Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

11 вересня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0000896 щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженки сел. Середино-Буда Середино-Будського району Сумської області,

громадянки України, що зареєстрована та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , не судимої,

яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

за апеляційними скаргами представника потерпілої і цивільного позивача ОСОБА_9 - ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_6 на вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 7 березня 2024 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 07.03.2024 ОСОБА_8 визнана винуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.286 КК України і їй призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Цим же вироком частково задоволено цивільний позов представника потерпілої ОСОБА_10 . Суд ухвалив стягнути на користь потерпілої ОСОБА_9 :

- з ОСОБА_8 моральну шкоду в сумі 443 324 грн. і витрати на правову допомогу в сумі 10 000 грн., а всього 453 324 грн.;

- з Приватного акціонерного товариства "Страхова Група "ТАС" (далі - ПрАТ "СГ "ТАС") моральну шкоду в сумі 56 676 грн.

В апеляційній скарзі представник потерпілої і цивільного позивача ОСОБА_9 - ОСОБА_10 просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватою у пред`явленому обвинуваченні і призначити їй за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Також просить стягнути на користь ОСОБА_9 : з ПрАТ "СГ "ТАС" моральну шкоду в сумі 56 676 грн. і витрати на спорудження надгробного пам`ятника в сумі 56 000 грн., а всього 112 676 грн.; з ОСОБА_8 моральну шкоду в сумі 443 324 грн. і процесуальні витрати.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, зазначає про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через м`якість. Звертає увагу, що внаслідок вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення загинула людина. При цьому обвинувачена не попросила вибачення у потерпілої, не надала потерпілій допомоги в організації поховання сина та не проявляла інтересу до її стану та життя, не розкаялася, категорично відмовляється відшкодовувати завдану шкоду.

Що стосується рішення про цивільний позов, то матеріальна шкода, завдана ОСОБА_9 , складається з витрат на поховання, зокрема, витрат на виготовлення та спорудження надгробного пам`ятника вартістю 56 000 грн. Розмір цих витрат підтверджується договором № 43 від 30.12.2020, актом приймання-передачі виконаних робіт № 12 від 05.05.2021, товарними чеками.

Під час вчинення кримінального правопорушення цивільно-правова відповідальність ОСОБА_8 за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації автомобіля "Daewoo Lanos TF69Y" д/н НОМЕР_1 , була забезпечена ПрАТ "СГ "ТАС" відповідно до полісу № АО5524748. А тому згідно з п.27.4 ст.27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик здійснює відшкодування на спорудження надгробного пам`ятника у розмірі, який не перевищує 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Отже, відмовляючи у стягненні з страховика вказаної суми, суд безпідставно застосував Закон України "Про поховання та похоронну справу".

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить вирок суду змінити і на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, поклавши на неї обов`язки, передбачені ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Фактичні обставини вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, доведеність вини та правова кваліфікація її дій в апеляційній скарзі не оспорюються. Разом з тим, призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через суворість. На переконання захисника суд не дав належну оцінку висновкам експертів № 314 від 18.12.2020, № 267 від 18.12.2020, згідно з якими смерть ОСОБА_11 настала внаслідок відкритої черепно-мозкової травми, а також висновкам експертів № 21373/21374/20-52 від 17.11.2020, № СЕ-1/111-20/59492-ІТ від 30.12.2020, даним у протоколі слідчого експерименту від 19.11.2020 за участю свідка ОСОБА_12 та показанням цього свідка, якими доведено порушення вимог Правил дорожнього руху самим потерпілим, який керував не зареєстрованим мотоциклом без мотошолома і рухався із швидкістю 110 км/год. на дорозі, на який дозволяється рух із швидкістю не більше 80 км/год.

Звертає увагу, що ОСОБА_8 вчинила злочин з необережності, є пенсіонером, має постійне місце проживання та сім`ю, не судима. Призначаючи покарання, суд вказав у вироку на негативну посткримінальну поведінку, проте не конкретизував, у чому вона виразилася. Також суд, взагалі, не розглядав питання про можливість застосування положень ст.75 КК України з урахуванням віку обвинуваченої та стану її здоров`я.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту і не заперечували проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілої і цивільного позивача в частині рішення про цивільний позов; доводи обвинуваченої на підтримку позиції захисників; доводи прокурора, який заперечував проти задоволення обох апеляційних скарг стосовно покарання і підтримав апеляційну скаргу представника потерпілої і цивільного позивача в частині рішення про цивільний позов; провівши судові дебати, надавши обвинуваченій останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що їх належить задовольнити частково, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_8 порушила правила безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть ОСОБА_13 , за наступних обставин.

16 серпня 2020 року близько 12 години 35 хвилин ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем "Daewoo Lanos TF69Y" д/н НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі М-05 "Київ - Одеса" 42 км + 950 м у напрямку м. Одеси, порушила вимоги п.п.2.3 "б", 10.1, 10.3 Правил дорожнього руху (далі - ПДР).

Вказані порушення виразились у тому, що ОСОБА_8 не була уважною, не стежила за дорожньою обстановкою та не реагувала на її зміну, під час перестроювання з правої смуги у ліву для подальшого розвороту не переконалася, що це буде безпечним і не створить перешкод іншим учасникам руху, не дала дорогу мотоциклу "Kawasaki Z1000" без реєстраційного номера під керуванням ОСОБА_13 , який рухався в лівій смузі в напрямку м. Одеси, що призвело до зіткнення зазначених транспортних засобів.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження, від яких помер у Васильківській центральній районній лікарні.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються сукупністю доказів, яким суд дав належну оцінку, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч.2 ст.286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, - є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для зміни або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Суд відповідно до вимог ст.65 КК України врахував, що ОСОБА_8 вчинила тяжке кримінальне правопорушення з необережності, дані про особу винної, яка є пенсіонером, має постійне місце проживання та сім`ю, не судима, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, і правильно призначив їй основне покарання у виді позбавлення волі та додаткове - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Жодних документів на підтвердження стану здоров`я ОСОБА_8 , які нібито не врахував суд, сторона захисту не долучила. Проте поза увагою суду залишився той факт, що і потерпілий ОСОБА_13 порушив вимоги ПДР, керуючи мотоциклом без мотошолому і перевищуючи встановлене на даній ділянці дороги обмеження швидкості, що також згідно з висновком експерта № СЕ-19/111-20/59492-ІТ від 30.12.2020 знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку з виникненням ДТП. З огляду на ці обставини та вік обвинуваченої, якій виповнилося 68 років, колегія суддів вважає, що призначене їй основне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років є надто суворим.

Відповідно до вимог з ст.409 КПК України підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Тому відповідно до вимог ст.408 КПК України невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої є підставою для зміни вироку шляхом пом`якшення призначеного ОСОБА_8 основного покарання.

Водночас, негативна посткримінальна поведінка обвинуваченої, яка виразилась у байдужому ставленні до долі потерпілого та його матері, невжитті протягом чотирьох років жодних заходів для того, щоб вибачитися перед потерпілою та/або відшкодувати їй завдану шкоду, позиція ОСОБА_8 в суді першої інстанції, свідчать про відсутність каяття і намагання уникнути відповідальності за вчинене. З урахуванням цих обставин і думки потерпілої ОСОБА_9 , яка наполягала на призначенні суворого покарання, суд дійшов правильного висновку, що саме покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально, буде відповідати принципу невідворотності покарання та його меті, яка полягає у виправленні засудженого, а також запобіганні вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Тому підстави для звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням відсутні.

Оскільки суд апеляційної інстанції частково погодився з доводами захисника про суворість призначеного покарання, його апеляційна скарга задовольняється частково.

Також колегія суддів погоджується з доводами представника потерпілої і цивільного позивача ОСОБА_10 про неправильне застосування норм матеріального права при вирішенні цивільного позову і вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу в цій частині.

У пред`явленому в кримінальному провадженні цивільному позові та заяві про збільшення позовних вимог представник потерпілої і цивільного позивача ОСОБА_10 просив стягнути на користь ОСОБА_9 : з ПрАТ "СГ "ТАС", яким була застрахована цивільна відповідальність ОСОБА_8 , моральну шкоду в сумі 56 676 грн. і матеріальну шкоду в сумі 56 000 грн., яка складається з витрат на спорудження надгробного пам`ятника; з ОСОБА_8 - моральну шкоду в сумі 443 324 грн.; та розподілити процесуальні витрати за надання правової допомоги в сумі 10 000 грн. (т.1 а.с.29-31, т.2 а.с.154-156).

Суд першої інстанції встановив, що під час вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 керувала забезпеченим транспортним засобом відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО5524748 (т.1 а.с.32), і задовольнив цивільно-правові вимоги про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_8 і ПрАТ "СГ "ТАС", а також стягнув з обвинуваченої понесені потерпілою витрати на правову допомогу.

Проте, відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення витрат на спорудження пам`ятника, суд послався на Закон України "Про поховання та похоронну справу", у той час як Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон) регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Згідно з п.22.1 ст.22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно з п.23.1 ст.23 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є:

шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого;

шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим;

шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим;

моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Відповідно до положень ст.27 Закону під шкодою, пов`язаною із смертю потерпілого, слід розуміти: відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст.1200 ЦК України; моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим); витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника.

Згідно з п.27.4 ст.27 Закону страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

На підтвердження таких витрат представник надав довідку, згідно з якою ОСОБА_13 був похований на кладовищі в АДРЕСА_2 , договір № 43 від 30.12.2020, укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_14 і ОСОБА_9 , акт приймання-передачі виконаних роботи № 12 від 05.05.2020 до договору, згідно з якими за виготовлення надгробного пам`ятника ОСОБА_9 сплатила 56 000 грн (т.2 а.с.157, 158-159, 160).

Станом на день настання страхового випадку мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становила 4 723 грн., і розмір майнової шкоди не перевищує встановленого Законом ліміту (4 723 х 12 = 56 676).

Згідно з ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставою для зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що, розглядаючи цивільний позов, суд неправильно застосував норми матеріального права, оскільки не застосував Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", що є підставою для зміни вироку у відповідній частині та збільшення суми страхового відшкодування, яка підлягає стягненню на користь потерпілої ОСОБА_9 з ПрАТ "СГ "ТАС", на 56 000 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 і представника потерпілої та цивільного позивача ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 7 березня 2024 року щодо ОСОБА_8 змінити.

Пом`якшити призначене ОСОБА_8 за ч.2 ст.286 КК України покарання до позбавлення волі на строк 4 /чотири/ роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 /три/ роки.

Збільшити суму, яка підлягає стягненню з Приватного акціонерного товариства "Страхова Група "ТАС" на користь потерпілої ОСОБА_9 , і стягнути матеріальну шкоду в сумі 56 000 /п`ятдесят шість тисяч/ гривень.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3