КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/5418/24 Категорія: ст. 422-1 КК України
ЄУН: 367/3439/22 Суддя у І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу обвинуваченого за ч. 3 ст. 436-2 КК України

ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Краснопілля Сумської області, громадянина України, який до затримання проживав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 вересня 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 вересня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання сторони захисту, задоволено клопотання прокурора, обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, до 8 листопада 2024 року включно, з альтернативою внесення застави - 60 (шістдесят) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 107360 грн., з покладенням у разі внесення застави обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, - залишити без змін.

Не погоджуючись з ухвалою суду, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, постановити нову ухвалу, якою обрати щодо нього запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини, Рекомендацію Комітету Міністрів Ради Європи від 27 вересня 2006 року, Рішення Конституційного Суду України, норми КПК України, апелянт зазначає, що він не погоджується з вказаною ухвалою, оскільки висунуте йому обвинувачення є необґрунтованим, а, окрім того, зі спливом певного часу, навіть існування обґрунтованої підозри, не може бути підставою єдиною підставою для позбавлення волі. Окрім того, як наголошує апелянт, нормами ч. 6 ст. 176 КПК України запобіжний захід у виді тримання під вартою не є обов`язковим для осіб, обвинувачених за ст. 436-2 КПК України, навіть під час дії воєнного стану. Також ОСОБА_6 зазначає про те, що прокурором протягом тривалого часу не надано жодного доказу на підтвердження реальність вказаних ним ризиків, що суперечить вимогам закону. Ним ( ОСОБА_6 ) подавались заперечення на клопотання прокурора, в яких ним було доведено, що Укази Президента України не можуть обмежувати Конституційні права і свободи людини, а виключно Верховна Рада України може обмежувати права та свободи людини та лише у спосіб, визначений Конституцією України. На його переконання, судом першої інстанції проігноровано юридичну позицію Конституційного Суду України, зазначену у Рішення від 18 липня 2024 року, Дані Ради Європи, яка визнала, що відступ Україною щодо право на свободу думки і слова був незаконний, відступ від якого неможливий за будь-яких умов, у зв`язку з чим Україною внесені корективу в заяву про відступ від положень Конвенції та Пакту. Також обвинувачений вказав про те, що ним в суді було зазначено, що відповідно до позиції Верховного Суду суди не можуть застосовувати положення законів, які не відповідають Конституції України, навіть у випадках, коли вони є чинними. За наведеного, як наголошує апелянт, обґрунтування обвинувачення прокурора є безпідставним та цілком незаконним. Окрім того, як зазначає апелянт, зібрані у справі докази, є неналежними та недопустимими , оскільки здобуті з порушенням вимог КПК України, а саме закон протирічить Конституції України, а тому не може бути застосований.

Щодо наявності ризиків, на які посилається прокурор та суд, обвинувачений наголошує, що жодного доказу на підтвердження вказаних ризиків прокурором не надано і судом не встановлено, а тому наведені ризики є нікчемними. Його ( ОСОБА_6 ) листування з дружиною через адвоката триває протягом всього періоду тривання під вартою. Окрім того, вихід його під заставу не обмежує його спілкування з нею, як з недопитаним свідком, що, на його думку, робить посилання судом на вказану обставину, як на ризик впливати на недопитаних судом свідків, є безпідставним. Також ні прокурором, ні судом не зазначено, яким чином він може впливати на свідків - працівників СБУ, які надали свої показання до внесення відомостей про злочин до ЄРДР, що, на його переконання, свідчить про штучне створення доказів стороною обвинувачення, на які суд не може посилатись та використовувати в якості доказів проти нього. Відтак, вважає, що жодних доказів на підтвердження наявності зазначених прокурором ризиків не існує.

Обвинувачений вважає, що судом у повному обсязі проігноровані вимоги КПК України та не наведено також доказів на підтвердження наявності ризиків.

Окрім того, як зазначає апелянт, він неодноразово суду вказував про наявність батьків пенсіонерів, які отримують невелику пенсію; що його рідні не мають коштів для внесення застави та перебувають в тяжких умовах на прикордонні Сумщини під щоденними обстрілами; з багатьма його знайомими та друзями з початком збройної агресії втрачено будь-який зв`язок, що унеможливлює допомогу для внесення застави. Дружина розлучилась з ним та відмовляється спілкуватися, а кошти, які були у нього наявні, під час незаконного затримання були використані нею на виховання сина.

Апелянт також наголошує на тому, що судом йому було заборонено свій захист, порушено його право на захист; не у повному обсязі перевірено наявність підстав і мети продовження запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється колегією суддів за відсутності захисника, обвинуваченого та прокурора, оскільки обвинуваченим, як апелянтом, та жодним іншим учасником кримінального провадження не заявлялось клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 422-1 КПК України суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції: ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою; клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

На виконання вимог ч. 2 ст. 422-1 КПК України апеляційним судом з суду першої інстанції витребувані копії вказаних документів, які надійшли до суду апеляційної інстанції 20 вересня 2024 року.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши наявні та витребувані матеріали, перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів доходить такого висновку.

З наявних матеріалів встановлено, що Києво-Святошинським районним судом Київської області здійснюється судове провадження у кримінальному провадженні № 00000182 від 9 червня 2022 року за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 436-2 КК України.

10 вересня 2024 року прокурором подано клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Клопотання прокурора обґрунтовано тим, що ОСОБА_6 обвинувачується у поширенні матеріалів, в яких міститься виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії російської федерації проти України, розпочатої у 2014 році, у тому числі шляхом представлення збройної агресії російської федерації проти України як внутрішнього громадянського конфлікту, виправдовування, визнання правомірною, заперечення тимчасової окупації частини території України, а також глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію російської федерації проти України, розпочату у 2014 році, представників збройних формувань російської федерації, іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російською федерацією, а також представників окупаційної адміністрації російської федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та представників підконтрольних російській федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України, з використанням засобів масової інформації, тобто, кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. З ст. 436-2 КК України.

Прокурор наголошує, що висунуте обвинувачення є обґрунтованим та підтверджується доказами, зібраними у ході дородового розслідування, які досліджуються під час розгляду по суті даного кримінальногопровадження.

З посиланням на положення п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України, прокурор зазначає про встановлення наявності ризиків, передбачених у п. п. 1,3 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, що обвинувачений ОСОБА_6 може переховуватись від суду; незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується

Щодо наявності ризику переховування від суду, то прокурор наголошує, що ОСОБА_6 вчинив інкримінований йому тяжкий злочин, санкція за вчинення якого передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років з конфіскацією майна або без такої, а тому, усвідомлюючи тяжкість та реальність покарання, у разі застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, є підстави вважати, що ОСОБА_6 може виїхати до російської федерації та переховуватися від суду.Крім того, як вказує прокурор, враховуючи активне ведення бойових дій та збройної агресії російської федерації на території України, діяльність іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених і керованих та фінансованих російською федерацією, що зумовлює тимчасову неконтрольованість окремих територій України, не виключається можливість переховування ОСОБА_6 від суду на вказаних територіях та перехід на сторону ворога.

Щодо ризику незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, у клопотанні прокурор зазначає, що свідки у кримінальному провадженні є особами, що особисто знайомі з ОСОБА_6 . Достатньо даних вважати, що, використовуючи свій вплив, ОСОБА_6 має можливість впливати на свідків та інших осіб у цьому кримінальному провадженні - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та інших, яких наразі судом не допитано, з метою розроблення загальної, узгодженої стратегії уникнення від кримінальної відповідальності.

Щодо наявності ризику вчинення іншого кримінальне правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому ОСОБА_6 обвинувачується, то прокурор зазначає, що злочинна діяльність ОСОБА_6 в умовах воєнного стану та триваючої збройної агресії рф була спрямована на виправдовування вчинення кримінальних правопорушень російською федерацієюпроти національної безпеки України та проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, та направлена на підтримку ОСОБА_6 протиправної діяльності російських окупаційних військ із закликами матеріалів, у яких міститься виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії російської федерації проти України, розпочатої у 2014 році, у тому числі шляхом представлення збройної агресії російської федерації проти України як внутрішнього громадянського конфлікту, виправдовування, визнання правомірною, заперечення тимчасової окупації частини території України, а також глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію російської федерації проти України, розпочату у 2014 році, представників збройних формувань Російської Федерації, іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російською федерацією, представників окупаційної адміністрації російської федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та представників підконтрольних російській федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України, а тому перебуваючи на волі, зважаючи на проросійські погляди, відношення ОСОБА_6 до російських окупаційних військ як до «освободителей», він може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується.

Як наголошує прокурор, існує наявність ризиків, які вказують, що ОСОБА_6 , перебуваючи на свободі, зможе переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, а також вчинити інші кримінальні правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується.

На переконання прокурора, застосування більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, а саме стану здоров`я, віку, відсутності офіційного працевлаштування, не забезпечить запобіганню наявних ризиків та дієвість кримінального провадження.

Водночас, вирішуючи питання визначення застави у зазначеному кримінальному провадженні, прокурор просив як виключний випадок з урахуванням майнового стану обвинуваченого, наявність у нього нерухомості, зважаючи на обсяг протиправної діяльності (сайти, кількість статей на сайтах, доходи від реклами) визначити заставу, що перевищує передбачену законом для тяжкого злочину, у розмірі 500 000 гривень.

За змістом оскаржуваної ухвали, захисниця у клопотанні прокурора просила відмовити, зважаючи на тривалий термін перебування обвинуваченого під вартою та стійкі соціальні зв`язки.

Обвинувачений оголосив письмові заперечення на клопотання прокурора, в яких вказав, що клопотання він отримав невчасно, доводив необґрунтованість обвинувачення, оскільки держава не має права переслідувати свого громадянина за його погляди, просив не враховувати тяжкість покарання за ч. 3 ст. 436-2 КК України за відсутності доказів, що це кримінальне правопорушення було вчинене, за нікчемністю ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також звернувся до суду з клопотанням про зміну обраного йому запобіжного заходу.

Згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до вимог цих норм у сукупності з положеннями ст.199 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Відмовляючи у задоволенні клопотання сторони захисту та задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції погодився з доводами в клопотанні про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, а саме, що обвинувачений, у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, зможе переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, , у зв`язку з чим відсутні підстави для зміни запобіжного заходу.

Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про можливість визначення обвинуваченому застави у раніше визначено розмірі.

Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.176 цього Кодексу.

Під час розгляду клопотання прокурора судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного розгляду з перегляду конкретного судового рішення, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку доводам обвинуваченого про відсутність доказів винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Не вправі давати таку оцінку і суд першої інстанції, оскільки під час судового розгляду докази тільки досліджуються, а оцінка їм може бути надана лише в нарадчій кімнаті під час прийняття рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Ризик втечі не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку і може оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (справа «Бекчиєв проти Молдови»).

Суд першої інстанції, врахувавши ступінь тяжкості кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, дійшов висновку, що за відсутності стійких соціальних зав`язків та через загрозу покарання у випадку доведеності обвинувачення, існує ризик, що обвинувачений спробує ухилитися від суду та буде впливати на недопитаних судом свідків, тим самим частково погодившись з наявністю зазначених прокурором ризиків та фактично визнавши їх зменшення.

Вказані обставини, на думку колегії суддів, переконливо свідчать, що встановлені раніше ризики, які продовжують існувати на даний час, хоча і зменшились, проте, виправдовують подальше тримання ОСОБА_6 під вартою. А тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії.

До того ж, суд визначив розмір застави з метою забезпечення виконання обвинуваченим відповідних обов`язків, тобто, розглянув можливість застосування альтернативного запобіжного заходу у розмірі, при якому перспектива втрати застави у випадку ухилення від суду буде достатнім стимулюючим засобом, щоб відбити в обвинуваченого якесь бажання сховатись.

Отже, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, тому підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 вересня 2024 року, якою обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, до 8 листопада 2024 року включно, з альтернативою внесення застави - 60 (шістдесят) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 107360 грн., з покладенням у разі внесення застави обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4