Провадження № 11-сс/4808/363/24
Категорія ст.173 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2024 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

представника власника майна ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 жовтня 2024 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна,-

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 жовтня 2024 року відмовлено в задоволенні клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні, яке внесене до ЄРДР за №0000179 від 05.08.2024, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 3 ст. 368 КК України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням слідчого судді, прокурор Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу. Просив ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 жовтня 2024 року скасувати, клопотання про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000179 задовольнити в повному обсязі та накласти арешт на автомобіль Audi A6, р.н. НОМЕР_1 , з метою забезпечення збереження речових доказів, а також з метою забезпечення спеціальної конфіскації та/або конфіскації майна як виду покарання.

В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що автомобіль Audi A6, р.н. НОМЕР_1 постановою слідчого від 25.09.2024 року визнано речовим доказом, оскільки він містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а саме відомості щодо отримання грошових коштів ОСОБА_9 від ОСОБА_10 за організацію незаконного переправлення останнього через державний кордон України, а також є майном, набутим кримінально протиправним шляхом.

Зокрема, у своїй заяві про надання згоди на проведення огляду зазначеного автомобіля ОСОБА_9 зазначив, що за вказаний автомобіль ним його власнику передано грошові кошти в сумі 4000 доларів США, однак не зареєстровано право власності на нього у встановленому законом порядку. Фактично, вказаний автомобіль належить йому. Дані обставини ОСОБА_9 також повідомив і в ході проведення обшуку у приміщеннях ВПС «Шибени» 31 прикордонного загону. Крім цього, під час досудового розслідування свідок ОСОБА_11 (чоловік ОСОБА_12 власниці транспортного засобу Audi A6, р.н. НОМЕР_1 ) повідомив, що в ході зустрічі із ОСОБА_9 домовився із ним про продаж автомобіля Audi A6, р.н. НОМЕР_1 , при цьому ОСОБА_9 повинен був передати за вказаний автомобіль одразу грошові кошти в сумі 4000 доларів США, а також передати в користування свій старий автомобіль марки Мерседес, а решту суми, а саме 2000 доларів США ОСОБА_9 повинен був оплачувати із зарплати рівними сумами по 500 доларів США щомісяця. В подальшому, у першій декаді вересня 2024 року ОСОБА_9 передав ОСОБА_11 грошові кошти в сумі 4000 доларів США купюрами по 50 і 100 доларів США, а ОСОБА_11 передав йому автомобіль та свідоцтво про реєстрацію т/з.

Відповідно до протоколу про результати контролю за вчиненням злочину 31.08.2024 року ОСОБА_10 передав ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 4000 доларів США за незаконне переправлення через державний кордон України купюрами по 100 та 50 доларів США. Таким чином, наявні достатні підстави вважати, що грошові кошти в сумі 4000 доларів США, які ОСОБА_9 отримав від ОСОБА_10 за незаконне переправлення останнього через кордон України були передані ним ОСОБА_11 в якості оплати за автомобіль Audi A6, р.н. НОМЕР_1 . За вказаних обставин вважає, що вищевказаний автомобіль відповідає критеріям речового доказу.

Крім того вказує, що підозрюваний ОСОБА_9 фактично вчинив дії, спрямовані на приховування майна (4000 доларів США), одержаного злочинним шляхом, а саме придбав за них автомобіль, а тому є достатні підстави вважати, що до вказаного автомобіля може бути застосована спеціальна конфіскація як предмета злочину.

Разом з тим, ОСОБА_9 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, санкція якої передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 4 до 8 років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк від 7 до 9 років, з конфіскацією майна.

За вказаних обставин, на вищевказаний автомобіль може бути накладений арешт на підставі пунктів 1,2,3 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор просив задовольнити вимоги апеляційної скарги;

- представник ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_8 вважав, що ухвала слідчого судді є законною, а подана апеляційна скарга є необґрунтованою, просив ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів клопотання, П`ятим слідчим відділом (з дислокацією у м. Івано-Франківську) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 3 ст. 368 КК України.

Зокрема, органом досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_9 , проходячи військову службу на посаді інспектора прикордонної служби 3 категорії водія відділення логістики відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип В) НОМЕР_2 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_2 , будучи працівником правоохоронного органу, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, використовуючи умови введеного в Україні воєнного стану, достовірно знаючи порядок перетину державного кордону України, в порушення вимог Закону України «Про державний кордон України», Закону України «Про прикордонний контроль», Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, використовуючи свій статус та повноваження військовослужбовця Державної прикордонної служби України, незаконно переправив через державний кордон України громадянина України ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме в період часу з 14 години 30 хвилин по 17 годину 00 хвилин 31.08.2024 власним автомобілем марки і моделі «Mitsubishi Pajero», реєстраційний номер НОМЕР_3 перевіз ОСОБА_10 із селища Верховина Івано-Франківської області ґрунтовими дорогами безпосередньо до ділянки державного кордону України із Румунією, що знаходиться в зоні відповідальності відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип В) НОМЕР_2 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_2 , провів ОСОБА_10 детальний інструктаж щодо порядку дій задля незаконного перетину державного кордону, показав останньому дорогу, якою йому необхідно було рухатися пішки, надав поради і вказівки щодо його поведінки після незаконного перетину державного кордону України, після чого ОСОБА_10 приблизно о 17 годині 50 хвилин 31.08.2024 пішки незаконно перетнув державний кордон України із Румунією в зоні відповідальності вказаного відділу прикордонної служби, за що надав на користь ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 4000 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 164760,40 грн.

24.09.2024 ОСОБА_9 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Також 24.09.2024 старшим слідчим П`ятого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Львові, на підставі добровільної згоди ОСОБА_9 , з метою встановлення обставин, що мають значення для досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, проведено огляд за правилами обшуку автомобіля Audi A6, р.н. НОМЕР_1 , в ході якого вилучено вказаний автомобіль.

Постановою слідчого від 25 вересня 2024 року вилучений в ході проведення 24.09.2024 року огляду автомобіль Audi A6, р.н. НОМЕР_1 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні. Зокрема, слідчий мотивував постанову тим, що вилучений автомобіль набутий за кошти, одержані кримінально протиправним шляхом, а відтак, містить ознаки речових доказів, визначені ст. 98 КПК України.

25 вересня 2024 року слідчий за погодженням з прокурором звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт зазначеного автомобіля з метою забезпечення збереження речових доказів, а також з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді відмовлено в задоволенні клопотання про арешт майна. Слідчий суддя виходив з того, що автомобіль марки Audi A6, р.н. НОМЕР_1 , належить на праві власності ОСОБА_12 , тобто не належить на праві власності підозрюваному ОСОБА_9 , що виключає можливість конфіскації даного майна, як виду покарання. Крім того, слідчим не доведено можливість використання відповідного майна як доказу у кримінальному провадженні, оскільки згідно протоколу обшуку транспортного засобу автомобіль оглядався, і не виявлено речей, предметів чи документів, що могли б мати значення для руху досудового розслідування.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Так, положеннями ч. 1 ст. 170 КПК передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Частиною 5 ст. 170 КПК України передбачено, що у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу).

Колегія суддів вважає, що слідчий суддя, встановлюючи наявність правових підстав для арешту майна, визначених ч. 2 ст. 170 КК України, виходячи з наданих органом досудового розслідування матеріалів, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність таких підстав у цьому кримінальному провадженні.

Так, колегія суддів не вбачає жодних об`єктивних підстав вважати, що автомобіль Audi A6, р.н. НОМЕР_1 відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, а тому є речовим доказом в даному кримінальному провадженні з урахуванням наданих органом досудового розслідування документів на підтвердження та спростування вимог клопотання, які були дослідженні слідчим суддею.

При цьому, органом досудового розслідування не надано апеляційному суду документів, що підтверджують право власності ОСОБА_9 на автомобіль Audi A6, р.н. НОМЕР_1 , що виключає можливість його конфіскації як виду покарання.

Зокрема, зі змісту клопотання про арешт майна вбачається, що орган досудового розслідування повністю визнає, що автомобіль Audi A6, р.н. НОМЕР_1 , відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, належить на праві власності ОСОБА_12 і не був перереєстрований на ОСОБА_9 .

Так, право власності на транспортний засіб виникає з моменту його державної реєстрації, а не з моменту передачі автомобіля за договором купівлі-продажу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до доводів клопотання про арешт майна ОСОБА_9 передав 4000 доларів США, які були одержані ним злочинним шляхом як плату за придбання вищевказаного автомобіля.

Разом з тим, органом досудового розслідування не приймались заходи щодо вилучення та арешту вищевказаних грошей, що свідчить про суперечливість та непослідовність дій органу досудового розслідування.

Наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків. Однак з урахуванням обставин встановлених слідчим суддею під час розгляду клопотання про арешт майна та під час перевірки оскаржуваного рішення за результатом вказаного розгляду, колегію суддів не встановлено таких доказів, які були б беззаперечні та давали суду впевненість у тому, що не настануть негативні наслідки як для кримінального провадження, так і для особи, на майно якої ставиться питання про арешт.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не містить доводів, які спростовують висновки слідчого судді про відсутність правових підстав для застосування, з метою забезпечення виконання завдань кримінального процесу, такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт вищевказаного автомобіля.

Враховуючи наведене, апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу слідчого судді - без змін.

Керуючись ст.ст. 170, 173, 376, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу прокурора Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 жовтня 2024 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5