Житомирський апеляційний суд
Справа №285/1812/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/730/24
Категорія 422-1 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2024 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Житомирі судове провадження №285/1812/24 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 15.07.2024,

в с т а н о в и в:

Зазначеною ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено дію раніше обраного обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів до 12 вересня 2024 року включно.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду, як незаконну, та постановити нову, якою обрати ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту (при потребі із застосуванням електронного браслету). При цьому, зазначає, що до ОСОБА_8 цілком можливим було б застосувати цілодобовий домашній арешт, не порушуючи при цьому норм КПК України, тримання під вартою його підзахисного є занадто суворим запобіжним заходом, розходиться з практикою ЄСПЛ та практикою судів України, враховуючи те, що перебування в СІЗО є способом знущання над особою і обмеженням його прав на справедливий суд. Наголошує, що суд безпідставно не взяв до уваги те, що жодний ризик, передбачений статтею 177 КПК України прокурором не доведений. Звертає увагу, що на сьогоднішній день його підзахисний перебуває в СІЗО з 28 лютого 2024 року. Вважає, що ОСОБА_8 не має сенсу переховуватись від органів слідства так як, ще до затримання він вів розмірений спосіб життя, працював за кордоном, та й він розуміє, що при переховуванні він сам собі нашкодить. Крім того, судом не взято до уваги те, що його підзахисний міг перебувати за кордоном, звідки він добровільно прибув самостійно для вирішення питання про проходження військової служби за мобілізацією, так як його рідний брат вже проходить службу в ЗСУ і його підзахисний вважає за потрібне захищати Батьківщину, а не ухилятись від виконання обов`язків служби за мобілізацією. Окрім того, суд не звернув увагу на те, що потерпілі по справі вже допитані, свідки по справі вже декілька разів не прибувають в судове засідання взагалі, а самі потерпілі вказують на те, що ці свідки не могли бачити конфліктів, та й покази потерпілих в судовому засіданні протирічать фактичним обставинам справи, викладеним в обвинувальному акті. Також, ОСОБА_8 , після скоєння злочинів, у вчиненні яких він обвинувачується тривалий час перебував на свободі, не переховувався від правоохоронних органів і мав реальну можливість ухилитись від відповідальності, а тим більше навіть в судовому засіданні неодноразово заявляв, що після винесення любого вироку, він все рівно буде йти на службу в ЗС України, щоб захищати Україну від російської агресії.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 на підтримку поданої апеляційної скарги, заперечення прокурора щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з вимогами п.п.3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд, при розгляді клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, згідно із ст.178 КПК України та зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваній особі у разі визнання її винною у вчиненні кримінального правопорушення, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як вбачається з виділених матеріалів судового провадження №285/1812/24, в провадженні Новоград-Волинського районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК України.

Згідно з реєстру матеріалів досудового розслідування ОСОБА_8 ухвалою суду від 06.12.2023 оголошено у розшук, із наданням дозволу на затримання обвинуваченого з метою приводу в суд для розгляду клопотання про обрання міри запобіжного заходу (а.с. 9). Кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК України зупинене до розшуку обвинуваченого.

28.02.2024 працівниками поліції обвинуваченого ОСОБА_8 затримано та доставлено до суду для розгляду клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого, який неодноразово продовжувався, останній раз ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 15.07.2024.

Вирішуючи зазначене клопотання прокурора, після відповідного обговорення в судовому засіданні між всіма учасниками провадження (обвинувачений та його захисник заперечували щодо доводів клопотання прокурора, просили застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту), суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та навів у своїй ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне судове рішення, зазначивши мотиви в існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які виправдовують тримання під вартою обвинуваченого.

Твердження захисника про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та можливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, є, на думку апеляційного суду, непереконливими.

Апеляційний суд звертає увагу, що кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду, метою якого відповідно до глави 28 КПК України є встановлення поза розумним сумнівом винуватості або невинуватості особи у зазначеному прокурором в обвинувальному акті кримінальному правопорушенні за наслідками безпосереднього дослідження і оцінки доказів судом, а тому з огляду на цю стадію кримінального провадження для вирішення питання про продовження запобіжного заходу відсутня необхідність оцінки зібраних у справі доказів на підтвердження чи спростування обґрунтованості підозри, а встановлення на даному етапі обґрунтованості обвинувачення останнього у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення відноситься до виключної компетенції суду першої інстанції.

Разом з тим, оцінці судом на зазначеній стадії кримінального провадження підлягають характер, тяжкість та наслідки кримінального правопорушення, а також наявність та/або продовження існування наведених прокурором ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

В даному випадку, апеляційні посилання захисника про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та можливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, є, на думку апеляційного суду, непереконливими.

Перевіряючи доцільність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого з огляду на наступне.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Апеляційний суд звертає увагу, що ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується саме з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

При цьому, апеляційний суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за собливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, апеляційний суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК України, одне з яких згідно ст.12 КК України відноситься до тяжкого злочину (ч.1 ст.121 КК України), міра покарання, у разі визнання його винуватим, передбачає покарання виключно у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років.

Крім того, слід врахувати і той факт, що в межах зазначеного кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_8 перебував у розшуку, належно не виконував свої процесуальні зобов`язання у цьому провадженні, в попередньому притягувався до кримінальної відповідальності де після відбуття реальної міри покарання вчиняв нові кримінальні правопорушення.

Жодних відповідних доказів на спростування вище наведених фактів стороною захисту суду апеляційної інстанції - не надано.

Апеляційні посилання захисника на те, що його підзахисний не буде ухилятися від суду (оскільки бажає вступити до лав ЗСУ), є безпідставними, оскільки, як вбачається з матеріалів провадження обвинувачений після повідомлення про підозру 29.11.2023, був оголошений у розшук 06.12.2023. Переконливих доказів на спростування цих фактів апеляційному суду також не надано. Версія подій висунута стороною захисту щодо належної процесуальної поведінки є, в даному випадку, сумнівною.

Наведені вище обставини дають достатні підстави стверджувати про наявність ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду, який на момент розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом першої інстанції та апеляційним судом не зменшився та продовжує існувати.

Крім того, на думку апеляційного суду, за наведених обставин є доведеним і процесуальний ризик вчинення обвинуваченим інших кримінальних правопорушень, з огляду на притягнення в попередньому останнього до кримінальної відповідальності.

Одночасно, слід врахувати і ті факти, що у відповідності до матеріалів провадження, обвинувачений ОСОБА_8 є офіційно неодруженим, не має утриманців (відсутні стійкі соціальні зв`язки), не працевлаштований (відсутнє джерело доходу).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що, вирішуючи питання про продовження застосування запобіжного заходу, суд першої інстанції відповідно до ст.178 КПК України, врахував згідно обвинувального акту фактичні обставини інкримінованих кримінальних правопорушень, їх характер, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_8 у разі визнання його винним, дані про його особу, який обвинувачується у вчиненні, у тому числі, і тяжкого кримінального правопорушення, взяв також до уваги наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, тому дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі.

Матеріали провадження не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

В свою чергу, посилання захисника на те, що ОСОБА_8 достатнім буде застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, як і усної гарантії обвинуваченого (в суді апеляційної інстанції) дотримуватись належної процесуальної поведінки при зміні запобіжного заходу, не доводять по-за розумним сумнівом дотримання останнім відповідної сталої процесуальної поведінки, в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, оскільки цілодобовий домашній арешт передбачає, що обвинувачений не має права залишати місце свого проживання, а бажання обвинуваченого вступити до лав ЗСУ лише доводить його бажання уникнути від правосуддя.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено.

Всі викладені захисником апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом першої інстанції при обрані запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги на зміну запобіжного заходу не встановлено.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого.

Керуючись ст.ст.404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 15.07.2024, якою продовжено дію раніше обраного обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів до 12 вересня 2024 року включно, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: