УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 161/18708/23

провадження № 51-4642 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 червня 2024 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 червня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року, ОСОБА_5 засуджено за ч. 5 ст. 111-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, органах державного управління та контролю, підприємствах та організаціях державної чи комунальної власності на строк 15 років, з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він не пізніше 22 грудня 2022 року, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи на тимчасово окупованій території м. Мелітополь Запорізької області, маючи достатній рівень освіти і спеціальних знань для усвідомлення фактів збройного конфлікту, викликаного російською військовою агресією, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, підтримуючи ідеї проросійської спрямованості, у тому числі щодо подальшого розвитку України, виходячи з геополітичних інтересів рф, які передбачають перебування України у сфері її впливу, з корисливих мотивів, вирішив використати факт встановлення окупаційної влади на території Мелітопольської міської територіальної громади та ряду інших населених пунктів Запорізької області у своїх особистих інтересах та добровільно обійняв посаду, так званого заступника директора «Департамента культуры, спорта и молодежи» в складі окупаційної «военно-гражданской администрации г. Мелитополь Запорожской области» (мова оригіналу), тобто посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих функцій у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території, яку обіймав по 26 червня 2023 року.

Під час зайняття вищевказаної посади, ОСОБА_5 , з метою представлення окупаційній владі своєї особистої прихильності, формування в населення окупованої частини території Запорізької області, в тому числі Мелітопольської міської територіальної громади, думки невідворотності встановлення та утвердження російської окупаційної влади на частині території України, як єдиної законної влади на цій території, просуваючи ідеї проросійської спрямованості, незворотного і стабільного існування на теренах Запорізької області влади рф та ідей «російського світу», приймаючи участь у пропагандистських заходах спільно з іншими особами з числа представників незаконних органів окупаційної влади держави-агресора, забезпечував реалізацію на тимчасово окупованих територіях незаконної державної політики держави-агресора у сфері культури, охорони культурної спадщини, спорту, молодіжної політики і туризму, а також виконував інші функціональні обов`язки, для подальшого встановлення окупаційної влади, штучного створення у місцевих мешканців хибних уявлень про благі наміри окупаційних військ та незворотного і стабільного існування на теренах Запорізької області влади рф та ідей «російського світу».

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати оскаржувані судові рішення і закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

В обґрунтування своїх доводів ОСОБА_4 вказує на те, що судами не враховано порушення принципу змагальності, оскільки у сторони захисту була відсутня реальна можливість зібрати докази для відстоювання інтересів ОСОБА_5 . Крім цього вказує, що у зв`язку з розглядом кримінального провадження за відсутності засудженого, неможливо фактично з`ясувати істинні мотиви вчинення кримінального правопорушення, оскільки стороною обвинувачення не було доведено добровільності зайняття ОСОБА_5 вказаної в обвинувальному акті посади. На думку захисника, засуджений міг діяти в умовах крайньої необхідності, адже не виключається, що до нього застосовувалися тортури, фізичний або психологічний примус. Також ОСОБА_4 стверджує, що призначаючи засудженому покарання, суди першої та апеляційної інстанцій не в повній мірі врахували дані про особу, прийшли до неправильного висновку про мотив вчинення кримінального правопорушення, а також його добровільне припинення вчинення інкримінованого злочину.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Згідно з ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський Суд у рішенні від 21 квітня 2011 року «Нечипорук і Йонкало проти України» та рішенні від 6 грудня 1998 року «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» зазначив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог судом першої інстанції дотримано у повному обсязі.

Висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Так, згідно з вироком, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, зокрема, на підставі:

- протоколу огляду від 14 серпня 2023 року, згідно якого проведено огляд загальнодоступного веб-сайту мережі Інтернет « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та виявлено матеріали, які підтверджують факт зайняття ОСОБА_5 посади так званого «заместителя директора Департамента культуры, спорта и молодежи» в складі окупаційної « ІНФОРМАЦІЯ_2 »;

- протоколу огляду від 05 вересня 2023 року, з якого слідує, що під час проведення огляду клауд-месенджера «Телеграм», а саме загальнодоступного каналу « ІНФОРМАЦІЯ_3 » виявлено матеріали, які підтверджують факт зайняття ОСОБА_5 посади так званого «заместителя директора Департамента культуры, спорта и молодежи» в складі окупаційної « ІНФОРМАЦІЯ_2 »;

- протоколу огляду від 05 вересня 2023 року, з якого вбачається, що за результатами проведеного огляду загальнодоступного сервісу федеральної податкової служби рф « ІНФОРМАЦІЯ_4 » встановлено, що ОСОБА_5 є директором «Муніципальное унитарное предприятие « ІНФОРМАЦІЯ_5 » Военно-гражданской администрации г. Мелитополь;

- протоколу огляду від 02 жовтня 2023 року, відповідно до якого після проведення огляду загальнодоступного каналу « ІНФОРМАЦІЯ_6 » виявлено публікацію від 26 вересня 2023 року з фотоматеріалами із заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_7 », що підтверджує факт зайняття ОСОБА_5 посади так званого «заместителя директора Департамента культуры, спорта и молодежи» в складі окупаційної « ІНФОРМАЦІЯ_2 »;

- протоколу огляду від 08 вересня 2023 року, згідно якого під час огляду клауд-месенджера «Телеграм», а саме загальнодоступного каналу « ІНФОРМАЦІЯ_3 » виявлено матеріали, які підтверджують факт зайняття ОСОБА_5 посади так званого «заместителя директора Департамента культуры, спорта и молодежи» в складі окупаційної «военно-гражданской администрации г. Мелитополь Запорожской области»;

- протоколами пред`явлення для впізнання за фотознімками від 08 та 18 серпня 2023 року, з якого слідує, що свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 впізнали ОСОБА_5 ;

- протоколу за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії - зняття інформації з електронної інформаційної системи від 21 серпня 2023 року, відповідно до якого виявлено документальні матеріали зі структурою так званої «військово-цивільної адміністрації м. Мелітополь Запорізької області», що містять список працівників псевдо органу влади на тимчасово окупованій території України - Мелітопольській територіальній громаді та підтверджують факт зайняття ОСОБА_5 посади так званого «заместителя директора Департамента культуры, спорта и молодежи» в складі окупаційної «военно-гражданской администрации г. Мелитополь Запорожской области»;

- показань свідка ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_5 працював разом із ним з 2017 року на посаді заступника комунального підприємства в м. Мелітополь, де він був директором. Після 24 лютого 2022 року обвинувачений перейшов на бік окупантів та став колаборантом, про що особисто йому розказував в квітні 2022 року та хизувався цим. Разом з тим, під час спілкувався із колишніми підлеглими, які залишилися в окупованому м. Мелітополь, він дізнався, що ОСОБА_5 почав співпрацювати із ОСОБА_8 , якого окупаційна влада призначила директором комунального підприємства замість нього, а приблизно за півроку після повномасштабного вторгнення ОСОБА_8 перейшов на посаду керівника департаменту молоді та спорту і призначив обвинуваченого першим заступником, про що йому також стало відомо з новин окупаційної влади. В березні 2022 року ОСОБА_5 повідомляв, що не збирається виїжджати із м. Мелітополь, оскільки з 16 років має паспорт російської федерації, вказував, що два рази на тиждень ходив до ФСБ, яке розміщувалося в приміщення районної адміністрації та подавав звіти, говорив, що з моменту приходу окупаційної влади в нього відкриваються можливості кар`єрного зростання, і що він добровільно, без примушувань перейшов на сторону окупантів. Фактів тиску на обвинуваченого представниками окупаційної влади йому не відомо, ОСОБА_5 почав працювати з окупантами добровільно, окрім того агітував своїх колег переходити до них;

- показань свідка ОСОБА_7 , який повідомив, що з 2018 року працював під керівництвом ОСОБА_5 завідувачем майстерні в парку культури та відпочинку ім. Горького м. Мелітополь. 24 лютого 2022 року, о 10 год, він прийшов на роботу та спитав обвинуваченого, що будемо робити, на що останній відповів, що нічого страшного не буде, росіяни будуть бити тільки по військовим об`єктам та відпустив додому. 01 березня 2022 року подзвонив ОСОБА_5 та сказав прийти на роботу, де повідомив про необхідність написання заяви на відпустку за свій рахунок, у зв`язку з незрозумілою ситуацією. Пізніше, 10-11 березня 2022 року ОСОБА_5 представив нового керівника парку, яким виявився ОСОБА_8 , однак від співпраці з ним він відмовився. Після 15 червня 2022 року він виїхав з м. Мелітополь в м. Запоріжжя, після чого на месенджер «Телеграм» почали приходити голосові повідомлення від ОСОБА_5 із насмішками і погрозами на його адресу та адресу директора парку ОСОБА_6 . Деякий час він ще спілкувався з обвинуваченим за допомогою вказаного месенджера, однак пізніше почав ігнорувати повідомлення останнього. Будь-якого тиску на ОСОБА_5 зі сторони росіян не було, останній без будь-яких вагань погодився співпрацювати із окупаційною владою. Під час окупації ОСОБА_5 виконував обов`язки директора парку до моменту призначення ОСОБА_8 керівником, а потім став його заступником. Про те, що обвинувачений став заступником керівника департаменту молоді та спорту дізнався з новин на сайті «Ріа Мелітополь».

На підставі вищенаведених доказів, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_5 зайняв зазначену посаду добровільно, без фізичного та психологічного тиску з боку сторонніх осіб.

Крім цього, в матеріалах справи відсутні докази того, що обвинувачений не мав реальної можливості відмовитися від зайняття посади так званого «заместителя директора Департамента культуры, спорта и молодежи» в складі окупаційної « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

Не знайшли свого підтвердження доводи сторони захисту щодо порушення права ОСОБА_5 на захист, оскільки, як вказав суд, під час судового розгляду вживалися всі заходи для виклику обвинуваченого до зали суду, а саме надсилалися повідомлення про дату і час розгляду справи для забезпечення його права на захист, а також здійснювалися усі передбачені законом заходи щодо дотримання прав обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя, з урахуванням встановлених законом особливостей даного провадження.

Зокрема, місцевий суд, розглядаючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_5 в порядку спеціального судового провадження, опубліковував оголошення про дату, час та місце розгляду провадження у газеті «Урядовий кур`єр», на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора, на офіційному веб-сайті Луцького міськрайонного суду Волинської області, також шляхом здійснення альтернативних заходів, тобто діяв в межах вимог, передбачених кримінальним процесуальним законом.

Разом з цим, суд першої інстанції оцінив ухилення ОСОБА_5 від правосуддя, як реалізацію його невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п.3 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст.63 Конституції України), яка є однією з ключових гарантій презумпції невинуватості.

Оцінивши надані стороною обвинувачення докази, місцевий суд дійшов висновку, що вказані докази у їх сукупності є достатніми та взаємопов`язаними для доведення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за стандартом «поза розумним сумнівом» та кваліфікував його дії за ч. 5 ст. 111-1 КК України, як добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

У ст. 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

Згідно з ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_5 , місцевий суд у межах дискреційних повноважень, дотримуючись вимог статей 50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 цього Кодексу є тяжким злочином, його суспільну небезпечність, дані які характеризують особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання, на обліку у лікарів нарколога чи психіатра не перебуває, а також відсутність обставин, що пом`якшують покарання та наявність обставини, яка його обтяжує, а саме вчинення злочину з використанням умов воєнного стану.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про необхідність призначення

ОСОБА_5 за ч. 5 ст. 111-1 КК України покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією статі, а саме на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, органах державного управління та контролю, підприємствах та організаціях державної чи комунальної власності на строк 15 років.

Разом з цим, встановивши, що кримінальне правопорушення вчинене ОСОБА_5 з корисливих мотивів, суд застосував до обвинуваченого додаткове покарання у виді конфіскації майна, яке передбачене санкцією ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Не погодившись із вироком місцевого суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу.

За приписами статей 370, 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури, в межах доводів апеляційної скарги захисника, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, апеляційний суд дійшов належного висновку, що всі зібрані докази, які суд сприймав безпосередньо під час судового засідання і оцінив з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, свідчать про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації дій за ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Верховний Суд вважає, що вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України.

Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

Враховуючи викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 червня 2024 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3