ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2605/24 Справа № 203/7785/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2024 року у кримінальному провадженні № 0004601, щодо:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Маріуполь, українця, громадянина України, не працевлаштованого, одружений, маючого на утримані доньку: ОСОБА_6 , 2010 року народження, зареєстрованого: АДРЕСА_1 , фактично мешкаючий: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_5

потерпілої ОСОБА_9

представників потерпілої ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11

В С Т А Н О В И Л А:

За вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2024 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України і призначено покарання у вигляді 1 року обмеження волі, з позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнено засудженого від відбуття призначеного основного покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 1 рік не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язано засудженого періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ПАТ СК «Саламандра» про стягнення шкоди, завданої здоров`ю задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з ПАТ СК «Саламандра» () на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування витрат завданих здоров`ю 15 495 (п`ятнадцять тисяч чотириста дев`яносто п`ять) гривень 00 копійок. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_5 про стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_9 в наслідок відшкодування моральної шкоди 75 000 (сімдесят п`ять тисяч) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_9 витрати на юридичну допомогу в розмірі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень.

Вирішено питання речових доказів та судових витрат.

Цим вироком ОСОБА_5 визнано винним за наступних обставин.

29 листопада 2023 року, близько о 08 годині 50 хвилини, водій ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автомобілем «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який відповідно свідоцтва про реєстраціє транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_12 , здійснював рух в лівій смузі для руху в світлий час доби по пр. Д. Яворницького в Центральному районі м. Дніпра з боку вул. Столярова у напрямку вул. С. Бандери, проїзна частина якої має три смуги для руху в кожному напрямку.

Під час руху, по проїзній частині АДРЕСА_3 , водій автомобіля «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_5 , приблизно о 08 год. 50 хв. 29 листопада 2023 року, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки, не маючи будь-яких перешкод технічного та фізичного характеру для забезпечення безпеки руху, при відсутності зовнішніх факторів, що змушували його порушувати ті або інші вимоги Правил дорожнього руху України, рухаючись в лівій смузі для руху наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожніми знаками 5.38.1 та дорожньою розміткою 1.14.1, по якому з права наліво по ходу його руху рухалась пішохід ОСОБА_9 і перед яким зменшував швидкість в правій смузі для руху легковий автомобіль темного кольору, не переконався, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, заходів для зменшення швидкості або зупинки керованого ним транспортного засобу не прийняв, а також застосування своєчасного екстреного гальмування, у результаті чого, на пішохідному переході в районі буд. АДРЕСА_3 , скоїв наїзд передньою лівою частиною керованого ним автомобіля «Toyota Camry» реєстраційний номер НОМЕР_1 , на пішохода ОСОБА_9 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходу, ОСОБА_9 спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно мозкової травми, струсу головного мозку, синця у правій лобно-скронево-виличній області з переходом на повіки правого ока (параорбітальна ділянка), підшкірної гематоми та садна в лобній ділянці справа, закритого перелому бугорка правої плечової кістки з задовільним стоянням уламків, синців на передній та зовнішній поверхні правого плеча на межі верхньої та середньої третини з переходом на задню поверхню, тупої травми тазу з косим переломом верхньої гілки лобкової кістки справа та переломом крила клубової кістки справа без зміщення уламків, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш як 21 добу), п. 2.2.2 «Правил судово- медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджені наказом МОЗ України від 17.01.1995р. № 6, - термін зрощення кісткової тканини понад 21-добу.

Своїми діями водій ОСОБА_5 керуючи автомобілем «Toyota Camry» реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушив вимоги п.п. 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху України, якими передбачено:

п.18.1: «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».

п.18.4: «Якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», що знаходиться у причинному зв`язку із наслідками, що настали.

Дії ОСОБА_5 кваліфіковані судом за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

В апеляції:

- обвинувачений ОСОБА_5 , не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеності його вини та правильності кваліфікації дій, просить вирок суду змінити в частині призначення покарання та застосувати до нього положення ст. 69 КК України та призначити покарання без позбавлення права керування транспортними засобами, а також зменшити моральний позов до 40 000 гривень.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що при призначенні покарання, судом не було прийнято до уваги, що він є внутрішньо переміщеною особою, на утриманні неповнолітню доньку, не може офіційно працевлаштуватися, автомобіль брав в оренду, щоб заробити гроші для існування родини.

Крім того зазначає, що після ДТП він одразу відвіз потерпілу до лікарні, надавав гроші, возив до лікарень та оплачував лікування.

Тому, обвинувачений ОСОБА_5 вважає за можливе призначити йому покарання із застосуванням положень ч. 2 ст. 69 КК України, відповідно до яких, суд може не призначати додаткове покарання, що передбачено в санкції статті особливої частини, як обов`язкове, а також зменшити моральний позов до 40 000 гривень.

Заслухавши обвинуваченого, який підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, просив їх задовольнити, думку прокурора, потерпілої та її представників, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши доводи, які викладені в апеляціях, колегія суддів дійшла наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки висновки суду стосовно доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 286 КК України, в апеляційній скарзі не оспорюються, інші учасники кримінального провадження апеляційних скарг не подавали, то вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_5 щодо можливості пом`якшення покарання, та на підставі ст. 69 КК України, призначення йому покарання без позбавлення права керування транспортними засобами, не є слушними.

Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 20, п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

При цьому, згідно з п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» додаткові покарання мають важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами, рекомендувати судам при постановленні вироку обговорювати питання про застосування поряд з основним покаранням відповідного додаткового.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При призначенні покарання було враховано, що обвинувачений ОСОБА_5 раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, вперше притягується до кримінальної відповідальності, характеризується посередньо, вину визнав повністю, одружений, має на утриманні малолітню дитину, що віднесено до обставини, яка пом`якшує покарання. Обставин, що обтяжують покарання, не встановлено, а тому суд дійшов виваженого висновку про можливість виправлення ОСОБА_5 без його ізоляції від суспільства та вмотивовано прийняв рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням, що в повній мірі відповідає вимогам ст. 75 КК України, оскільки саме таке покарання є таким, що відповідає особі винного, та яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

В той же час, з огляду на тяжкість наслідків, що настали у результаті грубого порушення ОСОБА_5 правил дорожнього руху, а саме заподіяння тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості потерпілій, у своїй сукупності виключають можливість незастосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

За загалом вище наведеного, підстав для застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України, колегія суддів не знаходить.

Що стосується посилання обвинуваченого ОСОБА_5 на можливість застосування до нього положень ч. 2 ст. 69 КК України, з посиланням на те, що що він є внутрішньо переміщеною особою, на утриманні неповнолітню доньку, не може офіційно працевлаштуватися, автомобіль брав в оренду, щоб заробити гроші для існування родини, то слід зазначити наступне.

Так, положеннями ч. 2 ст. 69 КК України визначено, що на підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Норма ч. 2 ст. 69 КК України є застосовною, якщо дотримані умови, передбачені ч. 1 цієї статті.

Проте, сама ж диспозиція ч. 2 ст. 69 КК України містить виняток щодо її застосування, а саме, її положення не поширюються на випадки призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідну правову позицію було висловлено у постановах Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 16 березня 2023 року у справі № 185/1030/22, від 31 травня 2023 року у справі № 727/6826/22, від 03 жовтня 2023 року у справі № 233/250/22.

У даному кримінальному провадженні ОСОБА_5 визнано винуватим за ч. 1 ст. 286 КК України, санкція якої альтернативно передбачає покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Таким чином, оскільки штраф у розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян визначено як одне з основних покарань у санкції ч. 1 ст. 286 КК України, особу не може бути звільнено від передбаченого нею обов`язкового додаткового покарання на підставі положень ч. 2 ст. 69 КК України.

Враховуючи наведене вище, суд правильно визначив розмір основного покарання в межах санкції інкримінованої статті, а оскільки зазначений злочин відноситься до правопорушень з підвищеною суспільною небезпекою, що призвело до спричинення потерпілій середньої тяжкості тілесних ушкоджень, також прийняв обґрунтоване та законне рішення призначивши обвинуваченому додаткове покарання в достатньому розмірі у виді позбавлення права керування транспортними засобами, тому доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_5 не спроможними.

Таким чином, суд першої інстанції врахував всі обставини по справі, в тому числі й ті, на які посилається обвинувачений в своїй апеляції, та призначив обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, яке відповідає особі винного, і яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

З врахуванням наведеного, призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_5 судом першої інстанції відповідає принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості, а тому підстав для його пом`якшення не вбачається.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого щодо можливості зменшення морального позову до 40 000 гривень, з посиланням на те, що після ДТП він одразу відвіз потерпілу до лікарні, надавав гроші, возив до лікарень та оплачував лікування, колегія суддів виходить з наступного.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції, врахував обставини та наслідки вчинення злочину, ступінь та форму вини обвинуваченого, а також те, що потерпілій ОСОБА_9 дійсно спричинено моральних та фізичних страждань, які позначили негативні зміни у житті, в результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпіла отримала тілесні ушкодження, що звичайно потягло за собою фізичний біль та душевні хвилювання позивачки, все це потребувало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, на теперішній час потерпіла продовжує лікування та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь ОСОБА_9 75 000 гривень в наслідок відшкодування моральної шкоди.

Отже, враховуючи глибину фізичних та душевних страждань, саме такий розмір відшкодування моральної шкоди буде відповідати засадам розумності, виваженості та справедливості і конкретним обставинам провадження.

З огляду на наведене, вимоги апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_5 , щодо зменшення суми, яка підлягає стягненню з нього на користь потерпілої ОСОБА_9 до 40 000 гривень, задоволенню не підлягають.

З огляду на вище наведене, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 , - залишити без задоволення.

Вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2024 року у кримінальному провадженні № 0004601, щодо ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4