Справа № 481/1141/23
Провадж.№ 1-кп/481/21/2024
УХВАЛА

22.10.2024 року м. Новий Буг

Новобузький районний суд Миколаївської області в складі:

головуючої по справі судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника - ОСОБА_4 ,

обвинуваченого - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Новобузького районного суду Миколаївської області клопотання прокурора Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_6 , про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_5 обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 368, ч. 3 ст. 368, ч. 4 ст. 402, ч. 5 ст. 426-1 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Новобузького районного суду Миколаївської області знаходиться кримінальне провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 368, ч. 3 ст. 368, ч. 4 ст. 402, ч. 5 ст. 426-1 КК України.

Відповідно до ухвали Новобузького районного суду Миколаївської області від 27.08.2024, відносно ОСОБА_5 було продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Строк тримання під вартою обвинуваченого закінчується 26.10.2024 року однак, судове провадження по даній справі не закінчено.

Згідно вимог ч.3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двохмісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_5 оскільки, є достатньо підстав та ризиків, що обвинувачений може переховуватися від суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно вплавати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується. Саме через тяжкість покарання яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_5 в разі визнання його винним у вчиненні злочинів пов`язаних з вимогою передачі чужого майна з погрозою насильства над потерпілим, обмеження прав, свобод та законних інтересів потерпілого (вимагання), вчинене службовою особою з використанням свого службового становища, що завдало значної шкоди потерпілому, в умовах воєнного стану (ч. 4 ст. 189 КК України); прохання та одержання службовою особою неправомірної вигоди для себе за невчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища (ч. 1 ст. 368 КК України); прохання та одержання службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення та невчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду та в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища, вчинене повторно (ч. 3 ст. 368 КК України); непокора, тобто інше умисне невиконання наказу, вчинене в умовах воєнного стану (ч. 4 ст. 402 КК України); застосування насильства щодо підлеглого, вчинене в умовах воєнного стану (ч. 5 ст. 426-1 КК України) неможливо запобігти застосуванню більш м`якого запобіжного заходу. Прокурор вважає за необхідне продовжити обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Захисник ОСОБА_4 в судовому засіданні подав суду письмове клопотання про зміну запобіжного заходу та визначення розміру застави. Своє клопотання захисник обгрунтовує тим, що ОСОБА_5 з 2014 року боронить Україну, на цей час його досвід є вкрай важливим та може бути використаний для подальшого захисту України. Наміру вчиняти будь - які ризики, в тому числі ухилятись від суду не має, зобов`язується прибувати до суду за першою вимогою, потеропілому відшкодована матеріальна шкода в повному обсязі. Захист вважає, що ризики наведені прокурором є хибними, як і докази по справі, а тому просив відмовити в задоволенні клопотання прокурора.

Обвинувачений в судовому засіданні заперечував щодо продовження йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, в тому числі і на гауптвахті. Підтримав клопотання свого захисника. Крім того, наголосив на тому, що він бажає особисто брати участь в судових засіданнях, а умови гауптвахти позбавлять його цієї можливості.

Потерпілий в судове засідання не з`явився.

Суд, заслухавши думку учасників судового провадження, приходить до наступного висновку.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність подовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії», автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішенні питання про продовження ОСОБА_5 строку тримання під вартою суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків, визначених ст. 177 КПК України.

Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків для застосування обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено.

Суд не вправі на даному етапі судового розгляду оцінювати докази, які прокурором не долучалися до матеріалів кримінального провадження так і не вправі оцінювати покази свідків, які не допитані в судовому засіданні без оцінки доказів в сукупності. На даному етапі суд тільки встановлює наявність чи відсутність ризиків передбачених ст. 177 КПК України для вирішення підставності продовження чи не продовження обвинуваченому запобіжного заходу.

Суд вважає, що наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строків тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та мотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу на даний час не змінилися, тому суд вважає, що інші, більш м`які запобіжні заходи є недостатніми для запобігання ризикам, встановленим ст.177 КПК України, а тому клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою слід задоволити.

Крім того, суд враховує положення ч.6 ст. 176 КПК України, за змістом якої під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою.

Згідно ч. 1, 3, 4 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Тобто, вищезазначена норма свідчить про те, що визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави та її розміру у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченою ст. 402 КК України є дискреційним повноваженням слідчого судді.

Як видно з матеріалів клопотання ризики зазначені прокурором у своєму клопотанні, які передбачені п. п. 1, 2, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України продовжують існувати, обвинувачений є військовослужбовцем, має широке коло знайомств серед військових, а тому з метою отримання необхідних для нього показань, може впливати на потерпілого та свідків, які в судовому засіданні не допитані, що позбавляє суд за певних підстав та обставин, визначених статтями 177, 178 Кодексу, застосувати заставу як більш м`який запобіжний захід.

Щодо клопотання прокурора в частині тримання під вартою в умовах гауптвахти, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до ст.4 Закону України «Про попереднє ув`язнення», установами для тримання осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою або до яких застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт, є слідчі ізолятори Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахти Військової служби правопорядку у Збройних Силах України. В окремих випадках, що визначаються потребою в проведенні слідчих дій, ці особи можуть перебувати в ізоляторах тимчасового тримання.

Відповідно до п.1 розділу І «Порядку тримання засуджених, узятих під варту, заарештованих та затриманих військовослужбовців», затвердженого наказом Міністерства оборони України від 03.11.2020 року №394, цей Порядок визначає умови тримання засуджених, узятих під варту, заарештованих та затриманих військовослужбовців, а також військовозобов`язаних і резервістів під час проходження зборів (далі - військовослужбовці) на гауптвахтах, у спеціальних палатах закладів охорони здоров`я в системі Міністерства оборони України та в кімнатах для тимчасово затриманих військовослужбовців, а також права та обов`язки посадових осіб Військової служби правопорядку у Збройних Силах України (далі - Служба правопорядку) під час їх тримання.

Пунктом 2 розділу І вказаного Порядку визначено, що затриманий військовослужбовець - військовослужбовець, затриманий в установленому порядку відповідною уповноваженою службовою (посадовою) особою за вчинення адміністративного правопорушення або кримінального правопорушення, до передачі такого військовослужбовця органам досудового розслідування, а також військовослужбовець, затриманий без документів до встановлення особи.

Оскільки обвинуваченого військовослужбовця ОСОБА_5 було затримано, передано органам досудового розслідування та стосовно нього застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, то необхідно застосовувати положення Закону України «Про попереднє ув`язнення», зокрема, відповідно до ст.2 вказаного Закону, де метою попереднього ув`язнення є запобігання можливому ухиленню особи, взятої під варту, від органів досудового розслідування та суду, перешкоджанню кримінальному провадженню або зайняттю злочинною діяльністю, а також забезпечення виконання вироку та видачі особи (екстрадиції) або її транзитного перевезення.

Дотримання мети забезпечення кримінального провадження в частині застосованого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, на думку суду, на день розгляду клопотання прокурора, буде ефективним з утриманням обвинуваченого в умовах державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор», а не на гауптвахті.

Посилання прокурора на те, що обвинувачений ОСОБА_5 є військовослужбовцем, а тому повинен утримуватись на гауптвахті, не заслуговують на увагу, оскільки положення Закону України «Про попереднє ув`язнення», Порядку тримання засуджених, узятих під варту, заарештованих та затриманих військовослужбовців, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 03.11.2020 №394, не зобов`язують утримувати військовослужбовців виключно на гауптвахті.

З урахуванням наведеного, у задоволенні клопотання прокурора в частині тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою в умовах гауптвахти необхідно відмовити.

Керуючись вимогами ст. ст. 331, 372 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_4 , про зміну запобіжного заходу, відмовити.

Клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, задовольнити.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_5 у виді тримання під вартою продовжити строком на 60 днів.

Строк дії ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_5 до 20 грудня 2024 року включно.

В задоволенні решти вимог клопотання прокурора - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом 7 днів з моменту оголошення, а обвинуваченим - з дня отримання її копії.

Повний текст ухвали виготовлено 22 жовтня 2024 року.

Суддя ОСОБА_7