Справа № 203/4428/24
Провадження № 1-кп/0203/896/2024
У Х В А Л А

04.11.2024 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі - ОСОБА_2

за участю: прокурора - ОСОБА_3

обвинуваченого - ОСОБА_4

захисника - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесений до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002512 від 20 липня 2024 року відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Анютине, Конотопського району, Сумської області, гр. України, зі середньо-спеціальною освітою, інваліда II групи, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

встановив:

В провадження Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшов зазначений обвинувальний акт.

В судовому засіданні прокурор звернувся із клопотання щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, посилаючись на те, що на теперішній час не зникли ризики, передбачені п.п.1,3,5 ст.177 КПК України. ОСОБА_4 , обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, санкцією за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років, тому останній розуміючи тяжкість майбутнього покарання за вчинений ним злочин, може переховуватися від суду. Про цей намір може свідчити й те, що останній після вчинення кримінального правопорушення, навіть не намагався надати першу медичну допомогу потерпілому або викликати йому швидку медичну допомогу. Окрім того, ОСОБА_4 усвідомлює, що важливим доказом вчинення ним кримінального правопорушення є показання свідків та потерпілого, тому є всі підстави вважати, що підозрюваний ОСОБА_4 , перебуваючи на свободі, може вмовлянням, чи іншим способом незаконно впливати на свідків та потерпілого щодо зміни в подальшому ними свідчень з метою уникнення кримінальної відповідальності. Також слід врахувати, що ОСОБА_4 при першій можливій конфліктній ситуації, відразу та без будь-яких вагань наніс удар ножем потерпілому, тому перебуваючи на волі може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Захисник заперечувала проти задоволення клопотання прокурора, просила змінити ОСОБА_4 запобіжний захід на більш м`який, а саме на домашній арешт, посилаючись на те, що лише тяжкість злочину не може бути єдиною підставою для обрання найсуворішого запобіжного заходу, зазначила, що ОСОБА_4 є інвалідом 2-й групи, має міцні соціальні зв`язки, за місцем роботи характеризується позитивно.

Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав думку захисника.

Заслухавши думку учасників судового засідання, суд приходить до наступних висновків.

Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2024 року обвинуваченому ОСОБА_4 обрано обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 16.09.2024 року, який в подальшому було продовжено Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11.09.2024 до 09.11.2024 року.

Обвинувачений ОСОБА_4 обвинувачуються у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

При вирішенні питання щодо заявленого клопотання прокурора, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, а саме справу «Харченко проти України», за якою встановлено порушення вимог п.3 ст. 5 Конвенції щодо надмірного тривалого тримання особи під вартою, а також те, що національні суди не розглядали жодних альтернативних триманню під вартою запобіжних заходів.

По справі «Мамедова проти Росії», ЄСПЛ зазначив, що посилання на тяжкість обвинувачення, як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що особа буде переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини є недостатнім, хоча суворість покарання і є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, і що потребу позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

ЄСПЛ зазначає, що існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними» (рішення ЄСПЛ у справі «Смирнова проти Росії» ). У всіх випадках, коли ризик ухилення обвинуваченого від слідства (суду) можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів ( рішення ЄСПЛ від 23 вересня 2008 року у справі «Вренчев проти Сербії»).

В рішенні «Тодоров проти України» ЄСПЛ зазначив, що для продовження тримання особи під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку.

З огляду на вищезазначену практику ЄСПЛ, а також на той факт, що прокурор у клопотанні посилається лише на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, на можливий вплив на свідків та потерпілого, який в судові засідання не з`являється та за наданою інформацію перебуває у розшуку за скоєння військового злочину, та на ризик вчинення обвинуваченим інших кримінальних правопорушень, що є лише припущенням прокурора, оскільки ОСОБА_4 раніше не притягувався до кримінальної відповідальності та будь-яких доказів прокурором не надано, інших вагомих ризиків, які б давали підстави продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою прокурором не наведені. Окрім того, суд приймає до уваги особу обвинуваченого ОСОБА_4 , а саме те, що останній має соціальні зв`язки, родину, місце мешкання, на час затримання офіційно був працевлаштований.

Відповідно до ст. 181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі.

За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для зміни ОСОБА_4 запобіжного заходу з триманням під вартою на домашній арешт в певний час доби, із покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст. 194 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.177, 178, 331 КПК України, суд -

ухвалив:

Клопотання прокурора ОСОБА_6 , про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - залишити без задоволення.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт в період з 22 години до 5 години наступного дня строком на 2 місяці, тобто до 04 січня 2025 року, звільнивши з під варти негайно в залі суду.

Зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_4 протягом вказаного строку: прибувати до суду за першою вимогою; не залишати місце свого постійного проживання за адресою: АДРЕСА_2 , крім випадків звернення за медичною допомогою, запобігання надзвичайним ситуаціям, повідомляти суд про зміну місця свого проживання, утримуватися від спілкування із свідками та потерпілим.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_4 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.

Виконання ухвали покласти на відділення поліції за місцем проживання ОСОБА_4 .

Ухвала апеляційному оскарженню не підлягає і набирає законної сили в момент ухвалення.

Суддя ОСОБА_1