Справа № 183/4189/24
№ 1-кп/183/1471/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2024 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000032, за обвинуваченням:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бухуни, Шишацького району, Полтавської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбоця військової служби за контрактом, перебуваючого на момент вчинення кримінального правопорушення на посаді командира бойової машини 3 механізованого відділення 1 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «молодший сержант», в силу ст. 89 КК України не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_2 в режимі відеоконференції,

ВСТАНОВИВ:

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 02.01.2017 № 1 молодший сержант ОСОБА_2 приступив до виконання обов`язків за посадою командира бойової машини 3 механізованого відділення 1 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Молодший сержант ОСОБА_2 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст.ст. 9,11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України зобов`язаний суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Стид України, бути взірцем виконання службового обов`язку.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій, та відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку» особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадян України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.

Згідно Закону України «Про затвердження Указу Президента України про часткову мобілізацію», з 20 січня 2015 року в Україні діє особливий період.

У відповідності до нової редакції статті 407 КК України внесеної Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності за окремі військові злочини», який опубліковано у журналі Голос України від 04.03.2015 - № 39 зазначено, що ст. 407 КК України внесені зміни та її доповнено ч. 4, яка передбачає відповідальність , за самовільне залишення військової частини вчинене в умовах особливого періоду. Зазначені зміни набирають законної сили на наступний день після опублікування, тобто 05.03.2015 року. Таким чином, молодший сержант ОСОБА_2 підозрюється у вчиненні злочину в умовах особливого періоду.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Будучі військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, солдат ОСОБА_2 , відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 14 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців.

Відповідно до ст. 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.

За приписами ст. 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби та Збройних Сил України, необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової чатини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Відповідно до п. п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Проте, 07.08.2017 молодший сержант ОСОБА_2 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини НОМЕР_1 , про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв та в подальшому був затриманий о 11 год 50 хвилин 23.04.2024 у АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим, правопорушення було припинено.

Таким чином, 07.08.2017 молодший сержант ОСОБА_2 умисно самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , в умовах особливого періоду, крім воєнного стану та незаконно перебував за її межами до моменту його затримання, а саме до 11 год. 50 хвил., 23.04.2024 у с. Тучин, Рівненського району, Рівненської області.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_2 вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав, зокрема зазначив, що у 2016 році пройшов військову лікарську комісію та був направлений до учбового центру для АДРЕСА_2 . В подальшому був направлений до Луганської області в зону АТО. В 2017 році, був виведений із зони АТО та перебував у військовій частині, яка розташовувалась у АДРЕСА_2 . 07.08.2017, він залишив військову частину щоб погуляти у місті, з усної згоди командира, але не повернувся. З початку перебував в с. Полтава, а потім поїхав у м. Миргород. Де він перебував, військову частину не повідомляв, розумів, що скоїв злочин.

Крім повного визнання обвинуваченим ОСОБА_2 своєї вини, його вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, підтверджується наступними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

-Повідомленням про вчинення кримінального правопорушення від 27.01.2020 за

№ 169, яке скеровано до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону, про прийняття рішення відповідно до вимог ст. 214 КПК України за фактом самовільного залишення молодшим сержантом ОСОБА_2 військової частини НОМЕР_1 (а.с. 32);

-Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000032 від 28.01.2020, відповідно до якого, 07.08.2017, військовослужбовець військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_2 , самовільно залишив військову частину та незаконно перебуває поза її межами до теперішнього часу (а.с 29);

-Контрактом про проходження громадянином України військової служби у Збройних Силах України від 15.03.2016, укладеним між Міністерством оборони України в особі командира військової частини польової пошти НОМЕР_2 , полковника ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (а.с.70-72);

-Витягом з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 від 01.07.2016 № 179, згідно з яким призначено на посаду з 01.07.2016 солдата військової служби за контрактом ОСОБА_2 , старшого стрільця 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону 1 номера обслуги 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону, ВОС 101533А, шпк солдат, з посадовим окладом 530 грн., премією 680% від посадового окладу (а.с.42);

-Витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 02.01.2017 за

№ 1, відповідно до якого, осіб, призначених на посади наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 , вважати такими, що з 01.01.2017 прийняли справи та посади і приступили до виконання службових обов`язків за посадами з відповідними окладами. Зокрема, солдату військової служби за контрактом ОСОБА_2 , номера обслуги 1 механізованого відділення 1 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону командира бойової машини командира 3 механізованого відділення 1 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону, ВОС 121144А, шпк сержант, визначено посадовий оклад- 720 грн., премію 485 % від посадового окладу; (а.с. 57);

-Витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08.09.2017 за № 67, яким молодшого сержанта ОСОБА_2 , командира бойової машини командира 3 механізованого відділення 1 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону, вважати таким, що самовільно залишив частину 07.08.2017 року (а.с. 43);

-Актом службового розслідування, затвердженого командиром військової частини НОМЕР_1 , полковником ОСОБА_6 від 30.09.2017, в ході якого встановлено, що 07.08.2017 року командир 1 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону молодшого лейтенанта ОСОБА_7 доповів, що під час ранкової перевірки особового складу підрозділу, виявлено відсутність молодшого сержанта ОСОБА_2 , який самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 (а.с.33-35);

-Витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.10.2017 за № 106, відповідно до якого, молодшого сержанта ОСОБА_2 , увільнено від займаної посади з 17.10.2017, у зв`язку з самовільним залишенням частини (а.с. 44);

-Постановою про зупинення досудового розслідування та оголошення підозрюваного ОСОБА_2 в розшук від 24.12.2020 (а.с.53-55);

-Службовою характеристикою на молодшого сержанта ОСОБА_2 , який під час проходження служби в 1 механізованій роті 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 зарекомендував себе з позитивного боку (а.с.38);

-Службовою карткою на молодшого сержанта ОСОБА_2 відповідно до якої заохочення та стягнення відсутні (а.с.39-40);

-Довідкою УІАП у Дніпропетровській області за № 180-30012020/12210 відповідно до якої, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є особою, яка в силу ст. 89 КК України не судима (а.с 45);

Суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення встановленою і його дії належить кваліфікувати за ч. 4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчиненому військовослужбовцем (крім строковї служби).

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного, те що ним відповідно до кваліфікації кримінальних правопорушень (ст.12 КК) вчинений тяжкий злочин.

Судом також враховуються обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, тривалість вчинення кримінального правопорушення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.

Так, визначаючи міру покарання суд враховує, що обвинуваченим вчинене закінчене умисне кримінальне правопорушення, суспільна небезпечність якого полягає у тому, що ухилення від виконання військових обов`язків, заподіює шкоду керованості, боєздатності та боєспроможності підрозділу, а також дисципліні, яка існує в підрозділі за місцем проходження військової служби під час воєнного стану.

Суд враховує, що обвинувачений вину визнав повністю, є особою, яка в силу ст. 89 КК України не судима, на обліках у лікарів психіатра, нарколога не перебуває

(а.с.46), за місцем служби мешкання характеризується позитивно, є учасником бойових дій (а.с.82).

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст.50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Враховуючи дані про особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України не судим, зокрема, його вік та стан здоров`я, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема тривалість вчиненого злочину, поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, який лише після затримання припинив вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд вважає, що покарання в мінімальній межі санкції статті буде недостатньо.

При обранні виду та міри покарання суд, реалізуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання має бути не лише карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання у межах санкції частини статті відповідатиме вчиненому і сприятиме виправленню обвинуваченого й запобіганню вчинення нових злочинів.

Призначаючи покарання суд враховує, що кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_2 розпочато 07.08.2017, коли обвинувачений, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини НОМЕР_1 , про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв та в подальшому був затриманий о 11 год 50 хвилин 23.04.2024 у АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим, правопорушення було припинено.

Таким чином інкримінований злочин обвинуваченому ОСОБА_2 є триваючим, а отже застосуванню підлягає закон про кримінальну відповідальність, який був чинним на момент завершення такого злочину.

З огляду на зазначене, суд не знаходить можливим для призначення ОСОБА_2 більш м`якого покарання, ніж передбачено законом або звільнення від відбування покарання, з огляду на те, що частина 1 статті 69 і частина 1 ст.75 КК України, з урахуванням змін внесених Законом України № 2839-ІХ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального Кодексу України та інших законодавчих актів України», прямо вказують на неможливість прийняття зазначених рішень у випадку засудження за кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану.

Тому, з урахуванням особливостей вказаного кримінального правопорушення та обставин його вчинення, даних про особу обвинуваченого, який є учасником бойових дій та його ставлення до скоєного, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, доходить висновку про необхідність призначення ОСОБА_2 покарання у виді позбавлення волі в межах мінімальної санкції ч.4 ст. 407 КК України, оскільки саме таке покарання буде повністю відповідати ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Під час досудового розслідування по даному кримінальному провадженню експертизи не проводилися.

Речові докази у кримінальному проваджені відсутні.

Оскільки обвинуваченому ОСОБА_2 під час досудового розслідування обирано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, даний запобіжний захід вважається продовженим до набрання вироком законної сили.

На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості скоєні кримінального правопорушення, особу винного, а також всі обставини по справі, керуючись ст.ст. 336, 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Визнати винним ОСОБА_2 у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.

До вступу вироку в законну силу залишити ОСОБА_2 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Початок строку відбування ОСОБА_2 покарання обчислювати з часу приведення вироку до виконання та затримання засудженого органами внутрішніх справ.

Вирок може бути оскаржений до Дніпровського апеляційного суду через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_8