Провадження №1-кп/127/801/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2024 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 ,

потерпілого: ОСОБА_6 ,

розглядаючи у підготовчому судовому засіданні в залі суду №13 клопотання прокурора про закриття кримінального провадження у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України у кримінальному провадженні за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, відомості про яке внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000970 від 15.07.2024, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебуває клопотання прокурора про закриття кримінального провадження у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України у кримінальному провадженні за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Прокурор ОСОБА_3 подане до суду клопотання підтримала, просила суд його задовольнити та у зв`язку з втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння закрити кримінальне провадження за підозрою ОСОБА_4 у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України. Також, у разі задоволення клопотання просила скасувати діючий запобіжний захід та звільнити ОСОБА_4 з-під варти.

У судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 заявлене прокурором клопотання підтримав, зазначив, що воно є обґрунтованим та наявні всі підстави для його задоволення, зважаючи, що дана обставина поліпшує становище ОСОБА_4 .

Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав позицію свого захисника, зазначив, що не заперечує з приводу закриття кримінального провадження.

Потерпілий ОСОБА_6 підтримав заявлене прокурором клопотання, зазначив, що ОСОБА_4 відшкодував йому завдану шкоду та він не має до нього претензій.

Заслухавши клопотання прокурора, пояснення обвинуваченого та потерпілого, думку захисника, дослідивши обвинувальний акт та надані суду матеріали кримінального провадження, суд дійшов наступного висновку.

Так, органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачується у тому що він, 14.07.2024 близько 22 год. 26 хв. перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , у приміщені гастроному « ІНФОРМАЦІЯ_1 », де здійснює свою підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_6 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, будучи впевненим, що за його діями ніхто не спостерігає, в умовах воєнного стану в Україні, який введено в дію відповідно до Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, підійшовши до вищезазначеного відділу з продажу випічки гастроному «Гроно», відкрив вікно, відсунувши рукою скляну частину засувного вікна, та, ставши ногами на нижнє підвіконня, перехилився через нього, проникнувши до приміщення відділу продажу випічки вказаного гастроному, де помітив металевий касовий ящик, який є сховищем для зберігання коштів, відкривши його ключем, який був у замку, вчинив крадіжку грошових коштів на загальну суму 950 грн., після чого разом з викраденим майном залишив місце вчинення кримінального правопорушення, розпорядившись ним на власний розсуд.

Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_4 завдав ФОП ОСОБА_6 матеріального збитку на суму 950 грн.

Вищевказані дії ОСОБА_4 стороною обвинувачення кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану, повторно, поєднане з проникненням у сховище.

На час вчинення інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_4 діяння, положення ч. 1 ст. 51 КУпАП діяли в редакції Закону №1449-VI від 04.06.2009, згідно з якими було встановлено адміністративну відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати.

Викрадення чужого майна вважалося дрібним, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищувала 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Згідно з п. 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Відповідно до підпункту 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV Податкового кодексу України податкова соціальна пільга дорівнює п`ятдесяти відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

З 01.01.2024 набрав чинності Закон України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», яким встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2024 в сумі 3028 грн. Отже, податкова соціальна пільга у 2024 році складала 1514 грн.

Положеннями ст. 185 КК України встановлено кримінальну відповідальність за таємне викрадення чужого майна (крадіжку).

У нормах Кримінального кодексу України не встановлено розміру вартості майна, що є предметом крадіжки.

Таким чином, відповідно до ч. 3 ст. 51 КУпАП в редакції Закону №1449-VI від 04.06.2009 у 2024 році на час, до якого відноситься інкриміноване ОСОБА_4 діяння, крадіжка чужого майна вважалася дрібною, якщо вартість такого майна на момент здійснення правопорушення не перевищувала 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тобто 302 грн. 80 коп. Якщо вартість викраденого майна перевищувала 302 грн. 80 коп., то наставала кримінальна відповідальність.

Однак, з 09.08.2024 набув чинності Закон України №3886-IX від 18.07.2024 «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів».

Цим Законом ст. 51 КУпАП викладено в новій редакції, відповідно до якої за ч. 1 ст. 51 КУпАП, встановлено адміністративну відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Згідно ч. 2 ст. 51 КУпАП настає адміністративна відповідальність за дії, передбачені частиною першою цієї статті, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно ч. 2 ст. 4 КК України, передбачено, що кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Відповідно до ч. 6 ст. 3 КК України, зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Положеннями ч. 1 ст. 5 КК України, визначено, що закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Отже, має місце часткова декриміналізація діянь, у виді крадіжки майна вартістю до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на час розгляду справи становить 3028 грн, а відтак суд приходить до висновку, що втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність вчиненого ОСОБА_4 діяння, тому що, вартість майна, у здійсненні крадіжки якого він обвинувачується, згідно обвинувального акта становить 950 грн., що не перевищує двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тому його дії можливо кваліфікувати за відповідними частинами Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Згідно п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Частиною 7 ст. 284 КПК України передбачено, що ухвала про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої або пунктом 1-2 частини другої цієї статті, постановляється судом з урахуванням особливостей, визначених статтею 479-2 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 479-2 КПК України якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, суд зупиняє судовий розгляд і запитує згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої статті 284 цього Кодексу. Суд закриває кримінальне провадження на цій підставі, якщо обвинувачений проти цього не заперечує.

Як було зазначено вище кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Водночас у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності.

Європейський суд з прав людини вважає, що ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Ніякого покарання без закону» є важливою складовою принципу верховенства права. Він також підтвердив, що зазначена стаття Конвенції допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На цьому принципі ґрунтується правило, згідно з яким за наявності відмінностей між чинним на час вчинення злочину кримінальним законом та законом, який набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди мають застосовувати той із них, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого (рішення у справі Скоппола проти Італії).

Згідно ст. 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Зміст цієї конституційно-правової норми деталізовано у ст. 5 КК України, згідно якої визначено, що закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Тому, наведені зміни в законодавстві, які пом`якшують кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшують становище особи, мають зворотну дію в часі.

Судом, прийнято до уваги рішення Конституційного суду №6-рп/2000 від 19 квітня 2000 року в справі № 1-3/2000, однак слід зауважити, що висновок до якого прийшов суд базувався на нормах Кримінального кодексу України в редакції 1960 року.

Саме вищевказане рішення було покладено в основу рішення колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 29.08.2024 №278/1566/21 (провадження №51-2555км24), відповідно до якого суд дійшов висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є кримінальними правопорушеннями, та встановлюється відповідальність за їх вчинення, відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи, а Закон України №3886-IX від 18.07.2024 «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» є складовою законодавства про адміністративні правопорушення, з огляду на що зміни ст. 51 КУпАП не можна вважати новим зміненим законом України про кримінальну відповідальність, відповідно і застосовувати положення ч. 1 ст. 58 Конституції України та ст. 5 КК, які визначають зворотну дію закону в часі.

Однак, дана позиція Конституційного суду висловлена у справі №6-рп/2000 від 19 квітня 2000 року № 1-3/2000 була актуальна на час її прийняття, оскільки, відповідно до положень діючого на той час Кримінального кодексу України в редакції 1960 року, виключно кримінальним законом України визначалось діяння, яке є кримінальним правопорушенням, та встановлювалась відповідальність за його вчинення.

Проте, дана твердження не є виключним зважаючи на положення ч. 6 ст. 3 чинного Кримінального кодексу України, яким визначено, що зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення.

На думку суду зміни, які були внесені Законом України №3886-IX від 18.07.2024 «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» є змінами до законодавства України про кримінальну відповідальність, оскільки вони безпосередньо впливають на настання кримінальної відповідальності за викрадення майна, а тому наявні всі правові підстави, для застосування, як положень ст. 5 КК України, так і ст. 58 Конституції України.

За таких обставин, враховуючи імперативність вимог ч. 3 ст. 479-2 КПК України та позицію обвинуваченого ОСОБА_4 , який надав згоду на закриття кримінального провадження, а також, те, що ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визначалися законом як протиправні, клопотання прокурора є обґрунтованим, відповідає вимогам закону, який діє на час прийняття судом відповідного рішення, а тому підлягає задоволенню.

Суд позбавлений можливості вирішити питання щодо долі речових доказів, накладених під час досудового розслідування арештів та судових витрат, оскільки стороною обвинувачення не було надано необхідних для цього документів.

Керуючись ст. ст. 2-5, 185 КК України, ст. ст. 284, 369-372, 376, 479-2 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора задовольнити.

На підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, відомості про яке внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000970 від 15.07.2024 закрити у зв`язку з втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_4 у виді тримання під вартою скасувати, звільнивши його з-під варти в залі суду.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області, протягом семи днів з дня її проголошення.

Суддя: ОСОБА_1