ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/619/24 Справа № 1-39/2001 Категорія: виключні обставиниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засіданняОСОБА_5 ,
за участі:
прокурораОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Соснівського районного суду м.Черкаси від 26.06.2024 про відмову в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про перегляд вироку Апеляційного суду Черкаської області від 25.12.2001 по справі №1-39/2001 за виключними обставинами в порядку ч.3 ст.459 КПК України, -

в с т а н о в и л а :

Засуджений ОСОБА_7 звернувся до Соснівського районного суду м.Черкаси про перегляд вироку Апеляційного суду Черкаської області від 25.12.2001 по справі № 1-39/2001 за виключними обставинами в порядку ч. 3 ст. 459 КПК України. Засуджений просив поновити процесуальні строки на звернення до суду про перегляд вироку за виключними обставинами, пропущені з підстав незалежних від особи заявника, скасувати вирок і винести новий вирок , в межах регулятивної функції суду, адаптувати обвинувальний вирок Апеляційного суду Черкаської області від 25.12.2001 до вимог чинного КК України, застосувати зворотну дію кримінального закону в часі, визначивши за обвинувальним вироком кримінальне покарання ОСОБА_7 у виді максимальної санкції 15 років позбавлення волі та на підставі фактичного відбуття покарання - звільнити з місць позбавлення волі.

Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 26.06.2024 відмовлено в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про перегляд вироку Апеляційного суду Черкаської області від 25.12.2001 по справі №1-39/2001 за виключними обставинами в порядку ч.3 ст.459 КПК України.

Обгрунтовуючи свої висновки, суд першої інстанції зазначив, що чинним законодавством, яке регулює порядок виконання покарання у виді довічного позбавлення волі, не передбачено звільнення від відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Враховуючи тяжкість вчиненого злочину, до ОСОБА_7 було застосовано виняткову міру покарання, але у зв`язку з визнанням норм ст. 24 КК України (в редакції 1960) такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), кодекс 1960 доповнено новою статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання довічне позбавлення волі. Засудженим, яким було призначено покарання у виді смертної кари - розстрілу, замінено покарання на довічне позбавлення волі, що являється м`якшим покаранням, тобто було застосовано ч. 2 ст. 6 КК України (в редакції 1960), відповідно до якої закон, що усуває караність діяння або пом`якшує покарання, має зворотну силу, тобто поширюється з моменту набрання ним чинності також на діяння, вчинені до його видання. ОСОБА_7 засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі, тому факт відбуття ним більше 20 років у місцях позбавлення волі не є законною підставою для звільнення його з установи виконання покарань на підставі відбуття строку покарання, призначеного відповідним вироком суду, оскільки він його не відбув.

Не погоджуючись з ухвалою суду, вважаючи її незаконною, винесеною з істотним порушенням норм процесуального закону ст.409, ст.410, ст.411 КПК України, та порушенням норм матеріального права закону про кримінальну відповідальність ст.413 КПК України, засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати ухвалу Соснівського районного суду м.Черкаси від 26.06.2024 року по справі №1-39/2001 з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Апеляційні вимоги обґрунтував тим, що суд відійшов від фактичного розгляду заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами, згідно ст.459 ч.3 КПК, змінив предмет розгляду справи в суді, що вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Стверджує, що суд першої інстанції в обґрунтування своєї відмови від задоволення вимог заявника у скасуванні вироку та ухваленні нового судового рішення прийшов до хибних, невідповідних висновків, внаслідок бажання уникнути у виконанні завдань дослідження та неупередженого розслідування подій та обставин справи судом, що має наслідком із зазначенням в ухвалі неіснуючих рішень судів по справі та призначених мір та видів покарань начебто ухвалених судом щодо нього - ОСОБА_7 .

Апелянт вказує, що суд зазначив, що йому було змінено смертну кару - розстріл ст.24 КК України (1960 року) на довічне позбавлення волі ст.25-2 КК України (1960 року в редакції Закону від 22.02.2000 року). В той же час у вироку апеляційного суду Черкаської області від 25.12.2001 року по справі 1-39/2001 відносно ОСОБА_7 , за текстом та змістом судових рішень і Верховного Суду України від 16.07.2002 року - відсутні дані про застосування до особи норм ст.ст.24 та чи/або 25-2 України (1960 року), а відповідно заміну смертної кари на довічне позбавлення волі.

Стверджує, що Рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 року про визнання неконституційності смертної кари, як міри покарання, дорівнює Закону про кримінальну відповідальність та виключило з КК України (1960 року) смертну кару. А отже санкція ст.93 КК України (1960 року) в період з 29.12.1999 року по 04.04.2000 року, на законодавчому рівні передбачала покарання до 15 років позбавлення волі і нововведення ст.25-2 КК України згідно Закону 1483-ІІ від 22.02.2000 року, не може бути застосоване до ОСОБА_7 , оскільки застосування такого покарання означає призначення покарання за аналогією, що заборонено згідно ст.3 та ч.4 КК України (Застосування закону про кримінальну відповідальність за аналогією заборонено).

Апелянт вважає, що посилання суду на Рішення Конституційного Суду України від 26.01.2011 року та практику ЄСПЛ, в даній справі, є недолугими та нікчемним з правової точки зору. Рішення Конституційного суду України від 26.01.2011 року є роз`яснювальним, а не рішення про неконституційності норм закону, окрім цього по справі, за змістом заяви не порушується питання про визначення судом першої інстанції -яка з двох мір та видів покарань є м`якшою; практика Європейського суду з прав людини, на яку посилається суд, не стосується предмету заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами, не порушується питання про незаконність довічного позбавлення волі в КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, думку засудженого ОСОБА_7 , та його захисника - адвоката ОСОБА_8 , які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 , яка заперечила щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Зі змісту оскаржуваної постанови та апеляційної скарги слідує, що апелянтом ставиться питання про перегляд судового рішення за виключними обставинами, та звільнення від відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Право на справедливий розгляд судом, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, повинне тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільної спадщини Договірних Держав.

Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який, серед іншого, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів («Brumarescu проти Румунії», № 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII).

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Повноваження судів вищих інстанцій на перегляд справи повинні використовуватися лише з метою виправлення судових помилок, а не для проведення нового розгляду справи.

Процедура перегляду рішення за нововиявленими або виключними обставинами сама по собі не суперечить принципу юридичної визначеності в тій мірі, в якій вона використовується для виправлення помилок правосуддя. Однак Суд повинен визначити, чи була така процедура застосована у спосіб, сумісний зі статтею 6 Конвенції.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 459 КПК України судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно з ч. 3 ст. 459 КПК України виключними обставинами визнаються: встановлена Конституційним Судом України неконституційність, конституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом; встановлення вини судді у вчиненні кримінального правопорушення або зловживання слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду під час кримінального провадження, внаслідок якого було ухвалено судове рішення.

Відповідно до п. 5 ст. 462 КПК України у заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами зазначаються обґрунтування з посиланням на обставини, що підтверджують наявність нововиявлених або виключних обставин, та зміст вимог особи, яка подає заяву до суду.

Водночас, перегляд за нововиявленими або виключними обставинами є надзвичайною (екстраординарною) процедурою перегляду судових рішень у виняткових випадках, коли після завершення розгляду кримінальної справи в звичайному порядку (в судах першої, апеляційної і касаційної інстанції) виявлені обставини, що могли суттєво вплинути на прийняті судові рішення, і внаслідок завершення кримінального провадження розгляд цих обставин у звичайному порядку кримінального провадження став недоступним.

На переконання колегії суддів ці вимоги закону судом першої інстанції були дотримані повною мірою.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів провадження, вироком Апеляційного суду Черкаської області від 25.12.2001 ОСОБА_7 було засуджено: за ч. 3 ст. 142 Кримінального кодексу України 1960 року (далі - КК 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією майна, яке є його власністю, за пунктами «а», «е», «з», «і» ст. 93 КК 1960 року - до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є його власністю. На підставі ч. 1 ст. 42 КК 1960 року за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Ухвалою судової палати Верховного Суду України від 16.07.2002 касаційні скарги захисника ОСОБА_9 , засуджених ОСОБА_10 , ОСОБА_7 і ОСОБА_11 залишено без задоволення, а вирок апеляційного суду Черкаської області від 25.12.2001 щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 - без змін.

При цьому будь яких порушень вимог кримінального та кримінально процесуального закону судами під час розгляду справи щодо ОСОБА_7 встановлено не було.

ОСОБА_7 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі.

Суд першої інстанції, розглядаючи заву ОСОБА_7 за виключними обставинами, прийшов до висновку, що в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про перегляд вироку Апеляційного суду Черкаської області від 25.12.2001 по справі № 1-39/2001 за виключними обставинами в порядку ч. 3 ст. 459 КПК України необхідно відмовити, оскільки вона не відповідає вимогам чинного законодавства.

Твердження апелянта про те, що посилання суду на Рішення Конституційного Суду України від 26.01.2011 року та практику ЄСПЛ, в даній справі, є недолугими та нікчемними з правової точки зору, є неспроможними, оскільки обгрунтовуючи свою заяву про перегляд вироку Апеляційного суду Черкаської області від 25.12.2001 за виключними обставинами ОСОБА_7 посилався саме на це процесуальне рішення та практику ЄСПЛ.

Доводи засудженого та захисника щодо безпідставного застосування до ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі, необхідності його зміни на покарання у виді позбавлення волі на певний строк та звільнення засудженого від покарання є безпідставними з огляду на наступне.

Застосування судом першої інстанції рішень Конституційного Суду України відповідає положенню п.в п.п. 4 ч. 1 ст. 89 Закону України Про Конституційний Суд України, відповідно до якого, рішення Суду є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.

Кримінальний кодекс 1960 року містив положення про смертну кару як виняткову міру покарання, в тому числі в санкціях статей Особливої частини, що передбачали відповідальність за умисні вбивства, вчинені за обтяжуючих обставин (статті 58, 59, 60, 93, 190-1). При цьому зазначені санкції статей Особливої частини КК 1960 року мали альтернативний характер: поряд із смертною карою як видом покарання вони передбачали і позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Такі санкції, встановлені Верховною Радою України, були співмірними з особливою тяжкістю вказаних злочинів та підвищеною суспільною небезпекою осіб, які їх вчиняли.

З дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 29 грудня 1999 року №11-рп/99 (справа про смертну кару) і до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року № 1483 (далі - Закон № 1483), яким введений новий вид покарання - довічне позбавлення волі, існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року, стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положень Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання.

Разом з тим, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали покарання лише у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Кримінальний Кодекс України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94).

Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не дають підстав для призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки це порушує принцип співмірності тяжкості вчинених ним злочинів і покарання за їх вчинення не відповідає принципу справедливості в кримінальному праві.

В частині 4 ст. 5 КК України (2001 року) зазначено, що якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Тобто, виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Як зазначив Конституційний Суд України про зворотну дію кримінального закону в часі, «зіставлення положень статей 8, 58, 92, 152, пункту 1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України та статті 6 Кодексу дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи».

Таким чином, рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року №11-рп/99, яким визнано неконституційною смертну кару в України, не є новим законом, що пом`якшив кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.

При цьому, апеляційний суд вважає, що новий вид кримінального покарання у виді довічного позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою, оскільки при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин, забезпечується можливість мати соціальні зв`язки у межах, визначених законом.

У санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, які вчинені за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі, як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Таким чином, оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена КК України в редакції 1960 року на час вчинення ОСОБА_7 особливо тяжкого злочину, то положення КК України в редакції 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та покращують його правове становище, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються і на засудженого, який вчинив особливо тяжкий злочин, відповідальність за які передбачена КК України в редакції 1960 року щодо особливо тяжких злочинів до набрання чинності зазначеним законом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлена новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, "Ткачов проти України" від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

При цьому, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 липня 2020 року (справа 1-42/2004): а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі ЄКПЛ, та не являє собою порушення її статті 3; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням статті 3 ЄКПЛ; в) відсутнє порушення статті 3 ЄКПЛ в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі дозволяє національним органам оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваюче утримання в ізоляції.

Таким чином, апеляційний суд не вбачає підстав для визнання призначеного ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі таким, що порушує ст. 3 Конвенції, заміни ОСОБА_7 покарання з довічного позбавлення волі на певний строк та його звільнення від покарання, як про це просили під час апеляційного перегляду засуджений та захисник, оскільки призначене засудженому покарання відповідає вимогам законодавства, а тому не може вважатися таким, що вказаним покаранням засуджений був підданий катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, перевіривши доводи засудженого, провівши належну перевірку обставин, викладених у клопотанні, врахувавши відсутність виключних обставин, врахувавши наведені вимоги закону, обгрунтовано прийшов до висновку, що обставини, на які посилається засуджений у своєму клопотанні, не є виключними.

При цьому апеляційний суд у відповідності до ч. 5 ст. 9 КПК України враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення в справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, в якому зазначено, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.

Частиною 1 ст.415 КПК України визначено вичерпний перелік підстав для скасування ухвали суду апеляційним судом та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, якщо:

- встановлено порушення, передбачені пунктами 2,3,4,5,6,7 частини 2 статті 412 цього Кодексу;

- в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які очевидно викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою;

- судове рішення ухвалено чи підписано не тим складом суду, який здійснював судовий розгляд.

В апеляційній скарзі апелянта не наведено підстав, передбачених ч.1 ст.415 КПК України, для скасування ухвали суду першої інстанції та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

В результаті апеляційного перегляду судового рішення, колегією суддів не встановлено таких порушень кримінального процесуального закону, передбачених в ч.1 ст. 415 КПК України, які б слугували підставою для скасування ухвали суду, та призначення нового судового розгляду в суді першої інстанції, як про це просили засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 .

Отже, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, яка скасуванню з викладених в апеляційній скарзі мотивів не підлягає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Ухвалу Соснівського районного суду м.Черкаси від 26.06.2024 про відмову в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про перегляд вироку Апеляційного суду Черкаської області від 25.12.2001 по справі №1-39/2001 за виключними обставинами в порядку ч.3 ст.459 КПК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців, а засудженим ОСОБА_7 в той же строк з часу вручення йому копії ухвали.

Головуючий

Судді