперечувалося і останніми в судовому засіданні. Обставинами, що пом`якшують покарання, є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання не встановлено.

Системний аналіз чинного законодавства свідчить про те, що суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (частини статті), що передбачає відповідальність за вчинений злочин, але із врахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини.

Вирішуючи питання про призначення менш суворого покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, суд зазначає, що наряду з іншими видами покарань, вказаною нормою закону передбачено також штраф. Разом із тим, призначаючи покарання у виді штрафу і визначаючи його розмір, суди мають враховувати майновий стан обвинуваченого. Майновий стан винного є поняттям оціночним. Для оцінки майнового стану винного слід, зокрема, враховувати розмір заробітної плати, пенсії чи стипендії такої особи; грошових доходів від підприємницької чи іншої законної діяльності; доходів у вигляді відсотків за банківськими вкладами; доходів від цінних паперів; нерухомого та іншого майна. На думку суду, даний вид покарання не може бути застосований до обвинуваченого, оскільки даним кримінальним правопорушенням завдано шкоди потерпілим та останні звернулися з цивільними позовами про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, які потребують відшкодування та коштів.

З огляду на викладене, враховуючи, що до ОСОБА_5 не можуть бути застосовані менш суворі види покарання, передбачені санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, суд дійшов висновку, що для виправлення ОСОБА_5 , попередження вчинення ним нових злочинів, йому необхідно і достатньо призначити основне покарання у виді обмеження волі, в межах, передбачених санкцією ч. 1 статті 286 КК України.

Враховуючи конкретні обставини справи, те, що обвинувачений раніше не судимий, визнав винуватість, щиро розкаявся, враховуючи думки прокурора, потерпілих та їх представників, висловлені в судових дебатах, суд вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_5 можливе без ізоляції від суспільства, але умовах контролю за його поведінкою уповноваженим органом з питань пробації, а тому його слід звільнити від відбування покарання з випробуванням, згідно ст. 75 КК України, з покладанням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

На думку суду, призначене основне покарання та звільнення від його відбування, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення нових злочинів і не буде становити особистий надмірний тягар для особи, воно буде перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого правопорушення і особою винного та не буде становити особистий надмірний тягар для особи.

Що стосується додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, то суд враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини злочину, встановлення прямого причинного зв`язку з порушенням ОСОБА_5 вимог пунктів Правил дорожнього руху України з вказаною дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками, суд дійшов висновку, що воно має бути призначено у межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України.

На думку суду, призначене основне покарання та звільнення від його відбування з випробуванням та додаткове покарання буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення нових злочинів, воно буде перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого правопорушення і особою винного та не буде становити особистий надмірний тягар для особи.

Що стосується заявлених цивільних позовів, то суд дійшов наступного висновку.

Потерпілим ОСОБА_12 до початку судового розгляду був заявлений цивільний позов, в якому останній просив стягнути з ОСОБА_5 9200 грн. матеріальної шкоди, 500000 грн. моральної шкоди та 12000 грн. витрат на правову допомогу.

Потерпілий підтримав цивільний позов та просив задовольнити в повному обсязі. Не заперечував, що обвинувачений намагався добровільно частково відшкодувати моральну шкоду, однак він відмовився і хоче отримати відшкодування після вироку суду.

Потерпілою ОСОБА_7 до початку судового розгляду був заявлений цивільний позов, в якому остання просила стягнути з ПАТ СК "ЕТАЛОН" на її користь 33807,01 грн. страхового відшкодування. Також просила стягнути з ОСОБА_5 198709,19 грн. моральної шкоди та витрат на правову допомогу в сумі 15000 грн. Потерпіла підтримала цивільний позов, просила задовольнити в повному обсязі. Не заперечувала, що обвинувачений намагався добровільно частково відшкодувати моральну шкоду, однак вона відмовився і хоче отримати відшкодування після вироку суду.

Представником позивача- адвокатом ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_13 до початку судового розгляду був заявлений цивільний позов, в якому останній просив стягнути з ОСОБА_5 7924 грн. матеріальної шкоди, 50000 грн. моральної шкоди та 4000 грн. витрат на правову допомогу. В судовому засідання представник потерпілої ОСОБА_13 підтримав цивільний позов та просив задовольнити.

При вирішенні цивільних позовів, суд приймає до уваги положення Декларації основних принципів правосуддя для жертв злочинів і зловживання владою (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 29 листопада 1985 р.) щодо необхідності дотримання балансу між правами підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, з одного боку, та інтересами жертви, - з іншого.

Виходячи зі змісту ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до частини 1 статті 129 КПК України суд, ухвалюючи, зокрема, обвинувальний вирок, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому залежно від доведеності підстав і розміру позову.

Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами визначеними КПК України і при цьому застосовуються норми ЦПК України.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, якою встановлюються загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, передбачають відшкодування за неї за наявності вини особи, яка заподіяла шкоду.

Частиною 1 ст. 1177 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №215052211, на момент вчинення ДТП цивільно- правова відповідальність ОСОБА_5 , як водія транспортного засобу «VOLKSWAGEN PASSAT», д.н.з. НОМЕР_4 , була застрахована у ПАТ СК «ЕТАЛОН», що підтверджується полісом №215052211.

Згідно ст. 6 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Частиною першою статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, а також моральну шкоду.

Згідно зі статтею 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Право особи у випадку завдання шкоди кримінальним правопорушенням, передбаченим ст. 286 КК України, порушене саме фактом заподіяння такої шкоди, а тому особа вправі самостійно обирати способи відшкодування такої шкоди. Це також узгоджується зі статтями 15, 16 ЦК України.

Законодавець передбачає дві підстави для виплати страхового відшкодування потерпілому. Перша з них, яка визначена у ст. 35 Закону, передбачає відшкодування шкоди на підставі звернення потерпілого до страхової компанії за умови подання ним відповідної заяви про таке відшкодування. Інший спосіб передбачає можливість звернення за відшкодуванням до суду з вимогою до страхової компанії про відшкодування шкоди та ухвалення відповідного судового рішення. Так, згідно статтею 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду у разі, якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

З огляду на це, протилежний підхід, який ставив би у залежність право потерпілого на компенсацію за результатами кримінального провадження від попереднього звернення чи не звернення з заявою до цих осіб, призвів би до істотного обмеження, чи навіть повного нівелювання його права на судовий захист у кримінальному процесі, встановленого ст. 128 КПК України.

Наведене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 19 червня 2019 року (справа № 465/4621/16-к) і зводиться до того, що для задоволення в межах кримінального провадження цивільного позову потерпілого до страховика про стягнення шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, попереднє звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не є обов`язковим.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).

Таким чином цивільний позов ОСОБА_12 в частині стягнення з ОСОБА_5 9200 грн. за оплату послуг оцінювача та складання звіту, покладаються на страховика, а тому позовні вимоги в цій частині саме до ОСОБА_5 не підлягають задоволенню.

Згідно ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Враховуючи наведене, витрати на оплату послуг щодо зберігання пошкодженого авто 1224,00 грн. та послуги евакуації 3500,00 грн. покладаються на страховика, а тому в цій частині цивільний позов ОСОБА_13 саме до ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

Що стосується розміру франшизи на суму 3200 грн., то позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, враховуючи вимоги ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Що стосується цивільного позову ОСОБА_7 , то в обґрунтування понесених матеріальних витрат потерпіла надала документи, які підтверджують факт понесення матеріальних витрат на лікування внаслідок отриманих в ході ДТП тілесних ушкоджень.

Обговорюючи обґрунтованості позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди на користь ОСОБА_7 з цивільного відповідача ПАТ СК "ЕТАЛОН", суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до абзацу першого ст. 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», - у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Також, статтею 25 даного Закону, крім іншого передбачено, що у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим, відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в розмірах, зокрема , для непрацюючої повнолітньої особи - допомога у розмірі, не меншому мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством.

Втрата тимчасової непрацездатності ОСОБА_7 підтверджується наданою медичною документацією та висновком експерта.

Слід зазначити, що на момент ДТП потерпіла ОСОБА_7 була непрацюючою, то відповідно враховуючи наведені вимоги закону, має право на відшкодування неотриманих доходів допомогу для непрацюючої повнолітньої особи.

Заявлена ОСОБА_7 сума витрат на лікування підлягає задоволенню та стягненню з ПАТ СК "ЕТАЛОН" з огляду на доведеність, оскільки до цивільного позову надано копії квитанцій, які підтверджують витрати пов`язані з лікуванням на суму 25816,20 грн. Також, згідно ЗУ «Про державний бюджет на 2023 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2023 року, становив 6700 грн., які підлягають стягненню зі страхової компанії, як шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілою непрацюючою повнолітньою особою.

Таким чином, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача ПАТ СК "ЕТАЛОН" на користь ОСОБА_7 документально підтверджений розмір матеріальної шкоди, пов`язаної з лікуванням в загальній суму 25816,20 грн.

Згідно до ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» моральна шкода, яка має бути сплачена страховиком у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Враховуючи, що шкода заподіяна здоров`ю ОСОБА_7 підтверджена в розмірі 25816,20 грн., суд вважає за необхідне стягнути з ПАТ СК "ЕТАЛОН" на користь ОСОБА_7 , моральну шкоду в сумі 1290,81 грн.

Щодо вимог потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_7 та ОСОБА_13 про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ч.1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином, позивач, вважаючи страхове відшкодування моральної шкоди недостатнім для відшкодування моральної шкоди, має право на відшкодування обвинуваченим різниці між фактичним розміром завданої моральної шкоди і страховою виплатою, належною йому до виплати від страховика.

Отже, виходячи з аналізу вищевикладених норм закону, враховуючи, винуватість обвинуваченого у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, суд дійшов висновку про наявність обов`язку обвинуваченого відшкодувати потерпілим завдану моральну шкоду.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (стаття 23 ЦК України).

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Позивач ОСОБА_12 в результаті ДТП, без сумніву зазнав фізичного болю через нанесені йому травми, окрім того, автомобіль належний останньому, зазнав значних пошкоджень та не підлягає відновленню. Отримані позивачем ушкодження та наслідки ДТП позначились на стані його здоров`я. Всі наведені обставини потягнули душевні страждання, переживання та негативні емоції та призвели до порушення ритму життя позивача.

Виходячи із вимоги розумності і справедливості, суд вважає, що заявлена сума моральної шкоди є завищеною, та визначає розмір завданої моральної шкоди потерпілому у розмірі 50000 грн.

Позивач ОСОБА_7 внаслідок отриманих травми в результаті ДТП, без сумніву зазнала сильного фізичного болю та через нанесені їй травми проходила лікування, що призвело до ушкодження здоров`я, фізичного болю, втраті душевного спокою, зміні звичного способу життя.

Виходячи із вимоги розумності і справедливості, суд вважає, що заявлена сума моральної шкоди є завищеною, та визначає розмір завданої моральної шкоди ОСОБА_7 у розмірі 50000 грн.

Позивач ОСОБА_13 в результаті ДТП, без сумніву зазнала втрату душевного спокою, зміні звичного способу життя.

Виходячи із вимоги розумності і справедливості, суд вважає, що заявлена сума моральної шкоди є завищеною, та визначає розмір завданої моральної шкоди ОСОБА_13 у розмірі 5000 грн.

Заначений розмір задоволених позовних вимог, на думку суду, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, а також не порушує баланс між правами обвинуваченого, з одного боку, та інтересами ОСОБА_12 , ОСОБА_7 та ОСОБА_13 - з іншого.

Щодо заявлених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_7 процесуальних витрат на правову допомогу суд зазначає наступне.

Згідно до ст.118 КПК України, процесуальні витрати складаються, зокрема, із витрат на правову допомогу.

Частиною 2 ст. 120 КПК України передбачено, витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Статтею 125 КПК України передбачено, що суд за клопотанням осіб має право визначити грошовий розмір процесуальних витрат, які повинні бути їм компенсовані.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг (складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо)).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Судом встановлено, що відповідно до договору № 79 від 22.01.2024 року потерпілий ОСОБА_12 уклав угоду з адвокатом ОСОБА_14 про надання правової допомоги.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що потерпіла ОСОБА_7 уклала угоду з адвокатом ОСОБА_9 про надання правової допомоги.

При визначенні необхідного розміру витрат на правову допомогу, суд керується відповідними правовими позиціями, які зафіксовані Верховним Судом, зокрема в Постанові від 01 серпня 2019 року у справі № 915/237/18, де зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Також констатовано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до акту приймання передачі наданих послуг та фіскального чека ОСОБА_12 сплачено самозайнятій особі адвокату ОСОБА_14 за надання правничої допомоги 12000 грн., тобто надано суду документального підтвердження понесених витрат на правову допомогу.

Відповідно до розрахунку витрат на правову та допомогу квитанції ОСОБА_7 сплачено адвокату ОСОБА_9 15000 грн. за надання правничої допомоги, тобто надано суду документального підтвердження понесених витрат на правову допомогу.

Таким чином, керуючись принципами справедливості та верховенством права, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, виходячи з обставин кримінальної справи, суд вважає, що розумним та справедливим розміром та підтвердженим понесених ОСОБА_12 , ОСОБА_7 витрат на правову допомогу слід вважати витрати, які заявлені позивачами, які підлягають стягненню з обвинуваченого на їх користь.

Також, в судовому засіданні інтереси цивільного позивача ОСОБА_13 представляв адвокат ОСОБА_10 на підставі ордеру про надання правничої (правової) допомоги, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.

В цивільному позові ставиться питання про стягнення з ОСОБА_5 , крім іншого витрат на правову допомогу в сумі 4000 грн., які позивач уклавши договір сплатив адвокату. Разом із тим, до позову не додано жодних підтверджуючих це документів, зокрема не додано самого договору про надання правової допомоги, а також документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Таким чином, цивільний позов в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_13 витрат понесених на оплату послуг адвоката в сумі 4000 грн. задоволенню не підлягає.

Установлено, що підстав для вирішення питань пов`язаних із запобіжним заходом відносно обвинуваченого немає з огляду на відсутність таких клопотань у учасників кримінального провадження та враховуючи, що відповідно до статей 22, 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами, які є вільними у використанні своїх процесуальних прав.

Процесуальні витрати слід стягнути з обвинуваченого на користь держави в розмірі 10994 грн.

Долю речових доказів суд вирішує згідно ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 7, 349, 368, 370, 373, 374, 394 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання за ч. 1 ст. 286 КК України - 2 роки обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, встановити іспитовий строк 1 рік.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 обов`язки:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Запобіжний захід ОСОБА_5 не застосовувати.

Цивільний позов ОСОБА_12 до ОСОБА_5 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_12 в рахунок відшкодування моральної шкоди 50000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 12000 грн.

В іншій частині в задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_12 до ОСОБА_5 відмовити.

Цивільний позов ОСОБА_7 до ПАТ СК «ЕТАЛОН» задовольнити.

Стягнути з ПАТ СК «ЕТАЛОН» на користь ОСОБА_7 матеріальну шкоду, пов`язану з лікуванням в сумі 25816,20 грн., шкоду, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілою непрацюючою повнолітньою особою у сумі 6700 грн., та моральну шкоду в сумі 1290,81 грн., на загальну суму 33807,01 грн.

Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_5 задовольнити частково.

Стягнути ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди 50000 грн.та витрати на правову допомогу в сумі 15000 грн.

В іншій частині в задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 до ОСОБА_5 відмовити.

Цивільний позов ОСОБА_13 до ОСОБА_5 задовольнити частково.

Стягнути ОСОБА_5 на користь ОСОБА_13 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди (франшиза) 3200 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн.

В іншій частині в задоволенні цивільного позову ї ОСОБА_13 до ОСОБА_5 відмовити.

Речові докази:

автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , який переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_5 залишити у останнього, як у власника майна;

автомобіля «HYUNDAI SONATA», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , який переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_15 , залишити у останнього, як у власника майна;

автомобілем «VOLKSWAGEN GOLF». реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , який переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_16 залишити у останнього, як у власника майна.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави витрати на проведення судових експертиз в розмірі 10994 (десять тисяч дев`ятсот дев`яносто чотири) грн.

Вирок суду може бути оскаржений до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляції через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області.

Вирок суду з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України, не може бути оскарженим в апеляційному порядку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, якщо його не буде скасовано.

Суддя: ОСОБА_17