ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.09.2024 місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000168 від 04.08.2024, на підставі обвинувального акта за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Коробки Херсонської області, зареєстрованого у цьому АДРЕСА_1 ), без постійного місця проживання в м.Києві, такого, що має середню освіту, неодруженого, офіційно непрацевлаштованого, такого, що в силу ст. 89 КК України судимості не має,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

за участю учасників судового провадження:

прокурор ОСОБА_4 ,

потерпіла ОСОБА_5 ,

обвинувачений ОСОБА_6 ,

захисник ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и в:

Так, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, із 05:30 24.02.2022 в Україні було введено воєнний стан строком на 30 діб. У подальшому строк дії воєнного стану в Україні продовжено: 1) з 05:30 26.03.2022 строком на 30 діб згідно з Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022; 2) з 05:30 25.04.2022 строком на 30 діб згідно з Указом Президента України від 18.04.2022 №259/2022; 3) з 05:30 25.05.2022 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022; 4) з 05:30 23.08.2022 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 12.08.2022 №573/2022; 6) з 05:30 19.02.2023 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 06.02.2023 №58/2023; 7) з 05:30 20.05.2023 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 01.05.2023 №255/2023; 8) з 05:30 18.08.2023 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 26.07.2023 №451/2023; 9) з 05:30 16.11.2023 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 06.11.2023 №734/2023; 10) з 05:30 14.02.2024 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 05.02.2024 №49/2024; 11) з 05:30 14.05.2024 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 06.05.2024 №271/2024.

Водночас, судом установлено, що 04.08.2024 приблизно об 11:00 ОСОБА_6 , перебуваючи у вагоні електропоїзду на станції метро «ОБОЛОНЬ» КП «КИЇВСЬКИЙ МЕТРОПОЛІТЕН», помітив поблизу себе ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , котра тримала в руці блокнот чорного кольору, в якому ОСОБА_6 помітив гроші. У цей момент у ОСОБА_6 раптово виник злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, вчиненого в умовах воєнного стану. Реалізуючи свій умисел, в той же час в тому ж місці ОСОБА_6 , діючи умисно з корисливих мотивів, усвідомлюючи, що його дії носять відкритий характер, підійшов до ОСОБА_5 та шляхом ривка вирвав з її руки блокнот чорного кольору, в якому перебували гроші в сумі 1 500 грн, та, утримуючи при собі викрадене майно, з місця злочину зник, розпорядившись в подальшому викраденим майном на власний розсуд. Внаслідок вчинення злочину ОСОБА_6 спричинив потерпілій ОСОБА_5 майнову шкоду на загальну суму 1 500 грн.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою винуватість у вчиненні злочину визнав повністю, щиро покаявся, зазначив, що жалкує, що так сталося, беззаперечно підтвердив обставини кримінального провадження, при цьому не оспорював день, час, місце, спосіб та мотиви вчиненого ним злочину відповідно до висунутого обвинувачення й показав наступне.

Так, обвинувачений ОСОБА_6 показав, що дійсно 04.08.2024 приблизно об 11:00 він їхав у метро міста Києва зі станції «МІНСЬКА» до станції «АКАДЕММІСТЕЧКО» та, перебуваючи у вагоні метро, він помітив потерпілу, яка тримала в руках блокнот чорного кольору, в якому він помітив гроші. Людей у вагоні було небагато. Він підійшов до потерпілої та шляхом ривка вирвав з її рук блокнот із грошима та покинув вагон метро, це відбулося на станції метро «ОБОЛОНЬ». Після цього він переглянув вміст блокнота та, забравши з нього гроші в сумі 1500 грн, лишив блокнот на вказаній станції та покинув місце події. За частину вкрадених грошей він купив шаурму та панамку. Через деякий час його зупинили працівники поліції на станції метро «ЖИТОМИРСЬКА», яким він відразу зізнався у вчиненому. При цьому, ОСОБА_6 , висловивши самозасудження свого вчинку та зазначивши про готовність нести кримінальну відповідальність, свою винуватість в учиненні злочину визнав повністю, щиро покаявся та, попросивши вибачення у потерпілої, просив суд суворо не карати.

Показання обвинуваченого ОСОБА_6 є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння останнім змісту обставин вчинення злочину.

Враховуючи те, що учасники судового провадження не оспорювали обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, судом було встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, за відсутністю будь-яких сумнівів у добровільності та істинності позиції останніх, за згодою учасників судового провадження, суд провів судовий розгляд кримінального провадження щодо всіх його обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням матеріалів кримінального провадження, що мають істотне значення для вирішення обвинувачення по суті, визнавши недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, судом роз`яснено сторонам кримінального провадження, що у цьому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Це повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації №6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Таким чином, розглянувши кримінальне провадження стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 в межах висунутого обвинувачення, допитавши останнього, дослідивши письмові матеріали, суд приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого в умовах воєнного стану, за обставин, установлених у судовому засіданні, доведено повністю та кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 186 КК України.

Вирішуючи питання про призначення виду та розміру покарання обвинуваченому, суд приходить до наступного висновку.

Як неодноразово орієнтував у своїх постановах Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду (зокрема, у постановах від 13.11.2018 у справі №401/2807/16-к (провадження №51-2816км18), від 11.06.2024 у справі № 638/1500/23 (провадження №51-965км24) дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Суд, призначаючи покарання, враховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато у чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання повною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за кримінальне правопорушення є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження. Реалізуючи принцип індивідуалізації покарання, необхідно в остаточному підсумку враховувати діяння, особу винного, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, а також вплив призначеного покарання на виправлення й перевиховання конкретного засудженого.

При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Згідно з пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 зі змінами та доповненнями «Про практику призначення судами кримінального покарання» слід звернути увагу судів на те, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Із системного аналізу положень ст. 23 КПК України та ст. 65 КК України слідує, що питання про наявність чи відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, вирішується судом у нарадчій кімнаті на підставі безпосередньо досліджених доказів.

Так, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину, що відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів.

Оцінюючи особу обвинуваченого, суд зважує на роз`яснення, що містяться в абзаці 3 пункту 3 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до якого, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Так, обвинувачений ОСОБА_6 має середню освіту, неодружений, на утриманні дітей та/або інших осіб не має, в силу ст. 89 КК України судимості не має, на момент вчинення злочину хоча й неофіційно, однак працював (зі слів), за даними наявної документації на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, що свідчить про його осудність, має офіційне місце реєстрації у АДРЕСА_2 , територія якого з 24.02.2022 по цей час є тимчасово окупованою РФ територією України, що змусило ОСОБА_6 переїхати на підконтрольну Україні територію, а саме до міста Києва, де він постійного місця проживання не має.

Вирішуючи питання про наявність у кримінальному провадженні обставин, що пом`якшують покарання відповідно до ст. 66 КК України, суд зважує на роз`яснення, що містяться у пункті 4 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду, відповідно до якого, виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому, таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Згідно ст. 66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнає «щире каяття» та «активне сприяння розкриттю злочину» з огляду на таке.

Можливість врахування обставиною, що пом`якшує покарання винної особи, - «щире каяття» обґрунтовується наступним.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим. Повне визнання особою своєї вини у вчиненні злочину обґрунтовується тим, що така особа заслуговує поблажливого ставлення до себе, оскільки вона щиро каючись у вчиненні злочину, викладає всі обставини вчиненого, що сприяє встановленню істини по справі, тобто розкриттю злочину.

Судом було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 , висловивши самозасудження своєї кримінально караної поведінки та зазначивши про готовність нести кримінальну відповідальність, вину у вчиненні злочину визнав повністю та під час допиту в суді зазначив, що шкодує про свій вчинок і розкаюється, добровільно сприяв органу досудового розслідування в установленні обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, в судовому засіданні попросив вибачення у потерпілої, що свідчить про наявність у кримінальному провадженні обставини, що пом`якшує покарання, - «щире каяття».

Вказаний висновок суду узгоджується з позицією, викладеною у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06.09.2022 справа №397/92/15-к, від 02.11.2021 справа №643/13256/17 та ін., які беруться судом до уваги в силу вимог ст. 13 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII), відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Водночас, під активним сприянням розкриттю злочину необхідно вважати надання добровільної допомоги органам досудового розслідування будь-яким чином, зокрема таким, як повідомлення правоохоронним органам невідомих їм обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття співучасників, надання допомоги в їх затриманні, добровільна видача знарядь та засобів вчинення злочину, майна здобутого злочинним шляхом або ж допомога у розшуку цього майна.

Так, у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 та прокурор, кожен окремо, підтвердили суду, що ОСОБА_6 активно сприяв розкриттю злочину, а саме в ході досудового розслідування він давав правдиві свідчення, під час проведення слідчого експерименту за його участю він детально розповів та продемонстрував спосіб вчинення ним злочину, що повністю підтвердилося під час встановлення органом досудового розслідування обставин кримінального провадження.

Вищевказані обставини, на переконання суду, свідчать про наявність у кримінальному провадженні обставини, що пом`якшує покарання, - «активне сприяння розкриттю злочину», оскільки повідомлені факти сприяння органу досудового розслідування розкриттю злочину підтверджені прокурором у судовому засіданні та про наявність цієї обставини, що пом`якшує покарання, повідомлено останнім у судових дебатах.

Такий висновок суду узгоджується з позицією, викладеною у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06.09.2022 справа №397/92/15-к, від 07.04.2021 справа №263/15605/17 та ін., які беруться судом до уваги в силу вимог ст. 13 Закону №1402-VIII.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 відповідно до ст. 67 КК України суд визнає «вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку».

Підсумовуючи вищевикладене, враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зваживши на ступінь тяжкості вчиненого злочину та відомості про особу обвинуваченого, а також на наявність обставини, що обтяжує покарання, - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку та наявність обставин, що пом`якшують покарання, - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, суд приходить до висновку про призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі відповідно до санкції ч. 4 ст. 186 КК України.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у вищевказаній постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 зі змінами та доповненнями «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Таким чином, ураховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину у сукупності з даними про особу обвинуваченого та обставинами кримінального провадження, а також з негативним ставленням останнього до вчиненого, критичною оцінкою своїх дій, зважаючи на те, що обвинувачений в ході судового розгляду неодноразово просив вибачення у потерпілої, а остання прийняла ці вибачення, зазначивши про те, що вона будь-яких претензій морального та матеріального характеру до обвинуваченого не має, окремо зважуючи на обставини, які склалися в житті обвинуваченого, котрий внаслідок збройної агресії проти України був змушений залишити місце постійного проживання у Херсонській області та переїхати до міста Києва, де проживає в хостелах, на проживання заробляє фізичною працею, за частину вкрадених грошей придбав їжу для себе, що звичайно не виправдовує обвинуваченого в частині способу здобуття коштів для існування, однак, на думку суду, все вищевказане та наявність у кримінальному провадженні обставин, що пом`якшують покарання, - «щире каяття» та «активне сприяння розкриттю злочину», в сукупності зі ставленням обвинуваченого до вчиненого свідчить про можливість призначення останньому основного покарання у виді позбавлення волі нижче від найнижчої межі за санкцією вказаної норми КК України, оскільки, на переконання суду, покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з його реальним відбуванням буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень відповідно до мети покарання, визначеної ч. 2 ст. 50 КК України.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12» зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

У цій справі, на переконання суду, вид та розмір покарання відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (рішення у справах «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005, «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні з тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, та повністю узгоджуватиметься з критерієм справедливості, правову позицію щодо якого висловив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 02.11.2004 у справі № 1-33/2004, зазначивши, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину; справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні і тяжкістю та обставинами скоєного та особою винного.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах ДУ «КИЇВСЬКИЙ СЛІДЧИЙ ІЗОЛЯТОР», обраний судом під час судового провадження ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 26.09.2024 стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 (справа №756/11860/24), до набрання вироком законної сили слід залишити без зміни. Підстав для його зміни на такий, що не пов`язаний з триманням під вартою суд не вбачає.

Цивільний позов не заявлявся.

Долю речових доказів у кримінальному провадженні слід вирішити відповідно до положень ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Водночас, відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадках виправдування обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 08.08.2024 (справа №758/9680/24) на речові докази у кримінальному провадженні, а саме майно, яке належить ОСОБА_6 та майно, вилучене під час особистого обшуку останнього 04.08.2024, а саме на: 1 000 гривень, двома купюрами по 500 гривень, в розірваному вигляді, 20 гривень однією купюрою, 1 долар США, кофту з капюшоном жовтого з кольору в розірваному стані з написами «SUSTACOOL КІР SAVING АНОТ», кросівки чорного кольору з білими вставками.

Інші заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Керуючись статтями 100, 369-371, 373, 374, 376, 395, 532 КПК України, суд, -

у х в а л и в:

ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та призначити покарання за ч. 4 ст. 186 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

Строк відбування ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі обчислювати з дня набрання вироком законної сили.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_3 в умовах ДУ «КИЇВСЬКИЙ СЛІДЧИЙ ІЗОЛЯТОР» залишити без зміни.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбутого ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі зарахувати строк його попереднього ув`язнення з 04.08.2024 (момент фактичного затримання) по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 08.08.2024 (справа №758/9680/24) на речові докази у кримінальному провадженні, а саме майно, яке належить ОСОБА_6 , та майно, вилучене під час особистого обшуку останнього 04.08.2024, а саме на: 1 000 гривень, двома купюрами по 500 гривень, в розірваному вигляді, 20 гривень однією купюрою, 1 долар США, кофту з капюшоном жовтого з кольору в розірваному стані з написами «SUSTACOOL КІР SAVING АНОТ», кросівки чорного кольору з білими вставками.

Речові докази у кримінальному провадженні:

- 1 000 гривень, двома купюрами по 500 гривень, в розірваному вигляді, 20 гривень однією купюрою, 1 долар США, кофту з капюшоном жовтого з кольору в розірваному стані з написами «SUSTACOOL КІР SAVING АНОТ», кросівки чорного кольору з білими вставками (постанова від 04.08.2024), - після набрання вироком законної сили повернути власнику та/або законному володільцю.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1