ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/590/24 Справа № 201/8147/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_5 , - адвоката ОСОБА_6 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2023 року у кримінальному провадженні № 0000719 від 24 грудня 2022 року, щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, який має середньо-спеціальну освіту, хронічну хворобу, одруженого, на утриманні маючого дитину 2010 року народження, пенсіонера, особи з інвалідністю ІІІ групи, зареєстрованого і проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_8

прокурора ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_10

потерпілого ОСОБА_11

представників потерпілого ОСОБА_6 , ОСОБА_12

В С Т А Н О В И Л А:

За вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Відповідно до положень ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням строком на 3 (три) роки.

На підставі п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 наступні обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця свого проживання, роботи, а також періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Судом вирішено питання речових доказів та судових витрат.

За цим вироком ОСОБА_7 визнаний винним у тому, що 24 грудня 2022 року приблизно о 06 годині 20 хвилин, водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «Hyundai Accent» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_13 , здійснював рух на дозволяюче зелене світло світлофора, у темний час доби без увімкненого вуличного освітлення, по сухому, асфальтобетонному дорожньому покриттю АДРЕСА_2 , проїжджа частина якої має по чотири смуги для руху в кожному напрямку, з боку вул. Б. Слави в напрямку вул. Набережна Перемоги в м. Дніпро.

В цей же час, тобто 24 грудня 2022 року, приблизно о 06 годині 20 хвилин на проїжджій частині пр. Героїв в Соборному районі м. Дніпро, в порушення вимог п.п. 4.7, 4.9, Правил дорожнього руху України, рухаючись на забороняючий сигнал світлофора по регульованому пішохідному переходу рухався пішохід ОСОБА_14 , який перетинав проїзну частину зліва направо відносно напрямку руху автомобіля, який в процесі свого руху перетнувши острівець безпеки, змінив напрямок руху ліворуч, та продовжив перетинати проїзну частину діагонально, за межами пішохідного переходу.

Далі 24 грудня 2022 року, приблизно о 06 годині 20 хвилин, у ході руху водій ОСОБА_7 , проявляючи кримінальну протиправну недбалість, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків, хоча повинен був та міг їх передбачити, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху та маючи можливість об`єктивно виявити пішохода ОСОБА_14 , який перетинав проїзну частину АДРЕСА_2 , зліва на право відносно руху автомобіля, за межами регульованого пішохідного переходу, завчасно не вжив усіх можливих дій для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, в результаті чого 24 грудня 2022 року приблизно о 06 годині 20 хвилин, в АДРЕСА_3 здійснив наїзд передньою правою частиною керованого автомобіля «Hyundai Accent» реєстраційний номер НОМЕР_1 , на праву бічну та дещо задню поверхню тіла пішохода ОСОБА_14 .

Своїми діями водій автомобіля «Hyundai Accent» реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , грубо порушив вимоги п.п. 1.3., 1.5., 2.3 (б), 12.3, Правил дорожнього руху України, якими передбачено:

п. 1.3.: «Учасники дорожнього руху зобов`язано знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими»;

п. 1.5.: «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

п. 2.3.: «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

п. 12.3.: «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»;

Порушення вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_7 , знаходиться у причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної події, в результаті якої ОСОБА_14 , отримав тілесні ушкодження у вигляді сумісної тупої травми тіла - забійна рана в проекції зовнішнього потиличного бугра, садно в лівій тім`яно-потиличній ділянці з крововиливом у товщу м`яких покривів голови відповідно, крововиливи під м`яку мозкову оболонку на випуклій поверхні правої півкулі мозку; садно на розгинальній поверхні правого передпліччя майже на всьому протязі, синець на тильній поверхні правої кисті, крововилив у товщу м`яких тканин починаючи від нижньої третини шиї з розповсюдженням на міжлопаткову, лопаткову ділянку, з переходом на задньо-право-бічну поверхню тулубу до рівня крижової кістки з кишенеподібним відшаруванням м`яких тканин та розмізженням жирової клітковини, багатоуламковий перелом правої лопатки, переломи 1-7 ребер по лівій передньо-пахвовій лінії (непрямі), переломи 1-9 ребер по лівій біляхребтовій лінії 3 ушкодженням пристінкової плеври; косо-поперечні переломи 1-12 ребер по правій біля хребтовій лінії та 2-9 ребер по правій лопатковій лінії (прямі) з ушкодженням пристінкової плеври; поперечні переломи 1-6 ребер по правій передньо-пахвовій лінії (непрямі) з крововиливами довкола, повний поперечний перелом тіла 4-го грудного хребця з повним розривом оболонок та речовини мозку; забої легень, крововилив у навколо гортальну, навколониркову клітковину, зв`язки печінки та брижу кишечнику, розриви 7 печінки, крововиливи в обидві плевральні та черевну порожнину порожнини; синець у верхній третині правої гомілки по зовнішній поверхні, синець на зовнішній поверхні правої гомілки у середній третині, синець в проекції зовнішньої кісточки правої стопи, синець на внутрішній поверхні лівого стегна, який розповсюджується на внутрішню поверхню колінного суглобу та частково на передньо-внутрішню поверхню гомілки у верхній третині, 2 синці по передньо-внутрішній поверхні лівої гомілки; синець по зовнішній поверхні лівої гомілки починаючи від середньої третини з наступним розповсюдженням на зовнішню та передню поверхню гомілково-ступневого суглобу; синець з садном в проекції зовнішньої кісточки; крововилив в проекції правого кульового суглобу з розповсюдженням на верхній та нижній зовнішній квадранти сідниці з кишенеподібним відшаруванням м`яких тканин та розмізженням жирової клітковини, крововилив на задньо-зовнішній поверхні правого стегна у середній третині, крововиливи відповідно описаним синцям на правій гомілці та гомілково-ступневому суглобі, крововилив у товщі лівого сідничного м`язу в проекції верхньо-зовнішнього квадранту, крововилив по задній поверхні лівого стегна у середній третині, з розповсюдженням у товщу двоголового м`язу стегна, крововилив по внутрішньо-задній поверхні лівого стегна, починаючи від нижньої третини з розповсюдженням на колінний суглоб, підколінну ямку та на передньо-внутрішню поверхню гомілки на всьому протязі з розповсюдженням на тильну поверхню стопи з кишене подібним відшаруванням м`яких тканин та розмізженням жирової клітковини, закритий перелом лівої малогомілкової кістки на рівні зовнішньої кісточки, уламковий перелом метафізу дистальної частини великогомілкової кістки.

Виявлені тілесні ушкодження у ОСОБА_14 , у своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень та призвели до його смерті.

Смерть ОСОБА_14 настала 24.12.2022 о 07 годин 20 хвилин у КП «Дніпропетровської обласної клінічної лікарні ім. І.І. Мечникова», за адресою: м. Дніпро, пл. Соборна, 14, від сумісної тупої травми тіла з переломом ребер по декільком анатомічним лініям, лівої лопатки, грудного хребця, кісток лівої гомілки та ушкодженням внутрішніх органів, яка ускладнилась розвитком шоку.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковані судом за за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

В апеляції:

- представник потерпілого ОСОБА_5 , - адвокат ОСОБА_6 просить вирок суду змінити в частині призначення покарання та призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі, без застосування положень ст. 75 КК України.

В обґрунтування вказує, що ОСОБА_7 не відшкодував потерпілому моральну та матеріальну шкоду, а надіслані 15 000 гривень взагалі не перекривають завдану шкоду. Також вказує на позицію обвинуваченого, який частково перекладав провину на потерпілого, зазначаючи, що останній повинен був бути уважнішим при перетині проїзної частини.

Крім того вказує, що після наїзду на ОСОБА_15 , обвинувачений не вчиняв жодних дій для надання першої невідкладної допомоги потерпілому.

Також зазначає, що ОСОБА_7 щирого жалю та осуд своєї поведінки не висловив, а визнання ним провини в суді, свідчить про намагання полегшити відповідальність.

В запереченнях на апеляційну скаргу представника потерпілого, обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_10 просять вирок суду щодо ОСОБА_7 залишити без змін, оскільки вважають його законним, обґрунтованим та справедливим.

Заслухавши учасників кримінального провадження, потерпілого ОСОБА_11 , його представників, які підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги, просили їх задовольнити, думку обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника, а також прокурора, які просили вирок суду залишити без змін, перевіривши і проаналізувавши доводи, які викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла до наступного.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Оскільки представник потерпілого не заперечує доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, не оскаржує фактичні обставини злочину, місце, час, спосіб його вчинення та інші обставини, встановлені місцевим судом і викладених у цьому вироку, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України недоцільним, іншими учасниками кримінального провадження апеляційні скарги не подавались, тому апеляційний суд переглядає судове рішення виключно з підстав відповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.

Перевіривши доводи апеляційної скарги представника потерпілого, щодо необхідності призначення ОСОБА_7 реального покарання без застосування положень ст. 75 КК України, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з вказаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до положень ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності, призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням яких є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Зваживши на наведені обставини, суд з урахуванням положень, зокрема 75 КК України, приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.

Положеннями ст. 414 КПК України передбачено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказу.

При цьому, повноваження суду, надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття судова дискреція у кримінальному судочинстві.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити з того, що вказаний чинник має оціночний характер і залежить від індивідуальних особливостей встановлених обставин конкретного кримінального правопорушення у взаємозв`язку з системним тлумаченням положень статей 65-67 КК України та з урахуванням ролі, яку виконувала особа, визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінки та характеру дій під час його вчинення, негативних наслідків спричинених кримінальним правопорушенням та вжитих заходів по їх усуненню, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та особу винного.

Згідно з приписами ст. 75 КК України, якщо суд, при призначенні покарання у виді обмеження волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд, застосовуючи положення ст. 75 КК України, при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й негативних наслідків спричинених кримінальним правопорушенням та вжитих заходів по їх усуненню, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та особу винного.

Звертається увага, що за інкримінованим ОСОБА_7 кримінальним правопорушенням, його наслідки є незворотними, оскільки загинула людина.

Разом з цим, приймаючи рішення про можливість виправлення ОСОБА_7 за умов застосування до нього положень ст. 75 КК України, судом першої інстанції в повній мірі була надана належна оцінка особи обвинуваченого ОСОБА_7 , вжиття останнім заходів по усуненню негативних наслідків спричинених кримінальним правопорушенням, а також враховані інші фактори, які впливають на визначення виду, міри і розміру покарання.

Так, як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 має середньо-спеціальну освіту, хронічну хворобу, одружений, на його утриманні перебуває дитина 2010 року народження, є пенсіонером (особою похилого віку), особою з інвалідністю ІІІ групи, має постійне місце реєстрації і проживання, за яким характеризується позитивно, вчинив злочин вперше, обвинувачується у вчиненні необережного злочину, повністю визнав свою вину, добровільно намагався відшкодувати шкоду потерпілому.

При цьому враховується і практика Верховного Суду, згідно з якою, розкаяння передбачає, окрім визнання собою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Під час розгляду кримінального провадження були встановлені обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, зокрема щире каяття, оскільки обвинувачений ОСОБА_7 критично оцінив вчинений ним злочин, своєю поведінкою під час досудового розслідування та судового провадження прагнув зменшити негативні наслідки своєї протиправної поведінки, що проявилось в осуді вчиненого, вибаченні перед потерпілим, намаганні відшкодувати шкоду, шляхом надсилання потерпілому поштового переказу від 01 вересня 2023 року на суму 15 060 гривень, що підтверджується матеріалами кримінального провадження (том. 1, акр. 53), від якої потерпілий відмовився (том. 1, акр. 62), а також наданням суду апеляційної інстанції квитанції від 12 листопада 2024 року про переказ на ім`я потерпілого суми розміром в 10 000 гривень.

За ствердженням потерпілого, останній не вважає щирість каяття обвинуваченого дієвою, посилаючись, що перед ним обвинувачений не вибачився, ніяких грошей йому не сплатив.

Натомість звертається увага, що сама по собі відмова або не бажання потерпілого прийняти вибачення чи отримати грошові кошти від обвинуваченого, не є безперечним спростуванням саме дій обвинуваченого, направлених на виправлення наслідків кримінального правопорушення, шляхом вибачення та намагання перерахувати потерпілому грошові кошти в рахунок відшкодування заподіяної йому злочином шкоди.

Щодо зауваження потерпілого і його представників на те, що розмір грошових коштів, перерахованих обвинуваченим є недостатнім, та на їх думку є лише підставою для ухилення від відповідальності, то вони також не є переконливими, оскільки слід прийняти до уваги, що і сам потерпілий не подавав позову у цьому кримінальному провадженні, що свідчить про те, що останній не визначився з розміром спричинених йому збитків.

Отже, враховуючи викладені вище обставини, можна зробити висновок, що ОСОБА_7 визнає провину, засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину та відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Крім того, як окремі підстави для можливості не застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 реального відбування покарання, враховуються документи, які характеризують стан здоров`я обвинуваченого, зокрема, захворювання на постінфарктний кардіосклероз, наявність ІІІ групи інвалідності, а також особу обвинуваченого, його соціальне та матеріальне становище, стать та вік, не перебування на обліку у лікарів нарколога та психіатра, рівень культури та освіти, що в сукупності істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Також, враховуються дії і поведінка пішохода ОСОБА_14 , який в порушення вимог п.п. 4.7, 4.9 Правил дорожнього руху України, рухався на забороняючий сигнал світлофора по регульованому пішохідному переходу, перетинав проїзну частину зліва направо відносно напрямку руху автомобіля і в процесі свого руху, перетнувши острівець безпеки, змінив напрямок руху ліворуч та продовжив перетинати проїзну частину діагонально вже за межами пішохідного переходу.

Відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Тобто, зважаючи на те, що вчинений ОСОБА_7 необережний злочин мав місце в грудні 2022 року, тобто майже два роки тому, обвинувачений весь цей час перебував під судовим слідством та не вчиняв жодної протиправної дії будь-якого характеру, а отже, мета покарання, яка полягає у запобіганні вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, на момент даного апеляційного перегляду досягнута.

При цьому, взяття особи під варту після значного строку розгляду даного кримінального провадження, в тому числі в апеляційній інстанції, може призвести до завдання ОСОБА_7 фізичних страждань, а обсяг кари, як ознаки покарання, в даному випадку не буде відповідати тяжкості злочину та особі обвинуваченого.

Крім цього, слід зазначити, що доводи представника потерпілого про неможливість застосування інституту призначення покарання з випробуванням щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , підґрунтям яких є тяжкість та ступінь суспільної небезпеки інкримінованого злочину, не узгоджуються із усталеною правовою позицією, відповідно до якої, врахування тих чинників, які охоплюються об`єктивною стороною злочину, для посилення кримінальної відповідальності поза зв`язком із іншими конкретними обставинами справи й даними про особу винного, не ґрунтується на принципі індивідуалізації, що передбачає диференційований підхід як обов`язкову умову справедливості кримінальної відповідальності.

Отже, беручи до уваги другорядну роль кари як мети покарання, враховуючи визначені законом обставини, а також дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , у своїй сукупності, звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням в умовах передбаченого законом контролю за його поведінкою буде вважатися співрозмірним характеру вчиненого діяння та його наслідкам, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне прийняти рішення про залишення без змін вироку суду в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України, що в повній мірі буде відповідати завданням кримінального покарання, що в повній мірі узгоджується з висновком Верховного Суду у справі № 51-5584км21 від 09 червня 2022 року.

З урахуванням наведеного вище, покарання, призначене обвинуваченому судом першої інстанції, відповідає принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості, а тому підстав для призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання, як на це вказує представник потерпілого, не вбачається, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_5 , - залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2023 року у кримінальному провадженні № 0000719 від 24 грудня 2022 року, щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4