Справа № 748/802/23 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/825/24
Категорія - ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Чернігові кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0005735, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 25 квітня 2023 року відносно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мньов, Чернігівського району, Чернігівської області, громадянина України, з повною середньою освітою, офіційно непрацюючого, одруженого, маючого на утриманні чотирьох неповнолітніх дітей, раніше не судимого, в силу ст.89 КК України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 25 квітня 2023 року ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

Процесуальні витрати у провадженні на залучення експертів в сумі 9061,44 грн. стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави.

Арешт на автомобіль марки «ВАЗ» модель 21011, р.н. НОМЕР_1 , накладений ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 14.12.2022 року скасовано.

Питання про речові докази вирішено в порядку ст.100 КПК України.

Не погоджуючись з рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу в якій, не оспорюючи висновків суду щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеності його вини та правильності кваліфікації дій, просить змінити вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість, та призначити йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що він скоїв злочин по необережності, оскільки потерпілий спав на проїзній частині в стані алкогольного сп`яніння в темному одязі та в темну пору часу і саме дії потерпілого спровокували його на скоєння даного злочину, однак він одразу визвав швидку допомогу. Звертає увагу, що він як під час досудового слідства, так і в суді щиро розкаявся, раніше не судимий, має на утриманні чотирьох малолітніх дітей, тому призначене покарання позбавить його дітей матеріального забезпечення і його участі у їх вихованні.

В запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченого представник потерпілої адвокат ОСОБА_9 вважає вирок суду законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 без задоволення.

Суд першої інстанції встановив, що 04.12.2022, близько 18 год. 00 хв. автомобіль марки «ВАЗ», моделі «21011», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_10 , рухався по вул. Лісна в с. Центральне, в напрямку с. Глядин, Чернігівського району, Чернігівської області.

Рухаючись у вказаному напрямку, біля буд. АДРЕСА_3 , водій ОСОБА_10 не маючи досвіду керуванням транспортним засобами (п.п.2.1а Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 (із змінами та доповненнями) (далі - ПДР України)), проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну (п.п.2.3б ПДР України), при виникненні перешкоди для руху, яку об`єктивно спроможний був виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу (п.п.12.3 ПДР України) внаслідок чого здійснив наїзд на ОСОБА_11 , який лежав на проїжджій частині.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_11 отримав множинні тілесні ушкодження голови, тулубу та кінцівок, від яких помер на місці події.

У даній дорожній обстановці водій ОСОБА_10 порушив вимоги п.п.2.1а, 2.3б, 12.3 Правил дорожнього руху України, що стало причиною виникнення події даної дорожньо-транспортної пригоди.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав, доводи прокурора, потерпілої ті її представника, які заперечували проти апеляційної скарги обвинуваченого та просили вирок суду залишити без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції розглянув провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_10 відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України. Учасники кримінального провадження не заперечували проти такого розгляду, їм було з достатньою повнотою роз`яснено суть та наслідки розгляду кримінального провадження у скороченому порядку, тому суд обґрунтовано визнав недоцільним дослідження інших доказів, крім показань обвинуваченого та дослідження даних про його особу, а тому, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, фактичні обставини справи в апеляційному порядку не перевіряються.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтвердженні доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані в повному обсязі.

Положеннями ст.ст. 50, 65 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Відповідно до ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Статтею 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Призначаючи ОСОБА_10 міру покарання, місцевий суд з достатньою повнотою врахував ступінь суспільної небезпеки та тяжкість скоєного кримінального правопорушення, дані про його особу, який раніше не судимий в силу ст.89 КК України, до адміністративної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується добре, має на утриманні чотирьох неповнолітніх дітей, обставина, яка пом`якшує покарання - щире каяття, відсутність обставин, які обтяжують покарання; врахував думку потерпілої щодо міри покарання, яка наполягала на призначенні реальної міри покарання та дійшов правильного висновку про призначення обвинуваченому покарання саме у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.2 ст.286 КК України, що буде необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки його перевиховання неможливе без ізоляції від суспільства, з чим погоджується і колегія суддів.

Колегія суддів звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_10 не має права керувати транспортними засобам, але в судовому засіданні повідомив про те, що за відсутності права на керування транспортними засобами, автомобілем користується давно, отже тривалий час свідомо ігнорує вимоги законодавства України в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та експлуатації транспортних засобів, також хоча, після скоєння дорожньо-транспортної пригоди, обвинувачений і подзвонив в поліцію та повідомив, що на дорозі лежить збита людина, проте з місця події поїхав.

Так, ОСОБА_10 , керуючи автомобілем, порушив правила безпеки дорожнього руху, створивши серйозну загрозу життю і здоров`ю для його учасників. Протиправні дії обвинуваченого призвели до тяжких наслідків у виді смерті потерпілого ОСОБА_11 , тоді як відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя, здоров`я та безпека належать до найвищих соціальних цінностей.

Тому призначене ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі, визначене судом першої інстанції, з урахуванням обставин, які бралися ним до уваги при його призначенні, не становить «особистого надмірного тягаря для особи», адже воно відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи.

Отже, всі обставини, на які посилається апелянт, судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_10 покарання враховані, тому доводи про суворість покарання не заслуговують на увагу і спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого.

Порушень місцевим судом під час розгляду справи вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не вбачається.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без змін, а вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 25 квітня 2023 року щодо ОСОБА_10 без змін.

Згідно ч.4 ст.532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4