ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , а також представника потерпілого ОСОБА_7 , - адвоката ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 травня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000304, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Верхньодніпровська Дніпропетровської області, громадянина України, із середньотехнічною освітою, офіційно не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше судимого, останні рази:

- 20 грудня 2021 року Новомосковським міським судом Дніпропетровської області, за ч. 3 ст. 186, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 2 місяці. Відбув покарання повністю,

- 20 листопада 2023 року вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 289, 75,76 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років без конфіскації майна, з випробуванням, на 3 роки,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, -

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця села Гавришівки, Магдалинівського району Дніпропетровської області, громадянина України, із середньо спеціальною освітою, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого в будинку АДРЕСА_2 , проживаючого в АДРЕСА_3 , раніше судимого:

- 12 грудня 2023 року вироком Ленінського районного суду міста Дніпропетровська за ст. 15 ч.2, ст.185 ч.2, 263 ч.1, 309 ч. 2, 70 ч. 1, 75,76 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки з випробуванням на 3 роки;

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, -

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_9

прокурора ОСОБА_10

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_11

захисників ОСОБА_12 , ОСОБА_13

потерпілого ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_8

В С Т А Н О В И Л А:

За вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 травня 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки.

Вирок Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 20 листопада 2023 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 289, 75, 76 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, з випробуванням на 3 роки, - виконувати самостійно.

ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки.

Вирок Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 12 грудня 2023 року, яким ОСОБА_5 , засуджено за ст. 15 ч. 2, ст. 185 ч. 2, 263 ч. 1, 309 ч. 2, 70 ч. 1, 75, 76 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки з випробуванням на 3 роки, - виконувати самостійно.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 , в рахунок відшкодування моральної шкоди суму 10 000,0 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 , в рахунок відшкодування моральної шкоди суму 10 000,0 гривень.

Судом вирішено питання речових доказів та судових витрат.

Цим вироком ОСОБА_6 та ОСОБА_11 визнані винними за наступних обставин.

05 липня 2023 року приблизно о 02 годині 00 хвилин знаходячись біля території домоволодіння АДРЕСА_4 , у ОСОБА_6 та ОСОБА_5 раптово виник кримінально-протиправний умисел спрямований на незаконне проникнення до іншого володіння особи, а саме до літньої кухні, вищезазначеного домоволодіння.

Реалізуючи вищевказаний раптово виниклий кримінально-протиправний умисел, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , проникли через відкриту вхідну хвіртку, на територію домоволодіння АДРЕСА_4 , та усвідомлюючи незаконність своїх дій, через відкриті вхідні двері проникли до приміщення літньої кухні вищезазначеного домоволодіння, де були виявлені власником домоволодіння ОСОБА_7 , який викликав співробітників поліції.

Дії ОСОБА_6 та ОСОБА_5 кваліфіковані судом за ч. 1 ст. 162 КК України, як незаконне проникнення до іншого володіння особи, тобто порушення недоторканності житла.

В апеляції:

- обвинувачений ОСОБА_11 просить вирок суду скасувати, оскільки йому було призначено покарання у виді двох років обмеження волі, але оскільки він є інвалідом ІІ групи, таке покарання не може бути йому призначене.

- обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок суду змінити та призначити йому покарання у вигляді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 гривень.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що при призначенні покарання судом не було враховано, що він має онкологічне захворювання, що свідчить про подальше унеможливлення виконання вироку. Також зазначає, що він перебуває в цивільному шлюбі, має на утриманні малолітню дитину, визнавав свою провину, сприяв судовому розгляду, а також щиро розкаявся.

- представник потерпілого ОСОБА_7 , - адвокат ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати та призначити ОСОБА_6 та ОСОБА_5 покарання за ч. 1 ст. 162 КК України у виді обмеження волі строком на три роки.

Скасувати вирок суду в частині вирішення питання щодо цивільних позовів та ухвалити в цій частині новий вирок, який задовольнити цивільні позови в повному обсязі та стягнути на користь потерпілого з обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_5 по 40 000 гривень з кожного, в якості компенсації за спричинену моральну шкоду.

Також просить змінити вирок, зазначивши про обтяжуючі покарання обставини, а саме рецидив злочинів та вчинення злочину щодо особи похилого віку.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції не в повному обсязі враховано та надано оцінку обсягу моральної шкоди потерпілому, з урахуванням обставин її заподіяння та подальших наслідків, зокрема душевних страждань, стресу та подальшого погіршення психічного стану та фізичного стану потерпілого.

Зазначає, що рішення суду щодо стягнення з обвинувачених по 10 000 гривень з кожного, є необґрунтованим та явно несправедливим з тією моральною шкодою, яка реально була спричинена потерпілому.

Вказує, що суд не зазначив обставини, які обтяжують покарання щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , у виді рецидиву злочину та вчинення злочину щодо особи похилого віку, а також щодо обвинуваченого ОСОБА_5 , у виді вчинення злочину щодо особи похилого віку.

На думку представника потерпілого, призначене судом покарання обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у виді двох років обмеження волі, є явно несправедливим через м`якість.

Заслухавши учасників судового провадження, обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , а також їх захисників, які підтримали доводи і вимоги апеляційних скарг обвинувачених та заперечували проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілого, вислухавши потерпілого, його представника, а також прокурора, які просили задовольнити апеляційну скаргу представника потерпілого та заперечували проти апеляційних скарг обвинувачених, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Оскільки висновки суду стосовно доведеності вини ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у вчиненні ними кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації їх дій за ч. 1 ст. 162 КК України, в апеляційних скаргах як обвинувачених так і представника потерпілого не оспорюються, інші учасники кримінального провадження апеляційних скарг не подавали, то вказані обставини не перевіряються і переглядається вирок в частині апеляційних вимог щодо розміру покарання та розміру стягнення моральної шкоди.

Щодо вимог апеляційних скарг як обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про призначення кожному з них окремо більш м`якого покарання, так і представника потерпілого щодо призначення обвинуваченим більш суворого покарання, то вони не є достатньо переконливими і прийнятними з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з вказаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Призначаючи обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції дотримався наведених вище вимог закону та врахував особи обвинувачених, зокрема те, що ОСОБА_6 є раніше судимою особою, має судимість не зняту та не погашену та вчинив нове кримінальне правопорушення. Було враховано, що ОСОБА_5 хоча в силу ст. 89 КК України не судимий, проте вчинив кримінальне правопорушення.

В той же час судом також враховано, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у скоєному покаялися, а ОСОБА_6 , окрім цього попросив вибачення у потерпілого, що судом першої інстанції віднесено до обставин, які пом`якшує покарання.

Обставин, які обтяжують покарання обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , судом не було встановлено.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_6 щодо неврахування судом при призначенні покарання наявності в нього онкологічного захворювання, що на його думку свідчить про унеможливлення виконання вироку, також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки матеріали справи не містять застережень щодо неможливості відбування покарання ОСОБА_6 в умовах обмеження волі за станом його здоров`я.

Щодо посилання обвинуваченого ОСОБА_6 на неврахування судом першої інстанції при призначенні йому покарання наявність у нього соціальних зв`язків, то вони не є досить переконливими, оскільки ці обставини не є такими, що можуть слугувати суттєвим важелем для пом`якшення йому покарання. Окрім того, ці обставини існували і на момент вчинення ним кримінального правопорушення, проте жодним чином не виступили стримуючим фактором в його кримінальній поведінці.

Що стосується доводів обвинуваченого ОСОБА_5 про те, що він є інвалідом ІІ групи, а тому покарання у виді обмеження волі не може бути до нього застосовано, то дана обставина не знайшла свого підтвердження, а ні матеріалами справи, а ні долученими обвинуваченим не належним чином оформленими довідками про стан його здоров`я.

Не є слушним і прийнятним також і зауваження представника потерпілого в апеляційній скарзі в тій частині, що при призначенні покарання ОСОБА_6 необхідно рецидив визнати як обставину, яка обтяжує покарання, оскільки останній, хоча і має судимість за умисне кримінальне правопорушення, однак, відповідно до ст. 67 КК України, дана обтяжуюча покарання обставина визнається виключно щодо злочину, а у даному кримінальному провадженні обвинувачений ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 162 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії проступків і не є злочином, а тому, визначення наведеної представником потерпілого обтяжуючої покарання обставини, є зайвим.

Щодо вимог представника потерпілого в апеляційній скарзі про визнання відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_14 обставиною, яка обтяжує покарання, вчинення злочину щодо особи похилого віку, то слід зазначити, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання цієї обтяжуючої покарання обставини, є цілком правильним, оскільки під час вчинення кримінального правопорушення не встановлено, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_5 мали умисел на вчинення кримінального правопорушення виключно щодо особи похилого віку, і реалізовували раптово виниклий кримінально-протиправний умисел, передбачаючи, що потерпілим може бути особа похилого віку.

Разом з цим також слід врахувати, що відповідно обвинувального акту, обставин, що обтяжують покарання обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_5 також встановлено не було, а тому, суд першої інстанції, обґрунтовано пославшись на визначені ст. 377 КПК України межі судового розгляду, в межах своїх повноважень, не вважав за необхідне визначити їх такими.

Таким чином, при призначенні покарання обвинуваченим, суд врахував всі обставини по справі, в тому числі й ті, на які посилаються обвинувачені в своїх апеляціях щодо пом`якшення покарання та представника потерпілого щодо призначення більш суворого покарання та обґрунтовано дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_5 покарання у виді обмеження волі, в межах санкції інкримінованої статті більш наближеного до максимального, і його розмір і вид не є мінімальним. Саме таке покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень.

Підстав для застосування до обвинувачених положень ст. ст. 69, 75 КК України, не вбачається.

Колегія суддів, також зважає на дотримання судом першої інстанції при призначенні покарання практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

З врахуванням наведеного, призначене покарання обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_5 судом першої інстанції відповідає принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості, а тому підстав як для його погіршення, так і для його пом`якшення не вбачається.

Щодо доводів представника потерпілого стосовно невідповідності стягнутої моральної шкоди з обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_5 засадам розумності та справедливості з посиланням на не врахування та не надання оцінки обсягу моральної шкоди потерпілому, з урахуванням обставин її заподіяння та подальших наслідків, зокрема душевних страждань, стресу та подальшого погіршення психічного стану та фізичного стану потерпілого, то вони не є достатньо переконливими, з огляду на таке.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

За приписами п.п. 2, 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Судом першої інстанції ретельно досліджені підстави та обґрунтованість позовних вимог потерпілого ОСОБА_7 в частині стягнення моральної шкоди з кожного обвинуваченого, зокрема похилий вік потерпілого ОСОБА_7 та обсяг страждань, перенесених потерпілим через проникнення на територію його домоволодіння в ночі, двох чоловіків. Враховано також і ствердження самого потерпілого в тій частині, що через вчинене кримінальне правопорушення, він був вимушений змінити свій життєвий лад, а саме з`являтися до органів досудового розслідування та суду.

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди суд також врахував роз`яснення, викладені у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, за якими розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховував стан здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

А тому, враховуючи конкретні обставини справи, ступінь вини осіб, яка завдали потерпілому моральної шкоди, глибину, характер і обсяг фізичних та душевних страждань, яких зазнав потерпілий ОСОБА_7 , суд першої інстанції належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності стягнення на користь потерпілого в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, саме суму в розмірі по 10 000 гривень з кожного обвинуваченого, врахувавши при цьому принцип розумності та справедливості.

Тому, підстав для збільшення розміру стягнення моральної шкоди з обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , які наведені в апеляційній скарзі представника потерпілого, не вбачається.

Порушень кримінального процесуального закону, які б потягли за собою безумовну зміну або скасування судового рішення, по справі не встановлено.

З огляду на вище наведене, колегія суддів вважає необхідним апеляційні скарги обвинувачених та представника потерпілого залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скаргу обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , а також представника потерпілого ОСОБА_7 , - адвоката ОСОБА_8 , - залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 травня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000304, щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою, - у той же строк з моменту вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4