ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11/803/15/24 Справа № 1-787/11/0182 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 року м.Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Кривому Розі в режимі відеоконференції апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 квітня 2023 року, якою відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_8 про перегляд вироку Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17.10.2012 року за виключними обставинами,-

в с т а н о в и л а :

ухвалою Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 квітня 2023 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_8 про перегляд вироку Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17.10.2012 року за виключними обставинами.

Суд мотивував своє рішення тим, що посилаючись на Рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року № 6р(ІІ)/2021, як на виключну обставину для перегляду вироку суду, ОСОБА_8 не звернув увагу, що предметом цього рішення є невідповідність Конституції України частини першої статті 82 КК України та частини першої статті 81 КК України, тобто питання заміни невідбутої частини покарання більш м`яким та умовно - дострокового звільнення від відбування покарання осіб, засуджених до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі, а тому твердження ОСОБА_8 про скасування довічного позбавлення волі, як виду покарання є безпідставним та помилковим. Крім того, вказаним рішенням Конституційного Суду України не визнано неконституційність положення кримінального закону в частині застосування покарання у виді довічного позбавлення волі, яке було застосовано судом при ухваленні відносно ОСОБА_8 обвинувального вироку від 17.10.2012 року. Таким чином, призначене засудженому ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі є конституційним, що повністю спростовує доводи останнього.

На вказане рішення засуджений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою замінити довічне позбавлення волі на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, відповідно до ч.2 ст.63 КК України. Вважає висновки місцевого суду помилковими та такими, що дискредитують рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року № 6р(ІІ)/2021.

Зазначає, що Конституційний суд України у своєму рішенні дійшов до висновку про неконституційність ч.1 ст.81 та ч.1 ст.82 КК України.

Зауважує, що на момент винесення йому вироку та застосування до нього ст.64 КК України місцевий суд не знав про несумісність вироку ч.1 ст.3, ст.ст.23, 28, ч.3 ст.63 Конституції України.

Наголошує, що виходячи із прийнятого ВРУ проекту закону про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини від 03.09.2022 року №4049 та внесені зміни до ст.ст.81,82 КК України є такими, що не відповідають вимогам Конституції України, висновкам та принципам встановленим у рішенні Конституційного суду України.

Заявляє, що заміна невідбутої частини покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням не має бути передумовою умовно-достроковому звільненню, а ст.82 КК України є саме такою передумовою.

Заслухавши суддю-доповідача, засудженого ОСОБА_8 та його захисника адвокат ОСОБА_7 , які підтримали доводи апеляційної скарги, просили ухвалу місцевого суду скасувати, замінити довічне позбавлення волі на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, прокурора ОСОБА_6 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, просила ухвалу місцевого суду залишити без змін, дослідивши наявні матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Порядок здійснення провадження за нововиявленими обставинами врегульований главою 34 КПК, у якій наведений вичерпний перелік нововиявлених обставин, за наявності яких можуть бути переглянуті судові рішення, що набрали законної сили.

Згідно з ч. 3 ст. 459 КПК України виключними обставинами визнаються: - встановлена Конституційним Судом України неконституційність, конституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи; - встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом; - встановлення вини судді у вчиненні кримінального правопорушення або зловживання слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду під час кримінального провадження, внаслідок якого було ухвалено судове рішення.

Колегія суддів, відповідно до ч.5 ст.9 КПК України, враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях від 3 квітня 2008 року в справі «Пономарьов проти України» та від 29 жовтня 2015 року в справі «Устименко проти України» ЄСПЛ неодноразово наголошував, що одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливостями і непереборними обставинами. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі.

Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення ЕСПЛ від 09 червня 2011 року в справі «Желтяков проти України»).

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, відповідно до вироку Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17.10.2012 року ОСОБА_8 засуджено за п.1,7 ч.2 ст.115, ч.2 ст.15, п.1,7 ч.2 ст.115, ч.4 296 КК України до довічного позбавлення волі. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.04.2014 року вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17.10.2012 року відносно ОСОБА_8 в частині призначеного покарання залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду від 25.12.2014 року вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17.10.2012 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.04.2014 року відносно ОСОБА_8 залишено без змін.

Згідно ст. 12 КК України (далі - в редакції на момент ухвалення вироку) особливо тяжким злочином є злочин, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад двадцять п`ять тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, позбавлення волі на строк понад десять років або довічного позбавлення волі, зокрема, умисне вбивство (ст.115 КК України).

Відповідно до ст.ст.51, 64 КК України встановлено такий вид покарання як довічне позбавлення волі.

Такий вид покарання як довічне позбавлення волі, відповідно до статті 64 КК України застосовується у випадках спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Санкцією ч.2 ст.115 КК України передбачено такий вид покарання як позбавленням волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років, так і довічне позбавлення волі.

У своїй заяві засуджений послався на рішення №6-р (ІІ) 2021 від 16.09.2021 Конституційного суду України, яким визнано неконституційними деякі положення ч.1 ст.81 та ч.1 ст.82 КК України, у зв`язку з тим, що вони не передбачали можливість застосування їх до осіб, засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі. Тому просив скасувати вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17.10.2012 року в частині призначеного покарання та ухвалити вирок, яким призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком до 15 років, оскільки призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі не відповідає положенням Конституції України.

Із постанови об`єднаної палати ККС у складі Верховного Суду від 03.02.2020 у справі №522/14170/18 вбачається, що положення ч. 2 ст. 464 КПК про те, що «суддя … вирішує питання про відкриття кримінального провадження за нововиявленими або виключними обставинами», слід розуміти як такі, що надають судді повноваження перевірити наявність підстав для відкриття провадження за виключними обставинами та ухвалити рішення про відкриття такого провадження або відмову у його відкритті.

У рішенні у справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року, Європейський суд з прав людини висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Водночас, у вказаному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи, переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов. При цьому Європейський суд з прав людини у вказаному рішенні наголосив, що встановлення судом порушення вимогст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у даній справі не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання. Судом також не визначено, чи повинне дострокове звільнення від відбування покарання бути правом особи, чи має відноситися до сфери дискреції. Вказане питання має бути вирішено державою - відповідачем відповідно до кримінального законодавства країни.

При розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09 липня 2013 року в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм. Доводи про те, що відповідно до Конституції України та застосування практики Європейського суду з прав людини, рішення Європейського суду з прав людини та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод становлять невід`ємну частину національного законодавства, є джерелом права та мають вищу юридичну силу, ніж національний закон, тому для їх застосування не обов`язково внесення змін до законів України, суд відхиляє, оскільки вони не узгоджуються не тільки з національним законодавством з цього приводу, а також з практикою Європейського суду з прав людини, яка викладена в рішеннях у справах «Вінтер проти Сполученого Королівства» та «Кафкаріс проти Кіпру» та інші. Суд приймає до уваги, що згідно з пунктом 12 Резолюції щодо поводження із засудженими до тривалого строку ув`язнення (Resolution (76) 2 on the treatment of long-term prisoners on 17 February 1976 (at the 254th meeting of the Ministers' Deputies)) має бути забезпечено, щоб перегляд довічного позбавлення волі відбувався у регулярні періоди часу та після відбуття 8-14 років позбавлення волі. Натомість згідно з чинним порядком, помилування щодо таких осіб може бути розглянуто тільки після відбуття 20-річного строку, але не передбачається регулярний перегляд їхніх покарань, а лише за їхніми клопотаннями. Однак даний акт не є міжнародним договором в розумінні п. «а» ч. 1 ст. 1 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року.

Так, Рішенням № 6-р(ІІ)/2021 від 16 вересня 2021 року, зокрема, було визнано такими, що не відповідають Конституції (є неконституційними), ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі, та Конституційний Суд України зобов`язав Верховну Раду привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 КК України, у відповідність до Конституції та цього Рішення.

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 16.09.2021 року № 6-р (ІІ)2021 вважає, що довічне позбавлення волі як вид кримінального покарання не суперечить приписам частини першої статті 3, статті 23, частини другої статті 28 Конституції України, якщо засудженому до такого виду покарання на законодавчому рівні гарантовано право на дострокове звільнення від відбування такого покарання та/або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.

Однак, визнання неконституційними приписів ч.1 ст.81, ч.1 ст.82 КК України, не є підставою для перегляду судових рішень за виключними обставинами, оскільки вказані норми закону України про кримінальну відповідальність регулюють питання умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, які, відповідно до положень ст.537 КПК України, вирішуються судом під час виконання вироків в порядку, визначеному ст.539 КПК України.

Разом з цим, апеляційний суд звертає увагу, що в своїй заяві засуджений ОСОБА_8 просить переглянути вищезазначені судові рішення за виключними обставинами, фактично зазначаючи про те, що він не погоджується з мірою покарання, яка йому призначена, а саме у виді довічного позбавлення волі й вказує на те, що призначена йому міра покарання суперечить положенням Конституції України та практиці ЄСПЛ.

При цьому, виходячи з приписів ст. 461 КПК України, невідповідність призначеного особі покарання взагалі не є підставою для перегляду судових рішень за виключними обставинами.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 06.06.2024 року по справі №937/8891/19, в якому зазначається, що офіційне тлумачення норм Конституції України та практика Верховного Суду не є виключними обставинами та не є такі обставини і нововиявленими.

Доводи засудженого ОСОБА_8 про те, що внесені зміни до ст.ст.81,82 КК України є такими, що не відповідають вимогам Конституції України, оскільки заміна невідбутої частини покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням є передумовою умовно-достроковому звільненню, що прямо заборонено у вищевказаному рішенні Конституційного суду до уваги не приймаються з огляду на наступне.

Рішенням Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року № 6р(ІІ)/2021, зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення. Єдиним органом законодавчої влади - є Верховна Рада України, що уповноважена ухвалювати закони та вносити зміни до законодавчих норм.

На виконання вказаних приписів Верховною Радою України складено проект закону про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини від 03.09.2022 року №4049 та внесені зміни до ст.ст.81,82 КК України.

Вказаними змінами законодавець імплементував норми, що передбачають умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та заміна такого покарання більш м`яким, що і приписувалось вищеказаним рішенням Конституційного суду України.

При цьому, суди загальної юрисдикції наділені правом проводити розгляд даного питання лише в межах, передбачених законом, та не уповноваженні давати оцінку законам чи нормам права, що приймаються законодавчим органом.

Апеляційний суд зазначає, що задля відновлення свого оспорюваного права засуджений не позбавлений можливості, після спливу строку, зазначеного у ч.5 ст.82 КК України, звернутися із відповідною заявою про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, яке буде розглянуто в порядку, який визначений законодавцем та врегульований Розділом VIII КПК «Виконання судових рішень». А після цього, звернутись із клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання на підставі п.3 ч.3 ст.81 КК.

Приймаючи до уваги вищевикладені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що ОСОБА_8 слід відмовити у задоволенні заяви про перегляд за виключними обставинами вироку Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17.10.2012 року за її необґрунтованістю, у зв`язку з чим апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 459 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 квітня 2023 року, якою відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_8 про перегляд вироку Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17.10.2012 року за виключними обставинами - залишити без змін.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді