КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/5232/2024 Категорія: ч.4 ст. 186 КК України
ЄУН: 759/8865/24 Суддя у суді І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0001370, внесеного до ЄРДР 13 квітня 2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 186 КК України, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2024 року, яким

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Мар`янівка Васильківського району Київської області, громадянин України, українець, не працюючий, не одружений, з середньою освітою, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

- 21 травня 2018 року Києво-Святошинським районним судом Київської області за ч. 1 ст. 185 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України з іспитовим строком на 2 роки;

- 22 лютого 2021 року Києво-Святошинським районним судом Київської області за ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у виді 1 року обмеження волі, із застосуванням ст. 75 КК України з іспитовим строком на 2 роки;

- 20 січня 2022 року Києво-Святошинським районним судом Київської області за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України з іспитовим строком на 3 роки;

- 25 січня 2024 року Святошинським районним судом м. Києва за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 1 місяць,

- 26 березня 2024 року Києво-Святошинським районним судом Київської області за ч. 4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на6 років 1 місяць,

визнаний винуватим у вчинені злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання у виді 1 (одного) місяця позбавлення волі за вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 березня 2024 року, остаточно призначено покарання у виді 7 (семи) років 1 (одного) місяця позбавлення волі,

за участю сторін апеляційного провадження:

прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що 12 квітня 2024 року, приблизно об 11 год., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , в умовах воєнного стану, шляхом ривка, повторно відкрито викрав чуже майно, яке належить ОСОБА_8 , яким розпорядився на власний розсуд, завдавши останній матеріальної шкоди, на загальну суму 200 гривень.

24 лютого 2022 року згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на території України введено воєнний стан, який продовжено по теперішній час.

12 квітня 2024 року ОСОБА_6 у ранковий час доби ходив вулицями Святошинського району м. Києва та, не маючи офіційних джерел заробітку, перебуваючи у скрутному матеріальному становищі, з метою обернення на свою користь та особистого збагачення, вирішив повторно відкрито викрасти чуже майно громадян.

Перебуваючи за адресою: АДРЕСА_3 , зайшов до приміщення супермаркету «АТБ-маркет», де помітив раніше незнайому йому ОСОБА_8 , яка у той час розраховувалась на касі та тримала у руці гаманець темно- коричневого кольору з готівкою в середині.

З метою виконання свого злочинного умислу, направленого на повторне відкрите

викрадення чого майна, ОСОБА_6 прослідував за ОСОБА_8 до місця її

проживання, зайшов за останньою у під`їзд

АДРЕСА_2 , та, перебуваючи на сходах 3-го поверху, шляхом ривка, повторно відкрито викрав

із сумки останньої гаманець темно-коричневого кольору, в якому знаходились грошові

кошти в сумі 200 гривень, та інші речі, які матеріальної цінності для потерпілої не

становлять, та, тримаючи у руках вказане чуже майно з місця вчинення кримінального

правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд,

завдавши потерпілій майнової шкоди на суму 200 гривень.

Не погоджуючись з вироком суду в частині призначеного покарання, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить призначити йому менш суворе покарання, оскільки призначене покарання не відповідає тяжкості інкримінованого йому злочину а також не враховано, що він вину визнав повністю, активно сприяв слідству та повністю розкаявся у вчиненому.

Потерпіла, повідомлялась про день, час та місце апеляційного розгляду у встановленому законом порядку, до суду апеляційної інстанції не з`явилась, будь-яких заяв та клопотань не подала.

Враховуючи позицію учасників апеляційного розгляду про можливість його проведення за відсутності потерпілої, зважаючи на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає можливим проведення апеляційного розгляду за відсутності потерпілої.

Заслухавши доповідь судді, позицію обвинуваченого на підтримку доводів апеляційної скарги, прокурора, який категорично заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду законним та обґрунтованим та наголошуючи на тому, що судом враховані обставини, на неврахування яких посилався обвинувачений, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до матеріалів судового провадження під час судового розгляду фактичні обставини кримінального правопорушення ніким не оспорювалися, і дослідження доказів щодо цих обставин судом визнано недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України. Зазначені обставини кримінального правопорушення ніким з учасників судового розгляду не оспорюються як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального правопорушення, з урахуванням положень ч. 2 ст. 394 КПК України, перевірці апеляційним судом не підлягають.

За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичні обставини кримінального правопорушення дії обвинуваченого правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, в умовах воєнного стану.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про призначення йому суворого покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Так, вирішуючи питання призначення обвинуваченому покарання судом враховано, що відповідно до положень ст. 12 КК України вчинений ним злочин є тяжким, дані про особу винного, який раніше неодноразово судимий, його ставлення до вчиненого, яке полягає у визнанні винуватості; те, що він офіційно не працює, за даними наявної документації на обліку у лікаря-психіатра та під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває, що свідчить про його осудність, має місце реєстрації та проживання. Також, всупереч вимог апеляційної скарги, судом враховані обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, - щире каяття та активне сприяння слідству, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

За сукупності встановлених обставин, враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд дійшов висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у межах, установлених у санкції ч. 4 ст.186 КК України, а саме у виді позбавлення волі.

Враховуючи, що ОСОБА_6 26 березня 2024 року засуджений вироком Києво-Святошинським районним судом Київської області за ч. 4 ст.185 КК України до покарання у виді 6 років 1 місяця позбавлення волі, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст.71 КК України, і що саме таке покарання, на переконання суду, є справедливим і достатнім для виправлення ОСОБА_6 попередження вчинення ним кримінальних правопорушень та відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та додатково враховує, що санкція ч. 4 ст. 186 КК України передбачає покарання від 7 років позбавлення волі, тобто, судом за ч. 4 ст. 186 КК України ОСОБА_6 призначене мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 4 ст. 186 КК України.

Окрім того, колегія суддів приймає до уваги, що з урахуванням того, що вироком Києво-Святошинським районним судом Київської області від 26 березня 2024 року ОСОБА_6 за ч. 4 ст.185 КК України засуджений до покарання у виді 6 років 1 місяця позбавлення волі, останньому покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України також призначене у мінімальному розмірі, а саме у виді позбавлення волі на строк 7 років 1 місяць.

Згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За змістом ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 вказаної статті особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

При цьому відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п. 3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину й його обставин. Виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався наведених вимог закону, і призначене судом першої інстанції обвинуваченому покарання, з урахуванням встановлених на час судового розгляду обставин та даних про особу обвинуваченого, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, є необхідним для досягнення його мети, тобто, необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

При перевірці законності вироку суду першої інстанції колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом були встановлені дійсні обставини справи та надана належна оцінка зібраним доказам, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку суду, а тому апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2024 року щодо ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 186 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, обвинуваченим ОСОБА_6 , який утримується під вартою, - у той же строк з дня вручення копії ухвали.

Судді:

______________________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4