Номер провадження: 11-кп/813/488/24
Справа № 515/2151/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , на вирок Саратського районного суду Одеської області від 14 червня 2023 року у кримінальному провадженні №0000267, внесеному до ЄРДР 19 травня 2016 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Серпка Комінтернівського району Одеської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , з базовою вищою освітою, не одруженого, керівника Громадської організації "ДЕС", раніше не судимого,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, -

установив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст.75 КК України від відбування призначеного покарання звільнений з випробуванням на іспитовий строк 1 рік з покладанням обов`язків, передбачених пунктами 1) та 2) ч.1 ст.76 КК України.

Вирішено питання стосовно процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Оскарженим вироком встановлено, що 19 травня 2016 року на протязі тривалого часу, починаючи приблизно з 14 годині 00 хвилин ОСОБА_9 , з хуліганських спонукань, перебуваючи у квадраті № 6 Тузловського лісництва ДП «Саратське лісове господарство» с. Лебідівка Татарбунарського району Одеської області, безпричинно, образливо став чіплятися до виконуючого обов`язки директора Національного природного парку "Тузловські лимани" ОСОБА_7 , висловлюючись в його адресу та інших працівників НПП "Тузловські лимани" ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , а також працівників ТРК "7 канал" ТОВ "Ріак-Інформ" ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , які перебували в цей час поряд з ОСОБА_7 , та інших нецензурною лайкою та провокував ОСОБА_7 і працівників ТРК "7 канал" ТОВ "Ріак-Інформ" до бійки.

Останні з метою уникнення бійки та конфліктної ситуації покинули зазначену територію та направились до с. Лебедівка Татарбунарського району Одеської області, на узбережжя Чорного моря, де проводили відео та фотозйомку.

Продовжуючи свої хуліганські дії, агресивно реагуючи на обстановку, використовуючи малозначний привід для здійснення своїх злочинних дій, умисно, усвідомлюючи їх протиправність, ОСОБА_9 близько 16 години 30 хвилин цього ж дня, на своєму автомобіля "Нісан ікстрейл", державний номерний знак НОМЕР_1 , перемістився до с.Лебедівка Татарбунарського району з метою виявлення громадянина ОСОБА_7 та працівників ТРК "7 канал" ТОВ "Ріак-Інформ", які перебували з останнім, та виявивши їх у громадському місці на АДРЕСА_2 , умисно, грубо порушуючи громадський порядок, при цьому ігноруючи існуюче в суспільстві елементарне правило поведінки, моральності і благопристойності, виражаючи явну неповагу до суспільства, під час перебування в громадському місці, став рухатись на вказаному автомобілі та здійснювати небезпечні маневри в бік ОСОБА_7 , працівників НПП "Тузловські лимани" та працівників ТРК "7 канал" ТОВ "Ріак-Інформ", при цьому здійснював намір наїхати автомобілем на вказаних громадян, тим самим загрожував своїми зухвалими діями їх життю та здоров`ю.

Далі, маючи єдиний намір, продовжуючи свої дії з особливим цинізмом ОСОБА_9 , на своєму зазначеному вище автомобілі о 16 годині 50 хвилин, грубо порушуючи громадський порядок, прагнучі показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки, моральності і благопристойності в суспільстві, під час перебування в громадському місці, з хуліганських мотивів, рухаючись на вказаному автомобілі та проїжджаючи повз ОСОБА_7 та інших працівників НПП "Тузловські лимани" та працівників ТРК "7 канал" ТОВ "Ріак-Інформ" ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 став кидати в останніх та їх автомобіль яйцями птиці, чим виразив явну неповагу до суспільства.

Після чого, продовжуючи свої хуліганські дії, перебуваючи в автомобілі на зазначеній вулиці, на відстані 50 метрів від ОСОБА_7 , інших працівників НПП "Тузловські лимани" та працівників ТРК "7 канал" ТОВ "Ріак-Інформ" ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , грубо порушуючи громадський порядок, ігноруючи існуюче в суспільстві елементарне правило поведінки, моральності і благопристойності, застосовуючи предмет зовні схожий на пістолет, не реагуючи ні на що, демонструючи оточуючим особливу зухвалість, безпідставно, із хуліганських спонукань зробив з нього не менше чотирьох пострілів угору, в повітря та зник з місця пригоди.

Вимоги апеляційної скарги.

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції представник потерпілого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок в частині призначення покарання та ухвалити у цій частині новий вирок, яким ОСОБА_9 призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що призначене ОСОБА_9 покарання є занадто м`яким, не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зазначив, що поведінка обвинуваченого під час судового розгляду в суді першої інстанції була направлена на уникнення відповідальності, він щиро не розкаявся, не осуджував свою поведінку, намагався викривити фактичні обставини вчинених ним хуліганських дій, частково перекладав відповідальність на потерпілого.

Представник потерпілого вважає, що суд належним чином не мотивував свій висновок про можливість звільнення ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Фактично суд керувався лише життєвими обставинами обвинуваченого, однак повністю проігнорував його ставлення до вчиненого кримінального правопорушення та невизнання ним своєї вини.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засідання потерпілий та його представник повністю підтримали свої апеляційній вимоги, просили вирок суду скасувати в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з його реальним відбуванням.

Обвинувачений та захисник заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просив вирок суду залишити без змін.

Прокурор апеляційну скаргу представника потерпілого підтримав частково та просив скасувати безпідставне застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального правопорушення та правова кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_9 за ч. 4 ст. 296 КК України в апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому, у відповідності до положень ст.404 КПК України, апеляційною інстанцією не перевіряються.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги представника потерпілого щодо невідповідності призначеного обвинуваченому покарання його особі та ступеню тяжкості вчиненого, й безпідставного звільнення від відбування покарання з випробуванням, апеляційний суд зазначає таке.

Частина 2 ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст. 403, 405, 407, 408, 429 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч.3 ст.127 КК України, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

На переконання апеляційного суду, вказаних вимог закону суд дотримався в повній мірі.

Так, призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином; особу обвинуваченого, який раніше не судимий (а.с.206 т.3), на обліку у психіатра та нарколога не перебуває (а.с.208 т.3), працює керівником ГО "ДЕС", не одружений, має на утриманні двох дітей та непрацездатних батьків (а.с.99-100 т.5), за місцем проживання характеризується позитивно, як спокійний товариський, доброзичливий, чуйний (а.с.211 т.3); відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання; досудову доповідь уповноваженого органу з питань пробації згідно з якою ризик вчинення ОСОБА_9 повторного кримінального правопорушення та ризик його небезпеки для суспільства та для окремих осіб, визначена як середній (а.с.131-138 т.1).

Цим обставинам, суд надав у сукупності належну і обґрунтовану оцінку й дійшов законного і справедливого висновку про необхідність призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_9 у виді позбавлення волі, в межах санкцій інкримінованого йому кримінального правопорушення, без його реального відбування, яке буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Як роз`яснив Верховний Суд у Постанові від 06.12.2021 у справі №243/7758/20 термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду, надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Всупереч доводам апеляційної скарги представника потерпілого призначене обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, та висновки суду в цій частині є достатньо мотивованими.

У свою чергу, стимулюванням правослухняної поведінки ОСОБА_9 є й визначений місцевим судом контроль за поведінкою обвинуваченого і можливість його направлення для відбування призначеного покарання у разі невиконання покладених на нього обов`язків або систематичного вчинення правопорушення, що тягнуть за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення.

Водночас, колегія суддів, звертає увагу, що відсутні докази того, що обвинувачений з моменту вчинення кримінального правопорушення, після якого минуло вісім років, вчиняє нові кримінальні чи адміністративні правопорушення, тобто ОСОБА_9 приймає всі міри по запобіганню противоправної діяльності та веде законослухняний спосіб життя.

Що стосується думки потерпілого та його представника в суді апеляційної інстанції, які наполягали на реальному відбуванні покарання обвинуваченим та безпідставності застосування судом положень ст. 75 КК України, апеляційний суд зазначає, що така їх позиція, хоча і враховується, однак у цій справі не є вирішальною. Аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у постановах від 05 березня 2019 року (справа № 161/14524/16-к), від 27 жовтня 2020 року (справа № 664/2526/19), 06 жовтня 2022 року (справа № 533/12/22).

У свою чергу, невизнання вини обвинуваченим, на думку колегії суду, є лише його захисною позицією, при цьому останній під час апеляційного розгляду не заперечував проти встановлених судом першої інстанції обставин справи.

На думку колегії суддів, потерпілим не наведено у апеляційній скарзі переконливих обставин, які не враховані судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому та могли б свідчити про беззаперечну явну м`якість призначеного покарання.

З огляду на викладене колегія суддів не вбачає підстав, які вказували б на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі обвинуваченого через м`якість, та погоджується з визначеним видом і розміром призначеного покарання, оскільки врахуванню підлягали всі наявні у кримінальному провадженні обставини, а також факт можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

Таким чином, відсутні підстави вважати призначене покарання явно несправедливим через м`якість.

На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Керуючись ст. ст. 370, 372, 376, 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Вирок Саратського районного суду Одеської області від 14 червня 2023 року, яким ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим у той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4