У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2024 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання прокурора про арешт майна у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000415 від 29.08.2024 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України

в с т а н о в и в:

на розгляд слідчого судді надійшло вищевказане клопотання про накладення арешту на майно.

Внесене клопотання обґрунтоване тим, що слідчою групою відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції в Закарпатській області за процесуального керівництва Закарпатської обласної прокуратури та за оперативного супроводження УСР в Закарпатській області ДСР Національної поліції України, проводиться досудове розслідування кримінального провадження відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29.08.2024 за №0000415, за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України.

У проміжок часу з 17 години 10 хвилин по 18 годину 20 хвилин 08.11.2024 слідчим відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління ГУНП в Закарпатській області майором поліції ОСОБА_3 проведено санкціонований Ужгородським міськрайонним судом обшук, за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем фактичного проживання підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вході проведення якого було виявлено та вилучено:

- порожню коробку до мобільного телефону маки «Apple», моделі «Iphone 12» Black, 64 GB, ІМЕІ: НОМЕР_1 ;

- 44 купюри номіналом по 100 доларів США, що становить 4400 доларів США.

Також 09.11.2024 вищевказані речі та грошові кошти слідчим ВРОТЗ СУ ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_5 на підставі ст. 98 КПК України було визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні, оскільки мобільний термінал з вищевказаним на коробці ІМЕІ міг використовуватися для вчинення даного злочину, слугувати для зв`язку та спілкування між фігурантами кримінального провадження, а грошові кошти можуть бути здобуті злочинним шляхом.

Як стверджується у клопотанні, з огляду на те, що ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 189, яке відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії особливо тяжких та за вчинення якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна, з метою забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання, слід накласти арешт в тому числі на об`єкти спільної сумісної власності набуті під час шлюбу з громадянкою ОСОБА_6 .

У судове засідання прокурор не з`явився, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення, подав заяву про розгляд його клопотання про арешт майна за його відсутності.

У судове засідання захисник ОСОБА_7 не з`явився, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення, подав заяву про розгляд клопотання про арешт майна за його відсутності, у якій проти накладення арешту на майно, виявлене та вилучене в ході обшуку, заперечив.

Дослідивши матеріали клопотання слідчий суддя дійшов висновку про наявність підстав для його задоволення, зважаючи на таке.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України заходами забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною 2 ст. 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з ч. 5 ст. 170 КПК України випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч. 11 ст. 170 КПК України).

За правилами ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено:1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Слідчий суддя з`ясував, що ГУНП в Закарпатській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження за № 0000415 від 29.08.2024, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України, що підтверджується копією витягу з ЄРДР.

У межах вищевказаного кримінального провадження підозрюваним являється, зокрема, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

08.11.2024 у вищезгаданому кримінальному провадженні проведено обшук за адресою фактичного проживання підозрюваного ОСОБА_4 , а саме АДРЕСА_1 , в ході якого було виявлено та вилучено порожню коробку до мобільного телефону маки «Apple», моделі «Iphone 12» Black, 64 GB, ІМЕІ: НОМЕР_1 та 44 купюри номіналом по 100 доларів США, що становить 4400 доларів США.

09.11.2024 означені предмети визнані речовими доказами. Зі змісту постанови про визнання предмету речовим доказом вбачається, що мобільний термінал з вказаним на коробці ІМЕІ міг використовуватися для вчинення злочину та слугувати для зв`язку та спілкування між фігурантами кримінального провадження.

Матеріалами клопотання підтверджується, що підозрюваний ОСОБА_4 перебуває у зареєстрованому шлюбі з гр. ОСОБА_6 , що засвідчується актовим записом про шлюб №492 від 23.09.2023.

Наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, є тим критерієм, який має бути врахований слідчим суддею при накладенні арешту з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання. При цьому стандарт обґрунтованості підозри при вирішенні питання про арешт майна підозрюваного, є значно нижчим аніж для оцінки на стадії вирішення судом питання про винуватість чи невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення під час розгляду по суті обвинувального акта.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Згідно з ч. 1 ст. 276 КПК України повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 цього Кодексу, у випадках: 1) затримання особи на місці вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після його вчинення; 2) обрання до особи одного з передбачених цим Кодексом запобіжних заходів; 3) наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

За правилами ст. 277 КПК України письмове повідомлення про підозру складається прокурором або слідчим за погодженням з прокурором. Повідомлення має містити такі відомості: 1) прізвище та посаду слідчого, прокурора, який здійснює повідомлення; 2) анкетні відомості особи (прізвище, ім`я, по батькові, дату та місце народження, місце проживання, громадянство), яка повідомляється про підозру; 3) найменування (номер) кримінального провадження, у межах якого здійснюється повідомлення; 4) зміст підозри; 5) правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; 6) стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру; 7) права підозрюваного; 8) підпис слідчого, прокурора, який здійснив повідомлення.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 278 КПК України письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Письмове повідомлення про підозру затриманій особі вручається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту її затримання.

У вимірі обставин цього клопотання підстави для висновку про необґрунтованість підозри ОСОБА_4 відсутні.

Повідомлення про підозру містить відомості про особу, яка його склала, та особу, яка повідомляється про підозру. Крім того, повідомлення про підозру містить підписи особи, яка його склала, та особи, яка повідомляється про підозру. Також у повідомленні про підозру відображено ідентифікуючі ознаки кримінального провадження, зміст підозри та виклад фактичних обставин і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

Повідомлення про підозру викладено чіткою та зрозумілою мовою, а фактичні обставини мають достатній ступінь деталізації для розуміння змісту підозри та її кваліфікації.

Викладене свідчить про дотримання органом досудового розслідування вимог ст. 277 КПК України щодо форми цього процесуального документа.

Частина 4 ст. 189 КК України передбачає допустимість застосування покарання у виді позбавлення волі на строк на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Тобто у разі визнання доведеності вини ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення судом стосовно нього може бути застосовано такий вид додаткового покарання як конфіскація майна.

Отже, слідчий суддя поділяє доводи сторони обвинувачення про те, що накладення арешту за обставин цього клопотання виправдано переслідує мету забезпечити конфіскацію як вид кримінального покарання.

Слідчий суддя звертає увагу, що покарання у вигляді конфіскації майна, як і будь-яке інше покарання, встановлюється вироком суду. Оскільки на цьому етапі кримінальне провадження ще не розглянуто судом по суті та вирок не постановлений, слідчий суддя не має змоги передбачити ні сам факт його постановлення, ні можливий обсяг конфіскації майна як виду покарання. Вказані події на цьому етапі повинні розглядатися лише як вірогідні.

Разом із тим, чинний кримінальний процесуальний закон передбачає можливість накладення арешту на майно з метою конфіскації майна, можливість якої буде вирішуватися під час прийняття у кримінальному провадженні рішення по суті.

Слідчим суддею встановлено, що на моменту подання клопотання про арешт майна ОСОБА_4 набув статусу підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, покарання за вчинення якого передбачає конфіскацію майна, а, отже, на майно останнього може бути накладено арешт з метою забезпечення конфіскації.

При цьому слідчий суддя критично оцінює посилання захисту на наявність розписки від 03.10.2024, зважаючи на таке.

Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 368 ЦК України).

Із огляду на вказані положення закону слід дійти висновку, що існування режиму спільної сумісної власності щодо майна, набутого під час шлюбу презюмується. Тягар доказування протилежного покладається на того, хто спростовує цю презумпцію.

При цьому режим спільної сумісної власності, на відміну від режиму спільної часткової власності, не передбачає виділ часток кожного власника в натурі, що унеможливлює ідентифікацію конкретних часток підозрюваного та його дружини у спільному майні, а також розмір таких часток, які можуть бути не однаковими, через що обтяження майна підозрюваного в цілому є єдиним можливим та ефективним заходом забезпечення кримінального провадження з метою можливої конфіскації майна у випадку призначення такого виду покарання.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Таким чином, зазначення у розписці лише ОСОБА_6 саме по собі не нівелює той факт, що договірне зобов`язання, яке виникає на підставі укладеного договору, оформленого розпискою, укладається в інтересах сім`ї. Тягар доказування того, що грошові кошти являються особистою власністю дружини підозрюваного покладається на особу, яка про відповідні обставини стверджує.

Підсумовуючи викладене у сукупності, слідчий суддя доходить до висновку про необхідність задоволення внесеного клопотання.

Зважаючи на те, що досліджуване клопотання підлягає задоволенню, підстави для повернення тимчасового вилученого майна відсутні.

Керуючись статтями 22, 170-174 КПК України, слідчий суддя

п о с т а н о в и в:

клопотання прокурора про арешт майна задовольнити повністю.

Накласти арешт із забороною користування та розпорядження на речі, виявлені і вилучені 08.11.2024 в ході обшуку, що проводився за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем фактичного проживання підозрюваного ОСОБА_4 , а саме на:

- порожню коробку до мобільного телефону маки «Apple», моделі «Iphone 12» Black, 64 GB, ІМЕІ: НОМЕР_1 ;

- 44 купюри номіналом по 100 доларів США, що становить 4400 доларів США.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1