У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2024 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , за участі секретаря судових засідань ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду заяву представника заявника ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , подану в порядку статті 206 КПК України , -

В С Т А Н О В И В:

05.11.2024 року адвокат ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , звернулася до суду із вищевказаною заявою, в якій просить: вжити негайних заходів для забезпечення звільнення громадянина ОСОБА_4 з незаконного утримання в ТЦК; зобов`язати відповідні органи провести перевірку законності дій працівників ТЦК, які здійснили затримання та утримання; зобов`язати відповідальні органи вжити заходів для притягнення винних до відповідальності за незаконне позбавлення волі.

В обґрунтування заявленого посилається на те, що04.11.2024 року представниками ІНФОРМАЦІЯ_1 громадянина ОСОБА_4 о 14:27 було незаконно затримано та утримано без належних правових підстав на Залізничному Вокзалі міста Ужгород коли той зійшов з поїзда. Під час утримання були порушені його права, зокрема: право на свободу та особисту недоторканність, гарантовані Конституцією України (ст. 29); право на захист та належне поводження відповідно до норм Кримінального процесуального кодексу України.

Стверджує, що азначені дії з боку ТЦК не мають законних підстав, оскільки утримання громадянина ОСОБА_4 було здійснено без рішення суду та без винесення офіційного процесуального рішення про затримання.

Вказує, що йому не надали можливості звернутися за правовою допомогою, що є порушенням статті 59 Конституції України та відповідних норм КПК України.

Адвокат ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд без її участі.

Представник ІНФОРМАЦІЯ_2 в судове засідання не з`явився, однак подав заяву про розгляд заяви ОСОБА_3 без його участі та просив відмовити у задовленні такої. В обгрунтування зазначив, громадянин України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , прибув 04.11.2024 р. до ІНФОРМАЦІЯ_2 в супроводі працівників Національної поліції, під час спільної роботи з ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо виявлення осіб, які ухиляються від виконання свого військового обов`язку та не прибули до РТЦК та СП, під час загальної мобілізації. Громадянин ОСОБА_4 , не затримувався ІНФОРМАЦІЯ_4 та не утримувався в ІНФОРМАЦІЯ_5 . Водночас, при перебуванні в ІНФОРМАЦІЯ_4 гр. ОСОБА_4 , було встановлено, що останній є військовозобов`язаним відповідно до норм Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та таким, що підлягає призову на військову службу під час мобілізації на особливий період. Також, військовозобов`язаний ОСОБА_4 не надав ІНФОРМАЦІЯ_4 жодних підтверджуючих документів, які би надавали йому право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період чи про його бронювання.

У відповідності до Указу Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 року «Про загальну мобілізацію», ОСОБА_4 було призвано під час мобілізації, на особливий період, відповідно до наказу ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 04.11.2024 р. № 983, до лав Збройних Сил України і направлено для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 . Пунктом 4 ч. 1 ст. 24 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу передбачено, що початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного ( НОМЕР_2 - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Таким чином, повідомляємо, що ІНФОРМАЦІЯ_4 громадянина ОСОБА_4 не затримував, а тим більше не утримував.

Відтак, стверджує, що ІНФОРМАЦІЯ_4 діє виключно у правовому полі визначеному Конституцією та Законами України, відповідно до покладених на нього завдань та наданих повноважень згідно Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою КМУ від 23.02.2022.

До заяви додав витяг з Наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 04.11.2024 року та поіменний список від 04.11.2024 р. №983 з якого вбачається, що військовозобов`язаний ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 призваний на військову службу під час мобілізації відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року «Про загальну мобілізацію » №69/2022 (зі змінами) та направлений для проходження військової служби у складі команди №A4152.

Ознайомившись зі заявою ОСОБА_3 та матеріалами, доданими до такої, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Статтею 206 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України), якою регламентовано загальні обов`язки судді щодо захисту прав людини, належить застосувати у комплексі із іншими нормами КПК України, в тому числі із загальними положеннями КПК України, які визначають статус слідчого судді та межі його повноважень.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 26 КПК України слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

В п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України визначено, що слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, та у випадку, передбаченому статтею 247 цього Кодексу, - голова чи за його визначенням інший суддя відповідного апеляційного суду.

Кримінальне провадження це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (п. 10 ч. 1 ст. 3 КПК України).

Положеннями п. 5 ч. 1 ст. 3 КПК України передбачено, що досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Аналіз наведених вище положень КПК України свідчить про те, що слідчий суддя уповноважений на здійснення ним судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у конкретному кримінальному провадженні на стадії його досудового розслідування та його повноваженнями не охоплюється вирішення питання щодо законності позбавлення особи свободи, яке здійснюється у межах процедур, врегульованих іншими, окрім КПК України, нормативно-правовими актами (у тому числі Законам України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «;Про військовий обов`язок і військову службу» тощо).

Із змісту ч. 2,3 ст. 206 КПК України, на яку посилається заявник, обґрунтовуючи вимоги клопотання, слідує, що якщо слідчий суддя отримує з будь-яких джерел відомості, які створюють обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з-під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку, він зобов`язаний постановити ухвалу, якою має зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи. Слідчий суддя зобов`язаний звільнити позбавлену свободи особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких тримається ця особа, не надасть судове рішення, яке набрало законної сили, або не доведе наявність інших правових підстав для позбавлення особи свободи.

Тобто слідчий суддя за наслідками розгляду клопотання, поданого у порядку ст. 206 КПК України на стадії досудового розслідування кримінального провадження, наділений правом ухвалити лише рішення про звільнення особи, яка тримається під вартою та за наявності двох підстав: 1) не надання органом державної влади чи відповідною службовою особою судового рішення, яке набрало законної сили, яке би уповноважувало їх на таке утримання особи під вартою; 2) не доведення органом державної влади чи відповідною службовою особою наявності інших правових підстав для позбавлення особи свободи шляхом її тримання під вартою.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про попереднє ув`язнення» підставою для попереднього ув`язнення є вмотивоване рішення суду про обрання як запобіжного заходу тримання під вартою або про застосування тимчасового чи екстрадиційного арешту, винесене відповідно до Кримінального і Кримінального процесуального кодексів України та/або рішення компетентного органу іноземної держави у випадках, передбачених законом, рішення суду про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на прохання Міжнародного кримінального суду про тимчасовий арешт або про арешт і передачу, а також постанова прокурора, прийнята у випадках та порядку, передбачених статтею 615 КПК України.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про попереднє ув`язнення», установами для тримання осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою або до яких застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт, є слідчі ізолятори Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахти Військової служби правопорядку у Збройних Силах України. В окремих випадках, що визначаються потребою в проведенні слідчих дій, ці особи можуть перебувати в ізоляторах тимчасового тримання.

Із змісту досліджених судом письмових доказів вбачається, що ОСОБА_4 не є особою, яка тримається під вартою у зв`язку із застосованим відносно нього запобіжного заходу, не є затриманим у порядку ст. 208 КПК України та не є особою, затриманою не уповноваженою службовою особою у порядку ст. 207 КПК України, не утримається правоохоронними органами у зв`язку із розслідуваним ними кримінальним правопорушенням у межах жодного порушеного кримінального провадження.

Згідно наявних матеріалів, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , призваний на військову службу під час мобілізації резервістів військовозобов`язаних та направлений для проходження військової служби у складі команди № НОМЕР_3 , що підтверджується витягом з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 04.11.2024 року «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації», поіменного списку військовозобов`язаних, які призвані та відправлені у складі команди № НОМЕР_1 від 04.11.2024 року.

Суд наголошує, що призов громадянина на військову службу під час мобілізації не є позбавлення особи права на свободу, а є обов`язком громадянина України, що передбачений ст. 65 Конституції України, відтак, не є незаконним утриманням особи, якщо такі обставини буде встановлено.

У п.59 рішення «Engel and Others v. the Netherlands» від 08.06.1976 Європейський суду з прав людини зазначив, що необхідність проживання військовослужбовців у казармах не суперечить вимогам статті 5 Конвенції, бо таке обмеження «не виходить за рамки звичайної військової служби». Навіть «легкі форми арешту», коли військовослужбовці мають перебувати в житлових приміщеннях, армійських корпусах чи спорудах, не створює порушення статті 5 Конвенції, бо «вони продовжують перебувати в більш або менш звичайних рамках свого армійського життя». Водночас подібні обмеження щодо цивільних осіб є неприйнятними.

Так, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до ч.2 ст.102, п.1,17,20 ч.1 ст.106 Конституції України, Указом Президента України №69/2022 «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022, оголошено про проведення загальної мобілізації.

У відповідності до ч.3 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Таким чином, у слідчого судді відсутні повноваження, визначені КПК України, для з`ясування підстав позбавлення волі особи у інших випадках, не пов`язаних із досудовим розслідуванням конкретного кримінального провадження та розгляду клопотання у порядку ст. 206 КПК України, а отже відсутні повноваження і до вчинення інших дій передбачених ст. 206 КПК України, зокрема, щодо медичного обстеження.

Також слідчий суддя звертає увагу заявника на те, що у разі порушення його прав чи інтересів службовими (посадовими) особами територіального центру комплектування та соціальної підтримки, військової частини при здійсненні ними свої повноважень, пов`язаних із мобілізацією, для судового захисту він вправі звернутись із адміністративним позовом до компетентного адміністративного суду, а у разі вчинення щодо нього протиправних дій, що містять ознаки кримінальних правопорушень, - до правоохоронного органу із заявою про вчинення кримінального правопорушення.

Положеннями КПК України не врегульовано питання щодо відмови у задоволенні заяви, поданої в порядку ст. 206 КПК України.

Однак, згідно з ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 307 КПК України передбачено, що ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 4) відмову у задоволенні скарги.

Оцінюючи зібрані по справі докази, слідчий суддя приходить до висновку, що заява представника заявника ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , подана в порядку статті 206 КПК України, до задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 206, 303-307, 309 КПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні заяви представника заявника ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 , поданої в порядку статті 206 КПК України, - відмовити.

Відповідно до ст.309 КПК України ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя Ужгородського

міськрайонного суду

Закарпатської області ОСОБА_1