ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 627/504/18 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11кп/818/1865/24 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_5 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_8 на вирок Краснокутського районного суду Харківської області від 17 червня 2024 року стосовно ОСОБА_6 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Краснокутського районного суду Харківської області від 17.06.2024 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Краснокутськ Краснокутського району Харківської області, українця, громадянина України, РНОКПП: НОМЕР_1 , маючого середню спеціальну освіту, не одруженого, працюючого в ПП « ОСОБА_9 » електромонтером, маючого двох малолітній дітей: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 рахується з дня виконання вироку.

На підставі ст. 72 КК України, у строк покарання зараховано ОСОБА_6 строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі з 07.11.2017 по 23.11.2017.

На підставі статей 96-1, 96-2 КК України, до речового доказу автомобіля «AUI A6», р.н НОМЕР_2 , застосовано спеціальну конфіскацію шляхом їх примусового безоплатного вилучення у власність держави.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили визначено не обирати.

Цивільний позов ОСОБА_12 до ОСОБА_6 , ОСОБА_13 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням залишено без розгляду.

В задоволенні цивільного позову сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Качалівське» до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди відмовлено в повному обсязі.

В задоволенні цивільного позову ОСОБА_14 до ОСОБА_6 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення відмовлено в повному обсязі.

В задоволенні цивільного позову ОСОБА_15 до ОСОБА_6 , ОСОБА_13 про відшкодування шкоди, завданої злочином відмовлено в повному обсязі.

Роз`яснено потерпілим СТОВ «Качалівське», ОСОБА_15 та ОСОБА_14 їх право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства з відповідними позовними вимогами.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави витрати за проведення судової автотехнічної експертизи № 340/341/18 від 06.04.2018 в розмірі 2288 грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави витрати за проведення судової комплексної транспортно трасологічної та автотехнічної експертизи № 13992/21-52/5787/23-52 від 08.03.2023 в розмірі 37055 грн. 99 коп.

Цим вироком встановлено, що ОСОБА_6 07.11.2017 приблизно о 18.20, перебуваючи в стані алкогольногосп`яніння, керував автомобілем «АUDI А6», р.н НОМЕР_3 , на якому рухався по автодорозі «Валки-Пархомівка», з боку с. Пархомівка в напрямку м. Валки, чим грубо порушив вимоги п. 2.9 а) Правил дорожнього руху України, де вказано, що водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних та токсичних речовин.

Під час руху зі швидкістю приблизно 100 км/год, в районі 51км + 100м вказаної автодороги на території Краснокутського району Харківської області, ОСОБА_6 , намагаючись виконати обгін, не впевнився в безпеці своїх дій, не переконався в тому, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, розпочав обгін, створив небезпеку іншим учасникам дорожнього руху, чим грубо порушив вимоги п.п. 10.1 та 14.2 в) Правил дорожнього руху України, де вказано:

-п.10.1 «Перед початком руху, перестроюванням та будь якою зміною напрямку водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»,

-п.14.2.в) «Перед початком обгону водій повинен переконатися в тому, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані»;

та допустив зіткнення з автомобілем «КАМАЗ-55102» р.н. НОМЕР_4 з причепом «МАЗ-8926» р.н. НОМЕР_5 під керування ОСОБА_16 , який після зіткнення з автомобілем «АUDI А6», р.н НОМЕР_3 , втратив керування свого транспортного засобу та виїхав на смугу руху зустрічного для себе напрямку, де відбулось його зіткнення з автомобілем «МАЗ-5551» р.н. НОМЕР_6 під керуванням ОСОБА_17 .

Внаслідок дорожньо-транспортної події водій ОСОБА_17 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці і згідно висновку судово- медичної експертизи № 55-ККт/17 від 12.12.2017 причиною його смерті є закрита тупа травма грудної клітини у вигляді множених саден, повного перелому грудини, множинних двобічних подвійних переломів ребер з ушкодженням пристінкової плеври, забоєм та розривами легенів, крововиливом в плевральні порожнини.

Крім того, пасажиру автомобіля «КАМАЗ» ОСОБА_14 згідно з висновком судово-медичної експертизи № 1332-А/17 від 06.12.2017, були спричинені: відкритий осколковий перелом правої великогомілкової кістки у середній третині діафізу із зсувом, що належить до тяжких тілесних ушкоджень; відкритий осколковий перелом правої малогомілкової кістки у середній третині діафізу із зсувом, що належить до середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Також пасажиру автомобіля «КАМАЗ» ОСОБА_8 згідно з висновком судово-медичної експертизи № 121-ОКБ/17 від 27.11.2017, була спричинена травма правої стопи у вигляді закритого крайового перелому кутоподібної кістки без зміщення, що належить до середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Порушення Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_6 виразилися в тому, що він, керуючи автомобілем в стані алкогольного сп`яніння, перед початком виконання обгону не впевнився в безпеці своїх дій, не переконався в тому, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, розпочав обгін, створив небезпеку для інших учасників дорожнього руху і допустив зіткнення з автомобілем «КАМАЗ-55102» р.н. НОМЕР_4 з причепом «МАЗ-8926» р.н. НОМЕР_5 , спровокувавши послідуюче зіткнення вищевказаного автомобіля «КАМАЗ» з автомобілем «МАЗ-5551» р.н. НОМЕР_6 під керуванням ОСОБА_17 , що спричинило вищевказані наслідки.

На зазначений вирок суду першої інстанції обвинуваченим ОСОБА_6 та потерпілим ОСОБА_8 подані апеляційні скарги.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить змінити вирок Краснокутського районного суду Харківської області від 17.06.2024 р. та звільнити його від відбування покарання з випробуванням на підставі положень ст. 75 КК України, якщо він протягом іспитового строки 2 роки не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

В обґрунтування своєї апеляційної вимоги обвинувачений посилається на те, що при призначенні йому покарання суд не взяв до уваги, що він скоїв злочин з необережності, раніше не судимий, за порушення Правил дорожнього руху до відповідальності не притягався, за місцем проживання характеризується позитивно. ОСОБА_6 на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, має постійне місце проживання. Зазначає, що він має на утриманні троє неповнолітніх дітей, а також є опікуном своєї бабусі, 1937 року народження, яка є інвалідом першої групи і потребує постійного догляду. Вказує, що сприяв встановленню фактичних обставини кримінального провадження, відшкодував в повному обсязі потерпілим ОСОБА_12 та ОСОБА_8 завдану матеріальну і моральну шкоду.

Крім того, обвинувачений посилається на те, що суд, розглядаючи справу, не встановив всебічно та всесторонньо обставини події ДТП, що має значення при визначенні міри покарання. В даній дорожній ситуації, яка сталася, в разі застосування водієм автомобіля КАмАЗ ОСОБА_16 гальмування, автомобіль Ауді під керуванням обвинуваченого встиг закінчити маневр обгону, тяжкі наслідки не мали місця.

Потерпілий ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції змінити та звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з іспитовим строком на підставі положень ст. 75 КК України.

Обґрунтовуючи свої апеляційній вимоги, потерпілий ОСОБА_8 зазначає, що в суді першої інстанції він не заперечував щодо призначення ОСОБА_6 покарання, що не пов`язане з позбавленням або обмеженням волі, тобто, звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням, оскільки знаходячись на волі у нього буде можливість відшкодовувати завдану потерпілому шкоду, а тим більше, у нього на утриманні є малолітні діти. Також потерпілий зазначає, що надав до суду заяву, в якій також просив застосуовати до обвинуваченого положення ст.75 КК України, але суд першої інстанції залишив її поза увагою.

Крім того, апелянт вказує на те, що на цей час ОСОБА_6 добровільно в повному обсязі відшкодував завдану йому шкоду, за місцем проживання в с. Пархомівка характеризується позитивно, не зловживає алкогольними напоями, ввічливий з односельчанами. Після скоєння ДТП він вибачився перед ним. Поведінка ОСОБА_6 після ДТП та його дії свідчать, що він розкаявся у скоєному, дуже жалкує, що трапилося ДТП. Обвинувачений має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, 13 та 10 років, а найменшому всього 7 місяців.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги сторони захисту і потерпілого ОСОБА_8 , думку прокурора, який просив залишити без задоволення подані апеляційні скарги, вивчивши матеріали справи та перевіривши оскаржуваний вирок, колегія суддів, вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_8 задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне.

Дії обвинуваченого кваліфіковано правильно, що в апеляційних скаргах не оспорюються, а тому колегія суддів, на підставі ч.1 ст.404 КПК України, не перевіряє оскаржуваний вирок в цій частині.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень.

При призначенні ОСОБА_6 покарання суд діяв з дотриманням вимог ст.ст.50,65 КК України, а саме суд врахував ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином; кримінальне правопорушення за ч.2 ст.286 КК України є неумисним злочином; настання тяжких наслідків у виді смерті потерпілого внаслідок ДТП; наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також відомості про особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, неодружений, працює в ПП « ОСОБА_9 » електромонтером, має на двох малолітніх дітей, на обліку у лікарів психіатра та нарколога КНП «Краснокутська ЦРЛ» не перебуває, в силу ст.89 КК України непогашених судимостей не має, відшкодував шкоду потерпілим ОСОБА_12 та ОСОБА_8 .

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 відповідно до ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття та часткове відшкодування шкоди.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, судом встановлено визнано вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Суд першої інстанції також враховував фактичні обставини кримінального провадження, а саме те, що у зв`язку з грубим порушення ОСОБА_6 декількох норм Правил дорожнього руху, які регламентують безпечне управління транспортним засобом, настали тяжких наслідків. Керуючи джерелом підвищеної небезпеки, ОСОБА_6 перед початком обгону не переконався в тому, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, розпочав обгін і саме недотримання ним правил безпеки дорожнього руху призвело до зіткнення з іншим транспортним засобом, що значно підвищує суспільну небезпечність вчиненого злочину. Хоча обвинувачений вчинив злочин з необережності, проте його дії призвели до незворотних наслідків у виді смерті людини. Доведено, що ОСОБА_6 керував автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, тим самим грубо знехтував Правилами дорожнього руху, пов`язаними з імперативною забороною керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку особи обвинуваченого.

Вказані обставини чітко, логічно та мотивовано вказані у мотивувальній частині вироку при обґрунтуванні судом певного виду та міри покарання, який належить призначити обвинуваченому.

Колегія суддів враховує, що відповідно до ч.1 ст. 75 КК України (в редакції, яка діяла на час вчинення злочину), якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При вирішенні питання про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням суду потрібно належним чином дослідити і оцінити всі обставини, які мають значення для справи. Суд має обґрунтувати можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України (в редакції Закону № 586-VI від 24.09.2008) передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Колегія суддів вбачає, що доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про недостатню обґрунтованість судової транспортно-трасологічної експертизи №22640/6707 від 20.03.2018 та висновку судово-автотехнічної експертизи №340/341/18 від 06.04.2018 є суб`єктивними та безпідставними, оскільки усі суперечності в проведених експертизах були усунуті під час допитів експертів ОСОБА_18 і ОСОБА_19 в судовому засіданні в суді першої інстанції та за наслідками проведення судової комплексної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи №13992/21-52/5787/23-52 від 08.03.2023, яка була призначена ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області від 04.04.2021 року за клопотанням сторони захисту.

При цьому, з висновку судової комплексної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи №13992/21-52/5787/23-52 від 08.03.2023 вбачається, що експертами надана відповідь на усі поставлені перед ними питання, що свідчить про необґрунтованість апеляційної скарги обвинуваченого в цій частині (арк.84-106 т.4).

Крім того, колегія суддів також критично ставиться до доводів обвинуваченого про те, що експерти при проведенні комплексної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи №13992/21-52/5787/23-52 від 08.03.2023 переплутали швидкості транспортних засобів «КАМАЗ» та «МАЗ», оскільки з дослідницької частини цієї експертизи вбачається, що експертами було визначено швидкість автомобіля «КАМАЗ» за відповідною формулою (арк.104 т.4), що об`єктивно свідчить про безпідставність апеляційних доводів в цій частині.

Більш того, обвинувачений не є фахівцем чи експертом у сфері інженерно-транспортних досліджень, а тому посилання в його апеляційній скарзі на недоліки, що, на його думку, були допущені експертами під час проведення комплексної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи №13992/21-52/5787/23-52 від 08.03.2023, на переконання колегії суддів, є суб`єктивними та безпідставними. Належить також врахувати, що ані в своїй апеляційній скарзі, ані під час апеляційного розгляду, обвинувачений та його захисник не заявляли будь-яких клопотань щодо призначення відповідних повторних чи додаткових судових експертиз.

Щодо доводів обвинуваченого про порушення його процесуального права на захист та неповноти судового розгляду з тієї підстави, що суд першої інстанції відмовив у задоволені клопотання сторони захисту про виклик і допит в судовому засіданні експертів ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , які провадили комплексної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи №13992/21-52/5787/23-52 від 08.03.2023, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з відомостей матеріалів цього судового провадження, 03.06.2024 року захисник ОСОБА_22 подав до суду першої інстанції письмове клопотання про виклик до суду в порядку ст. 356 КПК України судових експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз ОСОБА_20 та ОСОБА_21 для допиту та роз`яснення висновку судової комплексної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 13992/21-52/5787/23-52 від 08.03.2023 (арк.219-222 т.5).

В судовому засіданні від 03.06.2024 року захисник ОСОБА_22 підтримав вищезазначене клопотання про виклик судових експертів ОСОБА_20 та ОСОБА_21 (арк.226-231 т.5).

Ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області від 06.06.2024 року відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_22 від 03.06.2024 про виклик до суду в порядку ст. 356 КПК України судових експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз ОСОБА_20 та ОСОБА_21 для допиту та роз`яснення висновку судової комплексної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 13992/21-52/5787/23-52 від 08.03.2023. Обґрунтовую свої висновки суд першої інстанції зазначив в мотивувальній частині цієї ухвали, що висновок експерта за своїм змістом відповідає вимогам ст.ст. 101, 102 КПК України, а заявлене клопотання не містить переконливих доводів неповноти, неясності чи необґрунтованості висновку експерта. Окрім цього, сам обвинувачений в судовому засіданні свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав в повному обсязі та не оспорює механізм вчинення кримінального правопорушення, а лише не визнає розмір цивільного позову (арк.223-225 т.5).

З цими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, а тому не вбачається наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.

Колегія суддів також не погоджується з доводами потерпілого ОСОБА_8 про те, що судом першої інстанції залишено поза увагою його процесуальна позиція щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_6 , що не пов`язане з позбавленням волі, оскільки позиція потерпілих не є вирішальною, а повинна враховуватися судом з усіма фактичними обставинами справи.

При цьому, колегія суддів враховує доводи обвинуваченого про те, що він має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, а також те, що він є опікуном своєї бабусі, але ці обставини, на переконання колегії суддів, не свідчать про занадту суворість призначеного покарання у виді 4 років позбавлення волі та можливість застосування до ОСОБА_6 положень ст.75 КК України.

Крім того, доводи обвинуваченого про необхідність визнання обставини, що пом`якшує покарання, у виді сприяння розкриттю кримінального правопорушення, на думку колегії суддів, є необґрунтованими, оскільки, навіть, в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_6 оскаржує фактичні обставини події ДТП.

Решта апеляційних доводів сторони захисту та потерпілого ОСОБА_8 не свідчать про занадто суворе покарання, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 за вчинення в стані алкогольного сп`яніння неумисного тяжкого злочину, що призволо до незворотних наслідків у виді смерті людини.

Обвинуваченим ОСОБА_6 та потерпілим ОСОБА_8 фактично не наведено в своїх апеляційних скаргах нових обставин, які не враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та могли свідчити про явну суворість призначеного покарання.

Цих обставин також не надано стороною захисту та потерпілим ОСОБА_8 і під час апеляційного розгляду.

Стосовно апеляційних вимог обвинуваченого та потерпілого не позбавляти ОСОБА_6 права керування транспортними засобами, колегія суддів зазначає наступне.

Пункт 21 роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зобов`язує суди обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керування транспортними засобами за ч.1, 2 ст.286 КК України.

Загальні засади призначення покарання, визначені в ст.65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів.

Зокрема, санкція ч.2 ст. 286 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду.

Як убачається з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, обвинувачений ОСОБА_6 грубо порушив декілька вимог Правил дорожнього руху України, в результаті чого настала смерть потерпілого ОСОБА_17 , що враховуючи роз`яснення, що містяться в п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 N 7 «Про практику призначення судам кримінального покарання», виходячи з того, що додаткові покарання мають важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами, на переконання колегії суддів, свідчить про те, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Отже, колегія суддів, з огляду на встановлені судом обставини, ступінь тяжкості вчиненого злочину, наслідків ДТП - смерть потерпілого, погоджується з висновками суду першої інстанції про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 додаткового покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на два роки.

Врахувавши всі зазначені вище обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_6 без його ізоляції від суспільства і обґрунтовано призначив йому основне покарання в майже в мінімальних межах, передбачених в санкції ч.2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі на строк 4 роки та додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, належним чином мотивувавши таке рішення.

Покарання, призначене ОСОБА_6 , за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, воно відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.

Підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_6 покарання за матеріалами кримінального провадження не встановлено та у апеляційних скаргах не наведено.

За таких обставин, колегією суддів не встановлено правових підстав для зміни оскаржуваного вироку, з урахуванням доводів, зазначених в апеляційних скаргах обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_8 .

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого обвинувального вироку, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Краснокутського районного суду Харківської області від 17 червня 2024 року стосовно ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді :