Провадження № 1-кс/638/3459/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2024 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань Дзержинського районного суду м.Харкова скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого СВ Харківського РУП №3 ГУНП в Харківській області ОСОБА_4 від 04.10.2024 року про відмову у визнанні потерпілим у кримінальну провадженні №0000431 від 29.01.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, -

встановив:

ОСОБА_3 звернулась до слідчого судді Дзержинського районного суду м.Харкова зі скаргою, в якій, зокрема, просить скасувати постанову слідчої СВ Харківського РУП №3 ГУНП в Харківській області ОСОБА_4 від 04.10.2024 року про відмову у визнанні потерпілим ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0000431 від 29.01.2016 року та визнати її потерпілою у вказаному кримінальному провадженні.

В обґрунтування скарги зазначає, що СВ Харківського РУП №3 ГУНП в Харківській області тривалий час здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0000431 від 29.01.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України. Вказує, що вона звернулась до Дзержинського РВ м.Харкова із заявою про вчинення злочину щодо її сім`ї, оскільки вважає, що їй було завдано моральної шкоди розбійним нападом на сина, а також майнової шкоди, оскільки автомобіль було придбано за спільні кошти сім`ї. Слідчий, який прийняв заяву, не вніс відомості до ЄРДР. Тоді її чоловік ОСОБА_5 , звернувся із заявою до відділу поліції від імені сім`ї, але відомості внесені повторно не були. Після чого ОСОБА_5 звернувся зі скаргою до Дзержинського районного суду м.Харкова, який зобов`язав відділ поліції внести відомості до ЄРДР. З того часу слідчі дії практично не проводяться. При звернення до слідчого заявник дізналась, що вона не є потерпілою у справі, а виступає в якості свідка. 25.07.2024 року нею подано відповідно заяву слідчій ОСОБА_4 про визнання її потерпілою. 07.09.2024 року отримала на пошті постанову слідчої про відмову у визнанні потерпілою. 17.09.2024 року ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м.Харкова зазначену постанову слідчого скасовано та зобов`язано повторно розглянути заяву про визнання потерпілою. 23.10.2024 року заявник поштою отримала постанову слідчого від 04.10.2023 про відмову у визнанні потерпілою. Вказує, що не погоджується з оскаржуваною постановою через її невмотивованість та необґрунтованість.

Заявник в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, в якій просила скаргу розглянути у її відсутність та задовольнити.

Слідчий в судове засідання не з`явилась, про розгляд повідомлялась, причини неявки не повідомила, надала для огляду в судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000431 від 29.01.2016 року.

Згідно ч.3 ст.306 КПК України, розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування здійснюється за обов`язкової участі особи, яка подала скаргу, чи її захисника, представника та слідчого чи прокурора, рішення, дії, бездіяльність яких оскаржується. Відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

Розглянувши скаргу, дослідивши надані матеріали, оглянувши матеріали кримінального провадження №0000431 від 29.01.2016 року, слідчий суддя дійшов наступного.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи громадянина України захищаються судом. Суть такого захисту полягає в тому, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади.

Інститут оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого чи прокурора є одним з елементів судового контролю за стадією досудового розслідування кримінальних проваджень.

Судовим розглядом встановлено, що слідчим відділом Харківського районного управління поліції № 3 ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у об`єднаному кримінальному провадженні №0000431 від 29.01.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України.

З Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000431 вбачається, що 28.01.2016 року до Дзержинського відділу поліції (м.Харків) ГУ НП в Харківській області надійшла ухвала Дзержинського районного суду м.Харкова, в якій зобов`язано внести до ЄРДР факти за заявою ОСОБА_5 , який повідомив, що 21.11.2015 року приблизно о 14:30 год. невстановлена особа, перебуваючи за адресою: м.Харків, пр.Перемоги біля буд.57 шахрайським шляхом заволоділа його автомобілем ВАЗ-2108 р.н. НОМЕР_1 , 1990 року випуску, чим заподіяла останньому матеріальні збитки. Заявник або потерпілий ОСОБА_5 .

Станом на дату розгляду скарги у кримінальному провадженні жодній особі підозра не пред`явлена.

25.07.2024 року ОСОБА_3 звернулась до слідчого із заявою про визнання потерпілою у кримінальному провадженні №0000431 від 29.01.2016 року.

Постановою слідчого СВ Харківського РУП №3 ГУНП в Харківській області ОСОБА_4 від 02.08.2024 року відмовлено у задоволенні вказаної заяви, копію якої заявником отримано поштою 07.09.2024 року.

В подальшому ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 17.09.2024 року вказану постанову скасовано та зобов`язано слідчого СВ Харківського РУП №3 ГУНП в Харківській області у кримінальному провадженні №0000431 від 29.01.2016 року повторно розглянути заяву ОСОБА_3 щодо визнання потерпілою у кримінальному провадженні №0000431 від 29.01.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України.

Постановою слідчого СВ Харківського РУП №3 ГУНП в Харківській області ОСОБА_4 від 04.10.2024 року відмовлено у задоволенні вказаної заяви, копію якої заявником отримано поштою 23.10.2024 року.

Частиною 1 статті 303 КПК України передбачено можливість оскарження рішення прокурора, слідчого, дізнавача про відмову у визнанні потерпілим особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою.

Відповідно до ст. 304 КПК України, скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора, передбачені частиною першою статті 303 цього Кодексу, можуть бути подані особою протягом десяти днів з моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності. Якщо рішення слідчого чи прокурора оформлюється постановою, строк подання скарги починається з дня отримання особою її копії.

Відтак, вказана скарга подана повноважною особою, у визначений законом спосіб, проте з порушенням строків на звернення до слідчого судді з метою оскарження такого рішення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що на момент внесення відомостей до ЄРДР ОСОБА_5 фактично був представником ОСОБА_6 - власника транспортного засобу ВАЗ-2108 д.н.з. НОМЕР_1 . ОСОБА_5 та ОСОБА_7 подано заяву про визнання їх потерпілими у кримінальному провадженні, ними отримано пам`ятки про процесуальні права та обов`язки потерпілого, а також їх допитано в якості потерпілих слідчим.

ОСОБА_3 є свідком у кримінальному провадженні.

Відмовляючи у задоволенні заяви про визнання потерпілою у кримінальному провадженні слідчий посилалась на ту обставину, що заявник не набула права власності на транспортний засіб, представником власника майна ОСОБА_8 на підставі довіреності не була. Натомість перехід права власності відбувається на підставі договору купівлі-продажу.

З огляду на викладене, розглянувши скаргу в межах питань, які були винесені на її розгляд, та перевіривши надані в обґрунтування цих питань докази, з урахуванням вищенаведеного, слідчий суддя дійшов наступного.

Відповідно до ч.1 ст.55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

При цьому, права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про злочин або заяви про залучення її до провадження як потерпілого (ч.2 ст.55 КПК України).

Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого.

Потерпілим не може бути особа, якій моральна шкода завдана як представнику юридичної особи чи певної частини суспільства.

Правилами частини 5 статті 55 КПК України визначено, що за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до кримінального провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної в частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

Згідно з частинами 3, 5 статті 110 КПК України рішення слідчого, дізнавача, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, дізнавач, прокурор визнає це за необхідне.

Постанова слідчого, дізнавача, прокурора складається з: 1) вступної частини, яка повинна містити відомості про: місце і час прийняття постанови; прізвище, ім`я, по батькові, посаду особи, яка прийняла постанову; 2) мотивувальної частини, яка повинна містити відомості про: зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови; мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу; 3) резолютивної частини, яка повинна містити відомості про: зміст прийнятого процесуального рішення; місце та час (строки) його виконання; особу, якій належить виконати постанову; можливість та порядок оскарження постанови.

Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4 роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Отже, виходячи із концепції моральної шкоди, обов`язковому з`ясуванню під час встановлення цього питання підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, необхідно з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі заявник оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення.

Слідчий суддя вважає безпідставними посилання заявниці як підстави для визнання її потерпілою у кримінальному провадженні завдання їй моральної та майнової шкоди кримінальним правопорушенням, передбаченим ч.2 ст.190 КК України.

При цьому суд наголошує, що відомості про кримінальне провадження №0000431 внесені до ЄРДР 29.01.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України.

Диспозиція частини 2 ст.190 КК України передбачає кримінальну відповідальність за шахрайство, тобто заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою, вчинене повторно, або за попередньою змовою групою осіб, або таке, що завдало значної шкоди потерпілому.

З витягу з ЄРДР №0000431 вбачається, що 28.01.2016 до Дзержинського відділу поліції (м.Харків) ГУ Національної поліції в Харківській області надійшла ухвала Дзержинського районного суду м.Харкова, в якій зобов`язано внести до ЄРДР факти за заявою гр. ОСОБА_5 , який повідомив, що 21.11.2015 року приблизно о 14:30 год. невстановлена особа, перебуваючи за адресою: м.Харків, пр.Перемоги біля буд.57 шахрайським шляхом заволоділа його автомобілем ВАЗ-2108 р.н. НОМЕР_1 , 1990 року випуску, чим заподіяла останньому матеріальні збитки.

Дослідженими матеріалами встановлено, що транспортний засіб ВАЗ-2108 р.н. НОМЕР_1 , який є предметом вчинення кримінального правопорушення, належить на праві власності ОСОБА_6 , останнім 24.05.2008 року видано на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_7 довіреність з правом передоручення повноважень та на строк до 24.05.2015 року. ОСОБА_3 не надано достатньо доказів набуття ані права власності на транспортний засіб, ані права користування та розпорядження ним.

Також згідно розписки, яка міститься в матеріалах кримінального провадження, ОСОБА_9 24.05.2008 року отримав грошові кошти від ОСОБА_5 в сумі 3600 доларів США за продаж автомобілю ВАЗ-2108 р.н. НОМЕР_1 .

З урахуванням вищенаведеного та обставин кримінального провадження №0000431, слідчий суддя вважає, що ОСОБА_3 не надано достатніх відомостей, які б свідчили про завдання їй моральної, фізичної або майнової шкоди, що є обов`язковою умовою процесуального статусу потерпілого, внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України.

В зв`язку з цим, на думку слідчого судді постанова слідчого є вмотивованою, слідчим обґрунтовано було відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_3 про визнання потерпілою у кримінальному провадженні, а тому в задоволенні скарги останньої слід відмовити за необґрунтованістю.

При цьому, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Також, слідчий суддя вважає необхідним зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. ст.303, 309, 372 КПК України, слідчий суддя, -

постановив:

Скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого СВ Харківського РУП №3 ГУНП в Харківській області ОСОБА_4 від 04.10.2024 року про відмову у визнанні потерпілим у кримінальну провадженні №0000431 від 29.01.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення на неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Повний текст ухвали проголошено 06.11.2024 о 15:30 годині.

Слідчий суддя: ОСОБА_1