Справа № 307/188/24
Провадження № 1-кп/307/9/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2024 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області у складі

головуючого судді ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2

за участю: прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тячів кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12 травня 2022 року за № 0000262 про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , з повною загальною середньою освітою, одруженого, працюючого екскаваторником КП ВУЖКГ «Солотвино» Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , в порушення вимог ст. ст. 14, 15, 16, 16-1, 16-2, 18, 19 Кодексу України «Про надра», якими передбачено, що надра надаються у користування фізичним та юридичним особам лише за наявності у них спеціального дозволу на користування надрами, для видобування корисних копалин, ст. ст. 50, 51 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», маючи у користуванні вантажну техніку, здійснив незаконне видобування корисної копалини, а саме піщано-гравійної суміші відкритим способом на земельних ділянках з кадастровими номерами :02:005:0418 та :02:005:0415, які знаходяться в урочищі «Фізеш», с-ща Солотвино Тячівського району, Закарпатської області, перебувають у комунальній власності Солотвинської територіальної громади та знаходяться у користуванні ОСОБА_7 , призначені для введення особистого селянського господарства, при наступних обставинах.

Зокрема, 11 травня 2022 року ОСОБА_4 , діючи умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та їх наслідки, достовірно знаючи, що в нього відсутні дозвільні документи для користування надрами загальнодержавного значення, а саме спеціальний дозвіл на користування надрами, використовуючи екскаватор ІНФОРМАЦІЯ_2 , який не являється офіційно зареєстрованим, але фактично перебував у користуванні останнього, здійснював незаконне видобування із земельних ділянок з кадастровими номерами :02:005:0418 та :02:005:0415, що розташовані на території урочища «Фізеш», Солотвинської територіальної громади, Тячівського району, Закарпатської області, піщано-гравійної суміші та подальше навантаження в кузов автомобіля марки «КАМАЗ», моделі «65201-012», спеціалізований самоскид, номерний знак НОМЕР_1 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 належить ОСОБА_4 , з метою подальшого транспортування вищевказаної суміші за межі даних земельних ділянок, до моменту коли 11 травня 2022 року о 12 годині 26 хвилин його дії були зупинені працівниками поліції на місці незаконного видобування.

Окрім того, ОСОБА_4 , не зупиняючись на вчиненому, 31 травня 2022 року діючи умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та їх наслідки, достовірно знаючи, що в нього відсутні дозвільні документи для користування надрами загальнодержавного значення, а саме спеціальний дозвіл на користування надрами, використовуючи екскаватор марки «Jonyang JYL210E» з реєстраційним номером НОМЕР_3 , який офіційно зареєстрований за ТОВ «ГЄРА-ПЛЮС», але фактично перебував у користуванні ОСОБА_4 , здійснював незаконне видобування із земельних ділянок з кадастровими номерами :02:005:0418 та :02:005:0415, що розташовані на території урочища «Фізеш», Солотвинської територіальної громади, Тячівського району, Закарпатської області, піщано-гравійної суміші з метою подальшого транспортування вищевказаної суміші, до моменту коли 31 травня 2022 року о 15 годині 59 хвилин був виявлений на місці незаконного видобування пересічним громадянином, який в подальшому повідомив про виявлений факт працівників поліції.

У відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 12.12.1994 № 827 «Про затвердження переліків корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення» видобута сипка суміші із земельних ділянок з кадастровими номерами :02:005:0418 та :02:005:0415, що розташовані на території урочища «Фізеш», Солотвинської територіальної громади, Тячівського району, Закарпатської області, є піщано-гравійною сумішшю та належить до корисних копалин загальнодержавного значення.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК України, а саме незаконне видобування корисних копалин загальнодержавного значення.

Прокурор в судовому засіданні подала суду угоду про визнання винуватості від 28 травня 2024 року, укладену між прокурором Спеціалізованої екологічної прокуратури Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_3 , якій на підставі ст. 36 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні №0000262 та ОСОБА_4 у присутності захисника - адвоката ОСОБА_5 ..

У відповідності до умов вказаної угоди прокурор та обвинувачений ОСОБА_4 дійшли згоди щодо всіх істотних для даного кримінального провадження обставин та правової кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 240 КК України. Зі змісту угоди про визнання винуватості вбачається, що ОСОБА_4 повністю визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення і зобов`язується беззастережно визнати обвинувачення у повному обсязі у судовому провадженні. Під час укладення угоди про визнання винуватості прокурор та обвинувачений узгодили міру покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, а саме за ч. 2 ст. 240 КК України, у виді штрафу в розмірі 3000 (трьох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 (п`ятдесят одну тисячу) гривень.

Прокурор в судовому засіданні просила подану угоду про визнання винуватості затвердити і призначити обвинуваченому узгоджену міру покарання, посилаючись на те, що при укладені даної угоди були дотримані всі вимоги і правила Кримінального процесуального кодексу України та Кримінального кодексу України.

Обвинувачений просив затвердити угоду від 28 травня 2024 року, повністю визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК України та засвідчив, що він повністю розуміє права, надані йому законом, наслідки укладення та затвердження угоди, характер обвинувачення, щодо якого він визнає себе винуватим, вид покарання, який буде застосовано до нього у разі затвердження такої угоди.

Захисник не заперечував щодо затвердження угоди, оскільки умови її укладення були завчасно узгоджені.

Суд, заслухавши пояснення сторін кримінального провадження, вивчивши обвинувальний акт та додані до нього документи, а також угоду про визнання винуватості, суд приходить до наступного.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 468 КПК України, у кримінальному провадженні може бути укладена угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим.

Відповідно до ч. 4 ст. 469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений цілком розуміє права, визначені ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Кримінальне правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_4 беззастережно визнав себе винуватим, згідно з положеннями ст. 12 КК України відноситься до нетяжкого злочину.

З пояснення обвинуваченого ОСОБА_4 вбачається, що укладення угоди є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин ніж ті, що передбачені в угоді. Обвинувачений погодився на призначення узгодженого покарання.

Умови даної угоди не суперечать вимогам Кримінального процесуального кодексу України та Кримінального кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 475 КПК України, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.

Дослідивши угоду про визнання винуватості, вислухавши доводи сторін, суд вважає, що укладена угода відповідає вимогам ст. 469, 472, 474 КПК України, оскільки здійснена в інтересах сторін, дії ОСОБА_4 , кваліфіковано за ч. 2 ст. 240 КК України вірно, умови угоди не суперечать інтересам суспільства і не порушуються права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, не існує обґрунтованих підстав вважати, що укладення угоди не було добровільним, обвинувачений може виконати взяті на себе за угодою зобов`язання, фактичні підстави для визнання винуватості наявні, узгоджене покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. 65 КК України, крім того ОСОБА_4 вперше вчинив кримінальне правопорушення, на обліку у лікаря психіатра, нарколога то фтизіатра не значиться, позитивно характеризується за місцем проживання.

Обставинами, які відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченого є визнання вини та щире каяття.

Обставин, які згідно ст. 67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про визнання винуватості, укладеної між прокурором та ОСОБА_4 та призначення обвинуваченому узгодженої сторонами міри покарання, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 240 КК України.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Процесуальні витрати, згідно з ч. 2 ст. 124 КПК України, покласти на обвинуваченого.

Згідно з ч. 9 ст. 100 КПК України питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Відповідно до пункту 1 вказаної норми гроші, цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання. У такому разі зазначені гроші, цінності та інше майно повертаються власнику (законному володільцю).

У відповідності з вимогами ч. 10 ст. 100 КПК України під час вирішення питання щодо спеціальної конфіскації насамперед має бути вирішене питання про повернення грошей, цінностей та іншого майна власнику (законному володільцю) та/або про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Застосування спеціальної конфіскації здійснюється тільки після доведення в судовому порядку стороною обвинувачення, що власник (законний володілець) грошей, цінностей та іншого майна знав про їх незаконне походження та/або використання.

Згідно з вимогами ст. 374 КПК України у резолютивній частині вироку, у разі визнання особи винуватою, крім іншого, суд має зазначити рішення щодо речових доказів і документів та спеціальної конфіскації.

Відповідно до ч. 1 ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК України спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Таким чином, з огляду на вказані законодавчі норми спеціальна конфіскація може бути застосована до майна обвинуваченого чи у передбачених КК України у випадках - до майна іншої особи, яке використовувалося як знаряддя вчинення злочину, лише у випадках, якщо власник знав про їх незаконне використання.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві.

За змістом ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини застосування конфіскації майна в конкретному випадку буде відповідати вимогам ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції не просто за умови, якщо така конфіскація формально ґрунтується на вимогах закону, але й за умови, що така законна конфіскація у даній конкретній ситуації не порушує «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб».

При цьому суд відповідно до вимог ч. 6 ст. 368 КПК України враховує правовий висновок, що міститься у постанові Верховного Суду від 19 листопада 2020 у справі № 723/1280/20, згідно якого диспозицією ч. 2 ст. 240 КК України встановлена кримінальна відповідальність за незаконне видобування корисних копалин, та за змістом цього закону, злочин є закінченим з моменту видобування корисних копалин. Наведений склад злочину не передбачає кримінальну відповідальність за перевезення незаконно видобутих корисних копалин, тому вантажний автомобіль, яким обвинувачений їх перевозив, не є знаряддям вчиненого злочину.

Крім того, такі висновки в частині відмови у застосуванні спеціальної конфіскації транспортного засобу узгоджуються із судовою практикою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (№ 366/1872/17, № 366/3484/16-к) в провадженнях з подібними обставинами.

За таких обставин, зважаючи на те, що вантажний автомобіль «Камаз» 65201-012, державний номерний знак НОМЕР_1 , у даному випадку не був використаний для виконання об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК України, не є знаряддям його вчинення, а був використаний лише для перевезення вже видобутих корисних копалин, а тому не підлягає конфіскації згідно ст. 96-2 КК України та ст. 100 ч. 9 КПК України та підлягає поверненню власнику.

Також, вилучений в обвинуваченого ОСОБА_4 екскаватор ЕО 3322, державний номерний знак НОМЕР_4 , безпосередньо використовувався ним як знаряддя вчинення кримінального правопорушення.

Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження власником екскаватор ЕО 3322, державний номерний знак НОМЕР_4 є ОСОБА_8 .

При цьому, під час судового розгляду суду не надано жодних належних та допустимих доказів про те, що власник транспортного засобу екскаватора ЕО 3322, державний номерний знак НОМЕР_4 , ОСОБА_8 знав або повинен був і міг знати, що даний екскаватор відповідає будь-якій із ознак, зазначених у пунктах 1-4 частини першої статті 96-2 КК України, а тому не підлягає конфіскації та підлягає поверненню власнику (володільцю).

Арешт накладений на майно, відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України, підлягає скасуванню.

Запобіжний захід стосовно обвинуваченого не застосовувався.

Керуючись ст. ст. 369-371, 373, 374, 394, 468, 469, 472-475 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

Затвердити угоду про визнання винуватості від 28 травня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12 травня 2022 року за № 0000262, укладену між прокуроромпрокурором Спеціалізованої екологічної прокуратури Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК України та призначити йому узгоджену сторонами міру покарання у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 (п`ятдесят одну тисячу) гривень.

Речові докази: вантажний автомобіль марки Камаз» 65201-012, державний номерний знак НОМЕР_1 та екскаватор ЕО 3322, державний номерний знак НОМЕР_4 , які передані на відповідальне зберігання ОСОБА_4 повернути ОСОБА_4

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 39 641 (п`ять тисяч вісімсот вісімдесят чотири) грн. 70 коп. процесуальних витрат за проведення експертиз.

Арешт накладений, згідно ухвали слідчого судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 13 травня 2022 року, на вантажний автомобіль «Камаз» 65201-012, державний номерний знак НОМЕР_1 , власником якого згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу є ОСОБА_4 , житель АДРЕСА_1 та на екскаватор ЕО 3322, державний номерний знак НОМЕР_4 , власником якого, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу є ОСОБА_8 , житель АДРЕСА_2 , та який перебуває у володінні ОСОБА_4 , жителя АДРЕСА_1 скасувати.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Закарпатського апеляційного суду через Тячівський районний суд Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення з підстав, передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України.

Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Повний текст вироку вручити учасникам судового провадження в день його проголошення.

Суддя ОСОБА_1