Номер провадження: 11-кп/813/373/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Одеської обласної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 11.04.2023 у кримінальному провадженні №0000321, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.05.2022, відносно:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Сарата Одеської області, українця, громадянина України, не працюючого, з середньою освітою, не одруженого, інваліда 2 групи, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

В силу ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбуття основного покарання з випробовуванням і встановлено іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки.

На підставі п.п. 1,2 ч. 1 ст. 76, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_9 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами виконувати окремо та обчислювати з моменту набрання вироком законної сили.

Вироком також вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат.

Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 визнано винним у тому, що він будучи особою, що керує транспортним засобом, допустив порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого, при таких обставинах.

11 травня 2022 року близько 18 години 00 хвилин обвинувачений ОСОБА_9 , керуючи технічно справним автомобілем «Volkswagen Touran» р/н НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вулиці Вертелецького в смт. Овідіополь, Одеського району Одеської області в напрямку вулиці Миру та під`їжджав до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожніми знаком 5.38.1, 5.38.2, а також дорожньою розміткою 1.14.1 (зебра), де організовано двосторонній рух, по одній смузі для руху в обох напрямках, зі швидкістю близько 60 км/год, чим перевищив дозволену максимальну швидкість у населеному пункті - 50 км/год.

Здійснюючи рух у світлу пору доби, під`їжджаючи до перехрестя з вул. Шевченка та не регульованого пішохідного переходу водій ОСОБА_9 , діючи у порушення вимог п.п. 1.5.; 2.3. (б); 12.9 (б); 12.4; 18.1 ПДР України, відповідно до яких:

п. 1.5 - «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

п. 2.3 - «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

п. 12.4 - «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.»;

п. 12.9 «Водієві забороняється:

б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3:29, 3:31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до пункту «і» 30.3 цих Правил»;

п. 18.1 - «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», -

вкрай уважним не був, не стежив за дорожньою обстановкою і відповідно не відреагував на її зміну, у вигляді появи на нерегульованому пішохідному переході пішохода, а проявляючи кримінальну протиправну самовпевненість, тобто передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, але легковажно розраховував на їх відвернення, маючи об`єктивну можливість спостерігати попереду себе нерегульований пішохідний перехід, позначений дорожніми знаками і розміткою, а також пішохода на ньому, не вжив своєчасно заходів до зниження швидкості аж до зупинки керованого ним автомобіля, не дав дорогу пішоходу ОСОБА_11 , 1952 р.н., яка перетинала проїзну частину по вказаному переходу з ліва на право відносно руху автомобіля «Volkswagen Touran» р/н НОМЕР_1 , продовжив рух, виїхав на пішохідний перехід, де у межах дорожньої розмітки «зебра» передньою частиною кузова керованого ним автомобіля скоїв наїзд на пішохода.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала тілесні ушкодження, у вигляді закритої травми голови: забійної рани тім`яної області справа; крововиливу в м`які тканини голови в скронево-потиличної ділянки голови зліва з переходом на потиличну ділянку справа; відкритого перелому кісток основи черепа; дифузного крововиливу під м`яку мозкову оболонку (субарахноїдальний) розташований по латеральній (зовнішній) поверхні скроневих, тім`яних та потиличних долей мозку, лівої і правої півкуль; травми правої верхньої кінцівки: крововиливу правого плеча нижньої третини, задньої поверхні з переходом на верхню третину правого передпліччя задньої поверхні, в центрі в проекції правого ліктьового суглобу садно; синця правого передпліччя середньої і нижньої третин, задньої поверхні, в центрі три (3) садна; синець тильної поверхні правої кисті; садно V пальця правої кисті нігтьової фаланги; закритий багатоуламковий перелом верхньої третини правої плечової кістки, зі зміщенням і крововиливом в м`які тканини; травми лівої верхньої кінцівки: крововиливу лівого передпліччя верхньої третини, зовнішньої поверхні; синця лівої кисті тильної поверхні; два (2) садна в проекції промене- зап`ясткового суглобу, задньої поверхні; закритого перелому хірургічної шийки лівої плечової кістки, зі зміщенням і крововиливом в м`язи; травми лівої нижньої кінцівки: синця в проекції лівого колінного суглобу, внутрішньої поверхні (на висоті 43-48 см від підошовної поверхні); синець лівої гомілки внутрішньої поверхні, середньої і нижньої третин (на висоті 23-14 см від підошовної поверхні); крововиливу в м`язи лівої гомілки; травми правої нижньої кінцівки: синця правого стегна верхньої третини, передньо-зовнішньої поверхні, в центрі два садна, синця в проекції крила правої клубової кістки, синця в проекції правого колінного суглобу зовнішньої поверхні, синця правої гомілки в середній третині, передьо-бокової поверхні у верхнього краю якого садно, синця правої гомілки задньої поверхні на межі верхньої і середньої третин, закритого багато уламкового перелому правої велико- та малогомілкової кісток, верхньої третини і крововиливом в м`язи (на висоті 43-48см від підошовної поверхні); безліч дрібних саден правої поперекової ділянки (на висоті 82-100 см від підошовної поверхні).

Смерть ОСОБА_12 перебуває в прямому причинному зв`язку з наявною у неї поєднаною травмою голови та кінцівок. Безпосередньою причиною смерті став шок.

Допущені обвинуваченим ОСОБА_9 порушення вимог 1.5.; 2.3. (б); 12.4; 12.9 (б); 18.1 ПДР «Правил дорожнього руху» України знаходяться у прямому причино-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням суспільно-небезпечних наслідків у вигляді загибелі пішохода ОСОБА_11 .

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись із рішення суду першої інстанції прокурор ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає що вирок суду підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність; невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість; істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону України; висновок суду в частині перекваліфікації дій обвинуваченого та призначення покарання є необґрунтованим через необ`єктивні оцінені судом обставини.

Доводи обґрунтовує тим, що суд першої інстанції безпідставно визнав частину доказів недопустимими, оскільки вся процедура медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння у обвинуваченого ОСОБА_9 була проведена відповідно до «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України 09.11.2015 №1452/735.

Також вказує на те, що судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому помилково було визначено як обставину яка пом`якшує покарання та є однією з підстав застосування ст. 75 КК України - щире каяття, оскільки розкаювання у обвинуваченого ОСОБА_9 не було.

Просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_9 , визнати винним за ч. 3 ст. 286-1 КК України, за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілого та призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 5 років.

В іншій частині залишити вирок суду першої інстанції без змін.

Повторно дослідити наступні докази: висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 11.05.2022 року №000352 (том 2, а.п. 17), акт медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 11.05.2022 №000352 (том 2, а.п. 18).

Позиції учасників судового провадження.

Заслухавши: суддю-доповідача, прокурора та потерпілого, які підтримали апеляційну скаргу у повному обсязі, думку обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, повторно дослідивши докази апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 КК України; 2) відповідно до положень Загальної частини КК; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 №7 роз`яснено, що визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, надавши відповідну правову оцінку заявленим в апеляційній скарзі доводам і наявним в матеріалах провадження доказам, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що кваліфікація дій ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 286-1 КК України не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду кримінального провадження, і вчинений обвинуваченим злочин слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого з огляду на наступне.

Під час судового розгляду на доведеність вини обвинуваченого за ч. 3 ст. 286-1 КК України прокурором надано такі письмові докази, а саме:

- висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 11.05.2022 року №000352 (том 2, а.п. 17), згідно висновку якого ОСОБА_9 11.05.2022 року о 20.00 год. 00 хв. перебував у стані алкогольного сп`яніння;

- акт медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 11.05.2022 року №000352 (том 2, а.п. 18), згідно якого ОСОБА_9 11.05.2022 року о 20.00 год. 00 хв. перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що виявлення у водіїв транспортних засобів стану алкогольного сп`яніння і процедуру проведення такого огляду визначено Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України 09.11.2015 №1452/735 (далі Інструкція).

В пункті 8 Розділу І Інструкції зазначено, що у разі скоєння дорожньо-транспортної пригоди, унаслідок якої є особи, що загинули або травмовані, проведення огляду на стан сп`яніння учасників цієї пригоди є обов`язковим у закладі охорони здоров`я.

Пунктом 9 Розділу ІІ Інструкції передбачено, що з метою забезпечення достовірності результатів огляду водіїв транспортних засобів, які мають бути оглянуті в закладах охорони здоров`я, поліцейський забезпечує доставку цих осіб до найближчого закладу охорони здоров`я не пізніше ніж протягом двох годин з моменту виявлення підстав для його проведення.

Вимоги даної інструкції органом досудового розслідування в цій частині дотримано, так як фактично огляд ОСОБА_9 було проведено через дві години після ДТП.

Відповідно до п. 1 Розділу ІІІ Інструкції перелік закладів охорони здоров`я, яким надається право проведення огляду на стан сп`яніння водіїв, затверджується Міністерством охорони здоров`я України, Міністерством охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, начальниками структурних підрозділів з питань охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

Пунктом 2 Розділу ІІІ Інструкції визначено, що огляд у закладах охорони здоров`я щодо виявлення стану сп`яніння проводиться лікарем закладу охорони здоров`я (у сільській місцевості за відсутності лікаря фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту), який пройшов тематичне удосконалення за відповідною програмою згідно з чинним законодавством.

Так, відповідно до відповіді комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я Одеської обласної ради» від 16.11.2022 року №3129 на запит адвоката ОСОБА_13 від 28.10.2022 року №947/10810/22 (Том 2, а.п. 48) повідомлено, що зразки біологічних середовищ зберігаються протягом 90 діб з моменту забору таким чином зразок біологічного середовища ОСОБА_9 зберігався до 11.08.2022 р. та у подальшому був утилізований відповідно інструкції. Лікар-психіатр цілодобового кабінету по проведенню медичних оглядів на стан алкогольного (наркотичного) сп`яніння ОСОБА_14 запланована на проходження курсів тематичного удосконалення на 2023 рік.

Також, згідно відповіді комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я Одеської обласної ради» від 06.02.2023 року №425 на запит адвоката ОСОБА_13 від 18.01.2023 року №2/947/10810/22 (Том 2, а.п. 47) повідомлено, що лікар-психіатр цілодобового кабінету по проведенню медичних оглядів на стан алкогольного та наркотичного сп`яніння ОСОБА_14 запланована на проходження тематичного удосконалення за відповідною програмою на 2023 рік, раніше зазначені курси лікар ОСОБА_14 не проходила. Згідно записів у «Журналі прийому біопроб на алкоголь та наркотичні речовини» токсикологічної лабораторії Центру з інших закладів біологічні середовища ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на дослідження не надходили. Звернень від правоохоронних органів щодо збереження зразків біологічного середовища ОСОБА_9 не надходило.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено порушення вимог п. 2 Розділу ІІІ Інструкції, оскільки огляд щодо виявлення стану сп`яніння ОСОБА_9 , який проведено 11.05.2022 року в комунальному некомерційному підприємстві «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я Одеської обласної ради» проведено лікарем ОСОБА_14 , яка не проходила тематичного удосконалення за відповідною програмою згідно з чинним законодавством.

Згідно положень п. 22 Розділу ІІІ Інструкції висновки щодо результатів медичного огляду осіб на стан сп`яніння, складені з порушенням вимог цієї Інструкції, вважаються недійсними.

Таким чином, медичний огляд ОСОБА_9 проведено з порушенням вимог Інструкції та особою, що не мала права на його проведення, тому висновок щодо результатів медичного огляду ОСОБА_9 на стан сп`яніння, складений з порушенням вимог цієї Інструкції та є недійсними.

Тому суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що надані до суду стороною обвинувачення, акт медичного огляду з метою з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 11.05.2022 року №000352, складений лікарем КНП «ООМЦПЗ» ООР ОСОБА_15 та висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 11.05.2022 року, складений лікарем КНП «ООМЦПЗ» ООР ОСОБА_15 , на підставі даних, що містяться в акті медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 11.05.2022 року № 000352, є недопустимими доказами.

Інших доказів, експертних висновків (досліджень) стосовно стану алкогольного сп`яніння обвинуваченого ОСОБА_9 матеріали кримінального провадження не містять, та такі не проводились згідно листів-відповідей комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я Одеської обласної ради» (том 2, а.п. 47-48).

Крім того, під час допиту в суді першої інстанції неповнолітній свідок ОСОБА_16 , за участі законного представника ОСОБА_17 пояснив, що ознак алкогольного сп`яніння в ОСОБА_9 не помічав.

Також неповнолітній свідок ОСОБА_18 , допитаний в судовому засіданні за участі законного представника ОСОБА_19 , під час допиту у районному суді зазначив, що водій ОСОБА_9 був адекватний, ознак алкогольного сп`яніння у нього не помітив.

Статтею 17 КПК України визначено, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на користь такої особи.

Закріплений у ст. 62 Конституції України принцип презумпції невинуватості, передбачає, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість, а також те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

З урахуванням викладеного, аналізуючи докази сторони обвинувачення, колегія суддів приходить до висновку, що об`єктивних, послідовних, достатніх, належних та допустимих доказів перебування ОСОБА_9 в стані алкогольного сп`яніння в момент вчинення злочину, та порушення ним п. 2.9 (а) Правил дорожнього руху України під час вчинення дорожньо-транспортної пригоди, стороною обвинувачення не надано, а тому доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині є необґрунтовані.

Разом з тим, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно із ст. 12 КК України, є тяжким злочином, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно досудової доповіді та висновку Київського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Одеській області, щодо вчинення правопорушень обвинуваченим ОСОБА_9 , вважають, що, беручи до уваги інформацію, що характеризує обвинуваченого, його спосіб життя, історію правопорушень, а також низьку імовірність вчинення повторного кримінального правопорушення орган пробації вважає, що виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високого рівні небезпеки для суспільства (у т.ч. для окремих осіб). У разі, якщо суд дійде висновку про можливість звільнення правопорушника від відбування покарання з випробуванням, орган пробації вважає доцільним покладання на правопорушника обов`язків, відповідно до ч. 3 п. 2,4 ст. 76 КК України. Ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється, як середній, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як середній.

Судом першої інстанції взято до уваги, що обвинувачений ОСОБА_9 за місцем реєстрації характеризується посередньо, не одружений, утриманців не має, офіційно не працевлаштований, на обліках у лікаря-нарколога та лікаря психіатра не перебуває, раніше не судимий.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_9 , районний суд визнав його щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, передбачених ст. 67 КК України, судом першої інстанції не встановлено.

Проте переглядаючи вирок суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 не врахував вимоги ст. 65 КК України та положення п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7, згідно з якими, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Відповідно до ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Положенням ст. 75 КК України визначено, що суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

При цьому, стаття 75 КК України застосовується лише у тому разі, коли для цього є достатні приводи і підстави. Рішення суду щодо звільнення від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у ході призначення покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» зазначено, що щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчинення злочину, яке виявляться в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася, активне сприяння у розкриті злочину це надання органам досудового слідства будь-якої допомоги в установлені невідомих їм обставин справи.

Проте, ухвалюючи вирок відносно ОСОБА_9 та приймаючи рішення про звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції вказаних вимог закону не дотримався та не навів у вироку обґрунтованих підстав для застосування положень ст. 75 КК і можливості виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 не надав належної оцінки конкретним обставинам події, які встановлені судом, способу та характеру вчинення кримінальних правопорушень, аналізу даних про особу винного, а також наслідкам вчинених кримінальних правопорушень у виді завдання матеріальної та моральної шкоди, яку останній не відшкодував.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до Основного Закону України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України).

Так, ухвалюючи своє рішення, суд першої інстанції, належним чином не оцінив і не врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме те, що керуючи технічно справним транспортним засобом засуджений порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілій тілесні ушкодження, внаслідок яких наступила її смерть і таке кримінальне правопорушення відповідно до положень ст. 12 КК України є тяжким. При цьому хоча по відношенню до наслідків вина засудженого є необережною, проте об`єктом посягання являється життя та здоров`я іншої людини та наслідком вчинення якого є смерть потерпілої.

Крім того обвинувачений ОСОБА_9 на стадії судового слідства, судових розглядів в суді першої та апеляційної інстанцій будь-яких спроб на відшкодування завданої матеріальної і моральної шкоди не вчинив та навіть не вибачився перед потерпілим, що також було підтверджено потеплілим в суді апеляційної інстанції.

Наведене свідчить, що засуджений є небезпечним для суспільства, оскільки поставив під небезпеку не лише своє життя і здоров`я, а й інших учасників дорожнього руху, а тому будь-яке інше покарання окрім реального його відбування не забезпечить виправлення засудженого та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

До того ж, звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку за обставин з наслідками, які були встановлені районним судом у даному кримінальному провадженні, не вплине на формування думки інших осіб про неприпустимість порушення Правил дорожнього руху України та чітке розуміння того, що особа буде нести невідворотне та справедливе покарання за такі дії.

Вказане, на переконання апеляційного суду, свідчить про підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченого ОСОБА_9 та спростовує висновок суду про можливість звільнення останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням, оскільки рішення про застосування положень ст. 75 КК України є невиправдано м`яким заходом примусу і не сприятиме меті покарання.

Також апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції безпідставно послався на щире каяття обвинуваченого та визнав його пом`якшуючою покарання обставиною.

Так щире каяття характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалася.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Отже доводи прокурора про те, що судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому помилково було визначено як обставину яка пом`якшує покарання та є однією з підстав застосування ст. 75 КК України - щире каяття є доречними та знайшли своє підтвердження при розгляді провадження.

Згідно усталеної практики Верховного Суду вбачається, що розкаяння передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, готовність нести покарання.

Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації.

Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен бути підтверджений матеріалами кримінального провадження.

Водночас, як встановлено під час судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_9 не надав будь-якої допомоги потерпілому та жодного разу не вибачився, що свідчить про відсутність пом`якшувальної обставини - щирого каяття.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що щире каяття обвинуваченого ОСОБА_9 носить формальний характер і не підтверджується об`єктивними обставинами та має на меті виключно намагання уникнути справедливого покарання за вчинений злочин.

Апеляційний суд враховує ступінь тяжкості інкримінованого злочину, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , його вік, сімейний статус, обставини вчинення кримінального правопорушення та приходить до висновку про те, що покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі, в межах санкції статті кримінального закону, яке слід відбувати реально, з позбавленням права керувати транспортними засобами на певний строк буде достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого та для запобігання вчинення ним нових злочинів.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, крім іншого, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №1 «Про практику постановлення судами вироків при розгляді кримінальних справ в апеляційному порядку» роз`яснено, що у разі коли в апеляційній скарзі ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого шляхом призначення йому більш суворого покарання, то у разі задоволення апеляційної скарги, вирок суду першої інстанції скасовується та ухвалюється новий вирок.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

За таких обставин, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, вирок суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_9 покарання скасуванню з ухваленням апеляційним судом у цій частині нового вироку.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407 - 409, 412, 413, 414, 419, 424, 532, 615 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Одеської обласної прокуратури ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 11.04.2023 у кримінальному провадженні №0000321, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.05.2022, яким ОСОБА_9 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України- скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Початок строку відбування покарання рахувати з моменту фактичного затримання ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в порядку виконання вироку.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4