УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 161/5349/20

провадження № 51-3048ск20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 16 липня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000643 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кременець Рожищенського району Волинської області та жителя АДРЕСА_1 ),

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Луцький міськрайонний суд Волинської області вироком від 19 лютого 2024 року визнав ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК (у редакції Закону від 15 квітня 2008 року № 270-VI), і призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Вирішив питання, які стосуються: запобіжного заходу; початку строку відбування покарання; зарахування строку попереднього ув`язнення у кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за вчинення заволодіння чужим майном шляхом обману, за попередньою змовою групою осіб, шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки за таких обставин.

Так, ОСОБА_4 спільно з особами, матеріали щодо яких виділені в окреме провадження, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, керуючись корисливим мотивом та метою отримання незаконних прибутків, маючи умисел на незаконне заволодіння грошима громадян, шляхом їх обману, під виглядом продажу їм через мережу Інтернет транспортного засобу, якого насправді у них не було, використовуючи невстановлену під час досудового розслідування електронно-обчислювальну техніку, яка була підключена до мережі Інтернет, 15 липня 2019 року розмістили на сайті «https://auto.ria.com» повідомлення про продаж автомобіля марки «Skoda Octavia A5», вартістю 4900 дол. США, не маючи його в наявності та мети його продавати.

18 липня 2019 року, користуючись мережею Інтернет, на сайті « ІНФОРМАЦІЯ_2 », цим оголошенням зацікавився ОСОБА_5 , який зателефонував за номером телефону, що був указаний на зазначеній сторінці, з метою придбання цього автомобіля та у подальшому на вказані йому співучасниками карткові рахунки, відкриті в АТ «АКЦЕНТ-БАНК» на ім`я ОСОБА_6 та ПАТ КБ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_7 , декількома платежами перерахував гроші в сумі 54 900 грн.

Отримавши від ОСОБА_5 та знявши їх, ОСОБА_4 спільно з іншими особами, матеріали щодо яких виділено в окреме провадження, на телефонні дзвінки від потерпілого не відповідали, після чого вимкнули мобільні телефони, а отримані кошти розподілили між собою.

Отже, ОСОБА_4 , спільно з іншими особами, матеріали щодо яких виділено в окреме провадження, заподіяли ОСОБА_5 майнову шкоду на суму 54 900 грн.

Рівненський апеляційний суд ухвалою від 16 липня 2024 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі та узагальнені доводи особи, яка її подала

У поданій касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного ОСОБА_4 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Як стверджує прокурор, апеляційний суд, відмовляючи у повторному дослідженні зазначених стороною обвинувачення письмових доказів у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_4 , порушив принцип безпосереднього дослідження доказів та змагальності кримінального процесу.

Водночас зазначає, що рішення цього суду не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), оскільки у ньому не наведено мотивів з яких суд виходив під час відхилення доводів прокурора щодо наявності в діянні засудженого кваліфікуючої ознаки, а саме вчинення злочину у складі організованої групи.

Вказує, що протоколами негласних слідчих (розшукових) дій (далі - НСРД), зокрема зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж з номерів телефонів, якими користувались ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 та ОСОБА_10 , підтверджується стійкість організованої групи, чіткий розподіл між ними обов`язків та наявність розробленого плану.

За твердженням прокурора, апеляційний суд незастосував закон який підлягає застосуванню, а саме ч. 4 ст. 190 КК, внаслідок чого допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Також зазначає, що через неправильну кваліфікацію вчиненого ОСОБА_4 діяння суд призначив останньому м`яке покарання.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень під час розгляду справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Положеннями статей 2, 7, 370, 404, 419 КПК визначено, що під час перегляду оспорюваного вироку апеляційний суд, дотримуючись засад кримінального провадження, зобов`язаний ретельно перевірити всі доводи, викладені в апеляційних скаргах, з`ясувати, чи повно, всебічно та об`єктивно здійснено судове провадження, чи було у передбаченому вказаним Кодексом порядку здобуто докази обвинувачення, чи оцінено їх місцевим судом із додержанням правил ст. 94 цього Кодексу, чи правильно було застосовано закон України про кримінальну відповідальність.

Апеляційний суд, переглянувши вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_4 у апеляційному порядку, наведених вимог процесуального закону дотримався.

З долучених до касаційної скарги судових рішень вбачається, що орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК (в редакції Закону від 15 квітня 2008 року № 270-VI), а саме у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчиненим організованою групою, шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки.

Місцевий суд, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності та надавши цим доказам оцінку, дійшов висновку про відсутність в інкримінованому ОСОБА_4 діянні такої кваліфікуючої ознаки шахрайства, як вчинення кримінального правопорушення організованою групою.

Суд, проаналізувавши докази, наявні у матеріалах кримінального провадження, встановив, що вони не підтверджують факт розподілу ролей між учасниками групи - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_4 . Обставина, зазначена в обвинувальному акті, що ОСОБА_8 був організатором і керівником злочинної групи, планував кримінальні правопорушення, розподіляв ролі та гроші між учасниками, не знайшла підтвердження під час судового розгляду.

Зокрема, оцінивши матеріали НСРД, а саме зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж за номерами телефонів ОСОБА_8 і ОСОБА_9 суд з`ясував, що між учасниками цієї групи не існувало тісних стосунків, притаманних організованій групі, а також централізованого підпорядкування, єдиних для всіх правил поведінки, чіткого плану злочинної діяльності і розподілу функцій учасників щодо його досягнення.

З урахуванням наведеного вище, суд перекваліфікував діяння ОСОБА_4 з ч. 4 ст. 190 КК (в редакції Закону від 15 квітня 2008 року № 270-VI) на ч. 3 ст. 190 КК (в тій самій редакції) і засудив його за цією нормою закону, призначивши відповідне покарання.

Не погоджуючись з наведеним вище вироком суду, зокрема, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просив вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_4 винуватим за ч. 4 ст. 190 КК і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців з конфіскацією майна.

Прокурор у скарзі зазначав, що наявні в матеріалах справи докази підтверджують вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення у складі організованої групи. Звертав увагу на те, що, виключивши кваліфікуючу ознаку - вчинення кримінального правопорушення в складі організованої групи, суд не врахував тривалість протиправної діяльності, складність підготовки до злочину, чіткий розподіл ролей і координацію дій інших співучасників, здійснену організатором ОСОБА_8 під час підготовки і вчинення злочинів. Прокурор також просив повторно дослідити докази у справі.

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, погодився з висновками місцевого суду, визнав їх обґрунтованими і вмотивованими.

Залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення та вказуючи про законність рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, послався на практику Верховного Суду, згідно з якою, для визнання злочину, вчиненого організованою групою, необхідно довести існування такої групи та її структуру. Організована група формується поступово, її мета - координація дій учасників для спільної злочинної діяльності. Основною ознакою такої групи є стійкість, яка виражається у здатності протидіяти дезорганізації, а не лише у детальному плануванні злочинів.

Водночас суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду, що докази у справі не підтверджують наявність обов`язкової ознаки організованої групи - стійкості. Вони також не свідчать про тісні зв`язки між учасниками, централізоване підпорядкування, єдині правила поведінки, чіткий план злочинної діяльності та розподіл ролей, що характерно для організованих груп.

З урахуванням наведеного вище, апеляційний суд відхилив доводи прокурора зазначені в апеляційній скарзі з підстав того, що сторона обвинувачення не навела достатніх аргументів на підтвердження наявності в діянні ОСОБА_4 такої кваліфікуючої ознаки шахрайства, як вчинення кримінального правопорушення організованою групою.

З такими висновками апеляційного суду погоджується і Верховний Суд.

Відповідно до ч. 3 ст. 28 КК кримінальне правопорушення визнається вчиненим організованою групою, якщо в його готуванні або вчиненні брали участь декілька осіб (три і більше), які попередньо зорганізувалися у стійке об`єднання для вчинення цього та іншого (інших) кримінальних правопорушень, об`єднаних єдиним планом з розподілом функцій учасників групи, спрямованих на досягнення цього плану, відомого всім учасникам групи.

Утворення (створення) організованої групи необхідно розуміти як сукупність дій з організації (формування, заснування) стійкого злочинного об`єднання для зайняття злочинною діяльністю. Зазначені дії за своїм змістом близькі до дій з організації кримінального правопорушення і включають підшукування співучасників, об`єднання їхніх зусиль, детальний розподіл між ними обов`язків, складання плану, визначення способів його виконання. Проте основною метою організатора такої групи (організації) є утворення стійкого об`єднання осіб для зайняття злочинною діяльністю, забезпечення взаємозв`язку між діями всіх учасників останнього, упорядкування взаємодії його структурних частин.

Відповідно до вимог наведеної вище норми, для визнання кримінального правопорушення вчиненим організованою групою обов`язковим є доведення наявності стійкого об`єднання осіб для зайняття злочинною діяльністю, чого у цій справі суди не встановили.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, і може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно в разі, якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

За правовою позицією об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеною в постанові від 03 квітня 2023 року у справі № 537/984/20 (провадження № 51-1747кмо22), в основі апеляційного перегляду судового рішення лежить перевірка його обґрунтованості й законності, задля чого апеляційний суд наділений відповідними процесуальними можливостями, ключовою із яких є перевірка повноти і правильності встановлення судом першої інстанції обставин кримінального провадження за результатами дослідження та оцінки доказів. Водночас лише в тій ситуації, коли суд апеляційної інстанції вбачає, що доводи в апеляційній скарзі щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження виглядають обґрунтованими та потребують перевірки, він таку перевірку здійснює шляхом повторного дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, із дотриманням вимог ст. 404 КПК.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення, не вважав за потрібне повторно досліджувати докази в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 404 КПК, оскільки прокурор не навів доводів на обґрунтування того, що місцевий суд дослідив докази неповністю або з порушенням, а тому апеляційний суд обмежився аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції, за результатами чого погодився з їх оцінкою.

Сама наявність клопотання про повторне дослідження того чи іншого доказу або факт непогодження сторони з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів не зобов`язує суд апеляційної інстанції досліджувати всю сукупність доказів, оцінених у суді першої інстанції.

Відмова в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.

Отже, Верховний Суд уважає, що під час здійснення апеляційної процедури не було допущено істотних порушень приписів ст. 404 КПК.

Водночас колегія суддів вважає, що визначене місцевим судом ОСОБА_4 і залишене без зміни судом апеляційної інстанції покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Доводи прокурора у касаційній скарзі не спростовують висновків апеляційного суду.

З урахуванням цього касаційний суд підсумовує, що ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою й обґрунтованою і за змістом відповідає приписам статей 370, 419 КПК, у ній наведені мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався, постановляючи рішення, закон про кримінальну відповідальність застосовано правильно, а отже, підстави для задоволення касаційної скарги прокурора відсутні.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 16 липня 2024 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3