ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2024 року м.Рівне

Рівненський міський суд в особі судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт по об`єднаному кримінальному провадженню №0001633 (№0001932) відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рівне Рівненської області, мешканця АДРЕСА_1 , не одруженого, не працюючого, з середньою освітою, раніше судимого,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , -

ВСТАНОВИВ:

29 жовтня 2023 року, близько 15 години 15 хвилин, ОСОБА_3 перебуваючи у дворі багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_2 , на грунті тривалих неприязних відносин, усвідомлюючи протиправний та суспільно-небезпечний характер своїх дій, діючи з прямим умислом, з метою заподіяння своїй колишній дружині ОСОБА_5 тілесних ушкоджень, умисно наніс останній не менше п?яти ударів кулаками обох рук по обличчі, внаслідок чого спричинив потерпілій тілесні ушкодження у вигляді забою м?яких тканин лобної ділянки голови справа, крововиливу в правій навколоочній ділянці з розповсюдженням на праву скроневу ділянку, крововиливу в ділянці підборіддя справа, забою м?яких тканин ділянки нижньої щелепи зліва, садна на слизовій оболонці верхньої губи посередині, які, згідно висновку експерта, відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Крім того, 24.12.2023, приблизно о 20 год. 40 хв., перебуваючи на четвертому поверсі у приміщенні під?їзду АДРЕСА_3 , ОСОБА_3 усвідомлюючи протиправний характер та суспільну небезпеку своїх дій, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, з метою заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , умисно наніс йому один удар ножем, який тримав у лівій руці, в голову в область виличної ділянки з правого боку, після чого між потерпілим та ОСОБА_3 почалася боротьба, внаслідок якої вони втратили рівновагу та впали на підлогу. В подальшому, ОСОБА_3 , продовжуючи вчиняти протиправні дії відносно потерпілого, наніс йому ще один удар ножем в область шиї з правого боку та один удар ножем в область ребер з правого боку, внаслідок чого спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді: саден на волосистій частині лобно-скроневої ділянки голови справа, на задньо-боковій поверхні шиї справа, на задньо-боковій поверхні грудної клітки справа у верхніх відділах, які згідно висновку експерта відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Таким чином, ОСОБА_3 вчинив кримінальні проступки, передбачені ч. 1 ст. 125 КК України, а саме, своїми умисними діями, які виразились в умисному заподіянні легких тілесних ушкоджень.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд за клопотанням учасників судового розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням цивільного позову та характеризуючих даних на обвинуваченого.

Судом з`ясовано, що обвинувачений та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин та наслідки їх не оспорювання. Сумнівів у добровільності та істинності їх позиції у суду немає. Крім того суд роз`яснив, що учасники судового розгляду будуть позбавлені права оспорювати у апеляційному порядку ті фактичні обставини справи, які в судовому засіданні не досліджувались, і які ніким не оспорюються.

Так, допитаний в судовому засіданні ОСОБА_3 , свою вину у вчиненні інкримінованого проступку визнав повністю, щиро покаявся та показав, що дійсно 29 жовтня 2023 року, близько 15 години 15 хвилин, перебуваючи у дворі багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_2 , наніс своїй колишній дружині не менше п?яти ударів кулаками обох рук по обличчі. Цивільний позов поданий ОСОБА_5 не визнає, просить суд відмовити в задоволені даного позову. Крім того, 24.12.2023, приблизно о 20 год. 40 хв., перебуваючи на четвертому поверсі у приміщенні під?їзду АДРЕСА_3 , умисно наніс ОСОБА_6 один удар ножем, який тримав у лівій руці, в голову в область виличної ділянки з правого боку та наніс йому ще один удар ножем в область шиї з правого боку та один удар ножем в область ребер з правого боку. Просить суд призначити йому міру покарання у виді штрафу.

Потерпіла ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд кримінального провадження без її участі, цивільний позов поданий нею задоволити повністю та притягнути ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Потерпілий ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, причини неявки до суду не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду кримінального провадження чи розгляду даного провадження без його участі не надіслав.

Постановою старшого дізнавача СД Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області капітана поліції ОСОБА_7 визнано та долучено до матеріалів кримінального провадження в якості речового доказу - оптичний диск формату «DVD+R» з відеозаписом від 29.10.2023 року.

Постановою старшого дізнавача СД Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області капітана поліції ОСОБА_7 визнано та долучено до матеріалів кримінального провадження в якості речового доказу - оптичний диск з відеозаписом.

Постановою дізнавача СД Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області лейтенанта поліції ОСОБА_8 визнано та долучено до матеріалів кримінального провадження в якості речового доказу - предмет зовні схожий на ніж з руків`ям білого кольору.

Витрати на залучення експертів відсутні.

Міра запобіжного заходу відносно обвинуваченого не обиралась.

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 01.12.2023 року ОСОБА_3 було визнано винним за ч.1 ст.164 КК України та призначено покарання у виді громадських робіт строком на 80 (вісімдесят) годин. Даний вирок, слід виконувати окремо.

Відповідно до ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України відноситься до кримінальних проступків.

Що стосується особи винного, то ОСОБА_3 раніше судимий, згідно інформації КП «Рівненського обласного центру психічного здоров`я населення» Рівненської обласної ради, на диспансерному обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має постійне місце проживання де характеризується посередньо, має на своєму утриманні одну дитину.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого суд вважає щире каяття.

Обставинами, що обтяжують покарання обвинуваченого суд вважає вчинення кримінального проступку щодо колишнього подружжя.

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Таким чином, дослідивши в судовому засіданні докази, з точки зору належності, допустимості, та взаємозв`язку поза всяким розумним сумнівом, суд прийшов до переконання, що діяння у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 мало місце та містить склад кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, винуватість якого підтверджено належними та допустимими доказами.

У кримінальному провадженні потерпілою ОСОБА_5 заявлено цивільний позов по відшкодуванню завданої їй моральної шкоди в розмірі 50 000 грн., який підлягає до задоволення частково з наступних підстав:

Згідно ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди/, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Потерпіла - цивільний позивач ОСОБА_5 заявила цивільний позов про стягнення з ОСОБА_3 на її користь моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн.

Як зазначено в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. (ч.3 ст.23 ЦК України)

З урахуванням викладеного, враховуючи, як зазначено в позовній заяві, характер та обсяг душевних страждань, які спричинили негативні зміни у житті ОСОБА_5 , пов`язані із самим фактом агресивного нападу, побиттям, емоціями, що з цим були пов`язані та тривалим періодом відновлення належного стану її здоров`я та душевного спокою, а також серйозна травма обличчя позбавила її можливості без сорому з`являтися на очах у людей, ходити на прогулянки з дитиною та спілкуватися із знайомими та друзями, виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає, що розмір моральної шкоди в сумі 50 000 грн., є завищеним, а тому за правильне слід стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 відшкодування моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_5 в розмірі 5 000 (п`яти тисяч) грн., що буде відповідати засадам розумності і справедливості.

Що стосується щирого каяття, то суд приходить до переконання, про дійсне, відверте визнання своєї провини обвинуваченим та щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, оскільки обвинувачений як протягом досудового розслідування так і під час судового розгляду щиро покаявся у вчиненому, висловлював жаль з приводу вчиненого.

Щире каяття, це відповідне ставлення винної особи до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2013 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як слідує з п. 3 даної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину його обставини його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчиненого групою осіб і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Статтею 17 Закону України від 23.02.2016 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику суду, як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, так і в справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005, Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» п. 38 рішення від 16.10.2008 ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалось пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий тягар для особи».

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Загальні засади призначення покарання (ст.65КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності-призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступені тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування того чи іншого покарання.

Враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального проступку, обставини його вчинення, ненастання тяжких наслідків, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, то суд прийшов до переконання, що обвинуваченому ОСОБА_3 має бути призначене покарання без ізоляції від суспільства в межах санкції інкримінуємої статті Кримінального Кодексу України у виді штрафу, оскільки саме такий вид покарання є адекватний характеру вчинення обвинуваченим кримінально-караних дій, і буде необхідний й достатній для його виправлення та попередження нових правопорушень.

Суд також вважає, що таке покарання відповідатиме тяжкості правопорушення, та не буде становити «особистий надмірний тягар для обвинуваченого та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства вимогам захисту основоположних прав особи". Крім того, призначене покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, і воно випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 370, 374 КПК України,суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначити покарання у виді 30 (тридцять) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 510 (п`ятсот десять) гривень.

Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 01.12.2023 року виконувати окремо.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 починається з часу проголошення вироку.

Міру запобіжного заходу відносно ОСОБА_3 не обирати.

Речові докази: предмет зовні схожий на ніж з руків`ям білого кольору, знищити.

Речові докази: DVD-R диски, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження, залишити при матеріалах кримінального провадження.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь потерпілої ОСОБА_5 в рахунок моральної шкоди 5 000 грн.

Вирок може бути оскаржений обвинуваченим, прокурором шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили, якщо інше не передбачене цим Кодексом після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для всіх фізичних чи юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя Рівненського міського суду ОСОБА_1