Справа № 346/3279/24
Провадження № 1-кп/346/566/24
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області, у складі головуючого судді ОСОБА_1 , секретар судових засідань: ОСОБА_2 , за участю: прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого: ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, у залі судових засідань суду, обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 0000387, в якому ОСОБА_4 (який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Кременець Тернопільської області; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; ), обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 391 Кримінального кодексу України,

сторонами та іншими учасниками кримінального провадження № 0000387: з боку обвинувачення - прокурор: ОСОБА_3 , з боку захисту обвинувачений: ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в :

Щодо обвинувачення.

ОСОБА_4 , будучи засудженим 20.03.2020 року вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області за ч. 2 ст. 124 та ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією майна, для відбування покарання 30.04.2021 року прибув до Державної установи «Коломийська виправна колонія (№41)», що за адресою: вул. Привокзальна, 30, с. Товмачик Коломийського району.

Засудженому ОСОБА_4 , 30.04.2021 року роз`яснено його обов`язки, передбачені законодавством для засуджених до покарання у виді позбавлення волі та попереджено про кримінальну відповідальність за злісну непокору законним вимогам адміністрації установи виконання покарань або іншу протидію адміністрації у законному здійсненні її функцій, яка передбачена ст. 391 КК України. За час перебування в установі виконання покарань засуджений ОСОБА_4 вчиняв злісні порушення встановленого порядку відбування покарання, тому був взятий на профілактичний облік як злісний порушник встановленого порядку відбування покарання у виді позбавлення волі.

Через безуспішне застосування інших заходів впливу, на підставі ухвали Коломийського міськрайонного суду від 18 травня 2023 року, до засудженого ОСОБА_4 за порушення вимог режиму відбування покарання, ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 18 травня 2023 року застосовано стягнення у виді переведення його до приміщення камерного типу на строк один (один) місяць. І на виконання ухвали Коломийського міськрайонного суду від 18 травня 2023 засуджений ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 був поміщений до приміщення камерного типу ДУ «Коломийська виправна колонія (№41)».

В подальшому на підставі постанови про поміщення засудженого в ДІЗО від 07.05.2024 року засуджений ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 був поміщений в камеру ДІЗО № 14 строком на 14 діб за невиконання вимог режиму відбування покарання.

Однак, будучи підданим протягом року стягненню у виді переведення до приміщення камерного типу та попередженим про кримінальну відповідальність за злісну непокору законним вимогам адміністрації установи виконання покарань та іншу протидію адміністрації у законному здійсненні її функцій, засуджений ОСОБА_4 на шлях виправлення не став, правильних висновків для себе не зробив та в черговий раз вчинив злісну непокору законним вимогам адміністрації установи виконання покарань, що полягало в наступному:

Згідно статті 9 Кримінального виконавчого кодексу України:

1. Засуджені зобов`язані: ??виконувати встановлені законодавством обов?язки громадян України, неухильно додержуватися правил поведінки, які передбачені для засуджених; ??виконувати встановлені законодавством вимоги адміністрації органів і установ виконання покарань. 2. Невиконання засудженими своїх обов?язків і встановлених законодавством вимог адміністрації органів і установ виконання покарань тягне за собою встановлену законом відповідальність. Відповідно частини 3 статті 107 Кримінального виконавчого кодексу України засуджені зобов?язані: ??дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом колонії та іншими особами; ??виконувати встановлені законодавством вимоги персоналу колонії.

Згідно статті 2 розділу II Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених Наказом Міністерства юстиції України №2823/5 від 28 серпня 2018 року, засуджені зобов?язані дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня установи виконання покарань, правомірні взаємовідносини з іншими засудженими, персоналом установи виконання покарань та іншими особами. Крім того, частиною 3 додатку 20 вищенаведених Правил встановлено обов`язки чергового камери: ???під час входу до камери представників адміністрації установи виконання покарань та осіб, яких вони супроводжують, доповідати про чисельність засуджених, які утримуються в камері; ???стежити за збереженням камерного інвентарю, обладнання та іншого майна; ???одержувати для засуджених посуд і здавати його; ???стежити за чистотою в камері; ???здійснювати прибирання камерного санвузла, а після закінчення прогулянки - двориків для прогулянок; ???мити бачок для питної води.

Однак засуджений ОСОБА_4 , всупереч вищенаведеним вимогам статей 9 та 107 КВК України та статті 2 розділу II, частини 3 додатку 20 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки та бажаючи їх настання, 16 травня 2024 року близько 10 годин 39 хвилин, будучи згідно графіку чергування засудженими, які утримуються в камері ДІЗО № 14 - на травень 2024 року, черговим по камері, під час проведення по камерної перевірки наявності засуджених у приміщеннях ДІЗО ДУ «Коломийська виправна колонія (№41)» адміністрацією установи (а саме: виконуючим обов?язки начальника установи полковником внутрішньої служби ОСОБА_5 , старшим оперуповноваженим оперативного відділу майором внутрішньої служби ОСОБА_6 , молодшим інспектором ВНіБ сержантом внутрішньої служби ОСОБА_7 , заступником чергового помічника начальника державної установи старшим прапорщиком внутрішньої служби ОСОБА_8 , черговим помічником начальника держаної установи майором внутрішньої служби ОСОБА_9 ) не приступив до виконання свого обов?язку як чергового по камері доповідати про чисельність засуджених, які утримуються в камері під час входу до камери представників адміністрації установи виконання покарань та осіб, яких вони супроводжують та здійснити прибирання камери. На неодноразову висловлену законну вимогу виконуючого обов`язки начальника установи приступити до виконання свого обов?язку та повторного попередження про можливість притягнення його до кримінальної відповідальності за злісну непокору законним вимогам адміністрації установи виконання покарань, що передбачено ст. 391 КК України, засуджений ОСОБА_4 , у категоричній необґрунтованій формі відмовився від виконання своїх обов?язків, хоча був зобов`язаний і мав можливість їх виконати.

Таким чином, суд погоджується із стороною обвинувачення у тому, що обвинувачений ОСОБА_4 в осудному стані, умисно, вчинив кримінальне правопорушення, яке правильно кваліфіковано прокурором за статтею 391 КК України. І у вчиненні цього правопорушення винен саме ОСОБА_4 .

Суд вважає доведеним вказане формулювання обвинувачення, оскільки його зміст добровільно та свідомо визнав обвинувачений безпосередньо у судовому засіданні. Вказані в обвинуваченні обставини він не оспорював і просив визнати недоцільним дослідження доказів щодо таких обставин, як і прокурор, через, що суд на підставі частини 2 статті 349 КПК України, попередньо виконавши всі умови для її застосування, визнав недоцільним дослідження доказів щодо вказаних обставин обвинувачення. І тому суд вважає, що діяння, у вчиненні якого ОСОБА_4 звинувачує прокурор, дійсно мало місце.

Також суд погоджується із стороною обвинувачення у тому, що вказане діяння ОСОБА_4 дійсно містить склад кримінального правопорушення, передбаченого статтею 391 КК України. Суд враховує те, що ОСОБА_4 добровільно і свідомо визнав свою вину у вчиненні даного кримінального правопорушення, і суд також вважає саме його винним у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.

Таким чином, суд погоджується із стороною обвинувачення у тому, що обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення в осудному стані, умисно, яке правильно кваліфіковано прокурором за статтею 391 КК України. І у вчиненні цього правопорушення винен саме ОСОБА_4 .

Разом з цим суд відзначає, що ОСОБА_4 дійсно щиро розкаявся у вчиненні ним кримінального правопорушення та висловив щирий жаль з приводу скоєного.

Щодо покарання.

Обставин, які б виключали кримінальну протиправність діяння ОСОБА_4 або звільняли його від кримінальної відповідальності чи від покарання судом не встановлені, а тому він підлягає покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення за статтею 391 КК України.

Суд погоджується із прокурором у тому, що обставинами, яка на підставі пункту 1 частини 1 статті 66 КК України відносяться до обставин, які пом`якшують покарання є щире каяття обвинуваченого, що знайшло своє підтвердження прямо у залі суду, на що вказував прокурор. Обставини, що обтяжують покарання, які передбачені статтею 67 КК України, прокурором не встановлені.

Положеннями статті 50 КК України передбачено, і суд враховує, що: покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого (частина 1); покарання має на меті не тільки кару і виправлення засуджених, а й запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (частина 2); покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність (частина 3).

Разом з цим суд застосовує і положення статті 65 КК України за якими: суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною 2 статті 53 КК; 2) відповідно до положень Загальної частини КК; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (частина 1); особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень (частина 2); підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини КК за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтею 69 КК (частина 3); більш суворе покарання, ніж передбачене відповідними статтями Особливої частини КК за вчинене кримінальне правопорушення, може бути призначене за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків згідно зі статтями 70 та 71 КК (частина 4).

При цьому застосовуючи вказані норми кримінального права, суд враховує правовий висновок Верховного Суду, щодо правильного їх застосування, викладений ним у постанові від 26.06.2018 року у справі № 570/3743/15-к, в якій зазначається, що покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини кримінального провадження, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Тож вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене статтею 391 КК України, суд виходить з наступного:

- санкція статті 391 КК України передбачає покарання у вигляді позбавленням волі на строк до трьох років;

- суд враховує, що за положеннями ч.2 ст.63 КК України, позбавлення волі встановлюється на строк від одного до п`ятнадцяти років, за винятком випадків, передбачених Загальною частиною цього Кодексу;

- суд враховує й інші положення Загальної частини КК України, які є застосовними для призначення покарання ОСОБА_4 у цій справі, як вказані вище та нижче за текстом;

- суд враховує конкретні обставини (що вказані у формулюванні обвинувачення), за яких ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, яке за ступенем тяжкості, в силу положень частини 4 статті 12 КК України, є нетяжким злочином та кваліфікуються за статтею 391 КК України;

- ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Кременець Тернопільської області; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; освіта середня; не одружений; не працюючий; на обліку у лікаря-нарколога та лікаря - психіатра не перебуває; раніше неодноразово судимий, останній раз засуджений 20.03.2020 року вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області за частиною 2 статті 121 та ч.4 ст. 187 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією майна;

- ОСОБА_4 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення з прямим умислом, але обставинами, які пом`якшують його покарання є його щире каяття, що знайшло своє підтвердження прямо у залі суду.

Таким чином, з урахуванням викладених судом обставин, які він застосовує у їх сукупності, суд вважає, що обвинуваченому слід призначити покарання у межах санкції ст. 391 КК України, тобто у виді позбавлення волі, але із мінімальним строком: 1 рік, оскільки виправлення і перевиховання обвинуваченого не буде можливим без ізоляції від суспільства, і це, на переконання суду, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Разом з цим, оскільки ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.391 КК України у період коли він відбував покарання на підставі іншого, попереднього вироку (вирок від 20.03.2020 року Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, яким ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.124 та ч.4 ст.187 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією майна) суду слід застосувати ч.1 ст.71 та ч.3 ст.71 КК України. За якими: якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком (ч.1 ст.71 КК України); призначене хоча б за одним із вироків додаткове покарання або невідбута його частина за попереднім вироком підлягає приєднанню до основного покарання, остаточно призначеного за сукупністю вироків (ч.3 ст.71 КК України).

Отже, оскільки за цим вироком суд призначив ОСОБА_4 покарання у виді 1 року позбавлення волі, а невідбута ним частина покарання у виді позбавлення волі за попереднім вироком складає 1 рік 8 місяців 19 днів, обвинуваченому слід призначити остаточне покарання шляхом часткового приєднання до покарання, призначеного ОСОБА_4 за цим вироком (позбавлення волі 1 рік) частини невідбутого ОСОБА_4 покарання за попереднім вироком (у виді позбавлення волі 1 рік 1 місяць), що остаточно складає позбавлення волі строком 2 роки 1 місяць, з приєднанням додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Щодо процесуальних витрат.

Положеннями пункту 3 частини 1 статті 118 КПК України передбачено, що процесуальні витрати складаються з витрат, пов`язаних із залученням експертів. А згідно з частиною 2 статті 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

І хоча суд ухвалює обвинувальний вирок, в силу положень частини 2 статті 124 КПК України, оскільки сторона обвинувачення не надала суду документально підтверджені витрати на залучення експерта чи експертів, підстав для розподілу таких та інших судових витрат не має.

Щодо речових доказів і документів.

В силу положень частини 9 статті 100 КПК України, питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатись до набрання рішенням законної сили. При цьому, частина 9 статті 100 КПК України прямо передбачає, як суду треба вирішити питання про долю конкретних речових доказів і документів.

Тож, на виконання положень частини 9 статті 100 КПК України, суду слід залишити компакт диск з надписом CD-R HP 52х 700MB Data 80 min Music із відеозаписом за 16.05.2024 року виявленого при перевірці засудженого ОСОБА_4 в камері ДІЗО № 14 в матеріалах кримінального провадження.

Інші процесуальні питання.

Підстави, для вирішення інших питань, передбачених статтею 368 КПК України, відсутні.

Таким чином, на підставі всього викладеного і керуючись статтями 1-33,36,37,42,45-52,55,61-62,75-110,113-129,170-211,290-293,302,318-371,373-77,381,382,392-395,532 КПК України, суд

у х в а л и в:

Визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого статтею 391 КК України.

Призначити ОСОБА_4 , за вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене статтею 391 КК України, основне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ч.1 та ч.3 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного судом обвинуваченому за даним вироком у виді позбавлення волі на 1 рік, приєднати частину невідбутого покарання, призначеного йому вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області за частиною 2 статті 121 та ч.5 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 рік 1 місяць та остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 1 місяць, з приєднанням додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Початок строку відбування ОСОБА_4 покарання призначеного цим вироком рахувати з 09 жовтня 2024 року.

Речові докази у вигляді: компакт диск з надписом CD-R HP 52х 700MB Data 80 min Music із відеозаписом за 16.05.2024 року виявленого при перевірці засудженого ОСОБА_4 в камері ДІЗО № 14 - залишити в матеріалах справи.

Розподіл судових витрат - не проводити.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку з урахуванням особливостей, передбачених частиною 2 статтею 394 КПК України, шляхом подання апеляційної скарги до Івано-Франківського апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку надіслати всім учасникам судового провадження.

Учасники судового провадження, також, мають право отримати копію вироку в Коломийському міськрайонному суді Івано-Франківської області.

Суддя: ОСОБА_1