ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3559/24 Справа № 207/4604/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000318 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 листопада 2024 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, якому продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 08 січня 2025 року,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати як незаконну, постановити нову ухвалу, якою змінити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт у певний час доби та покласти на нього обов`язки: - прибувати до суду за першим викликом; - не відлучатися з населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу суду; - повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; - утримуватися від спілкування зі свідками.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що прокурором в клопотанні та судом першої інстанції в ухвалі не зазначено щодо неможливості застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, при цьому ризики є недоведеними.

Зазначає, що обвинувачений має зареєстроване місце проживання, міцні соціальні зв`язки, позитивно характеризується.

Також ОСОБА_7 про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення не повідомлявся, цивільний позов до нього не пред`являвся, ризики продовження протиправної поведінки відсутні, інкриміноване йому кримінальне правопорушення є злочином, вчиненим з необережності.

Ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 листопада 2024 року ОСОБА_7 було продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 08 січня 2025 року.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначив, що ОСОБА_7 , перебуваючи на свободі, може переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти здоров`я особи, раніше не судимий.

Від прокурорів - процесуальних керівників не надійшло клопотання про їх участь у розгляді провадження під час апеляційного перегляду, у зв`язку з чим відповідно до ст.4221 КПК України розгляд апеляційної скарги проведено у відсутність прокурора, проти чого не заперечували обвинувачений та захисник.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, перевіривши представлені матеріали та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги апеляційної скарги захисника підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до матеріалів провадження, на розгляді Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області перебуває обвинувальний акт № 0000318 щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

З матеріалів провадження вбачається, що ухвалою слідчого судді від 20.07.2023 року до обвинуваченого ОСОБА_7 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому продовжувався.

Прокурором в судовому засіданні суду першої інстанції 11.11.2024 року було заявлено клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 з підстав наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Згідно із ч. 2 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.196 КПК України в ухвалі про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зазначає відомості, в тому числі, про обставини, які свідчать про існування ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, та недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Під час апеляційного розгляду ухвали суду встановлено, що зазначені вимоги закону при розгляді клопотання прокурора не були дотримані в повному обсязі, оскільки суд, постановлюючи ухвалу про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому, не врахував вимоги, передбачені ч.1 ст.196 КПК України, так як належним чином не обгрунтував обставини, які свідчать про існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Таким чином, рішення суду про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 ухвалено з порушенням вимог кримінального процесуального закону, що, відповідно до ст. 412 КПК України, є підставою для скасування ухвали та постановлення нової ухвали судом апеляційної інстанції.

Розглядаючи вказане клопотання прокурора, для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст.ст. 199, 331 КПК України, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких продовження строку тримання під вартою є можливим.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що доводи поданого клопотання є обґрунтованими.

Так, колегія суддів вважає, що наявні ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, що обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи на свободі, може:

- переховуватися від суду, оскільки обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, при цьому враховується тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним, та обставини інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення. Окрім того, ризик переховування від суду об`єктивно збільшується з урахуванням ведення в Україні воєнного стану, який суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку;

- незаконно впливати на свідків з метою змінити їх покази, на який прокурор посилається у своєму клопотанні, та на що суд першої інстанції не звернув увагу, оскільки відповідно до ст.23 КПК України показання учасників кримінального провадження суд отримує усно;

- вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки обвинувачений є особою, яка в силу ст.89 КК України раніше не судима, тобто притягувався до кримінальної відповідальності.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а тому для їх запобігання необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

При цьому, колегія суддів вважає, що при вирішенні питання застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, суд апеляційної інстанції виходить з того, що: - особисте зобов`язання не забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого з огляду на тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується, та встановлені ризики; - заяв про взяття на поруки обвинуваченого не надходило; - домашній арешт, з огляду на інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення, не є дійовим запобіжним заходом щодо обвинуваченого, оскільки відсутні відомості про міцні соціальні зв`язки за адресою, де буде проживати обвинувачений у разі обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, так як відповідно до обвинувального акта ОСОБА_7 розлучений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, пенсіонер, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за місцем реєстрації та проживання.

Також, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, що спричинило смерть потерпілої, а тому, відповідно до п. 2 ч.4 ст.183 КПК України, суддя також має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Твердження захисника, що обвинувачений має зареєстроване місце проживання, позитивно характеризується, про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення не повідомлявся, цивільний позов до нього не пред`являвся, колегія суддів вважає такими, що не зменшують заявлені у кримінальному провадженні ризики.

Посилання захисника на те, що інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення є злочином, вчиненим з необережності, є безпідставним, оскільки суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст.121 КК України, характеризується виключно умисною виною.

Встановлення обставин суб`єктивної та об`єктивної сторони кримінального правопорушення є задачею судового розгляду, відповідно до якого, у випадку встановлення відсутності складу злочину постановлюється виправдувальний вирок.

Надані до апеляційної скарги документи на підтвердження того, що обвинувачений страждає на певні захворювання, колегія суддів вважає такими, що не зменшують заявлені у кримінальному провадженні ризики, окрім того, відсутні відомості на підтвердження неможливості перебування обвинуваченого під вартою у зв`язку із станом здоров`я.

Таким чином, підстав для застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, колегія суддів не вбачає, з огляду на вищевикладені обставини.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурором в клопотанні не зазначено щодо неможливості застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 відповідає вимогам ч.3 ст.199 КПК України, оскільки в ньому, в тому числі, зазначені обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, а також щодо неможливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою.

Враховуючи наведене, виходячи з вимог п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу захисника необхідно задовольнити частково, ухвалу Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 листопада 2024 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокурора та продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 08.01.2025 року включно.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 листопада 2024 року - задовольнити частково.

Ухвалу Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 - задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 08 січня 2025 року включно.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ _________ __________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4