КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №11-сс/824/6339/2024 Доповідач у ІІ інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 07 серпня 2024 року щодо арешту майна у кримінальному провадженні №0000443 від 19 липня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 07 серпня 2024 року клопотання адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 про накладення арешту на майно - задоволено.

Накладено арешт на майно за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 00.

Заборонено вчинення будь-яких дій суб`єктам державної реєстрації, визначеним Законом країни «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в тому числі, але не виключно: державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам, які здійснюють діяльність на території України та іншим суб`єктам, що вчиняють дії з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, щодо набуття, зміни або припинення речових прав на квартиру АДРЕСА_2 шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Заборонено будь-яким фізичним та юридичним особам на період дії арешту вчиняти будь-які дії з квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , пов`язані з користуванням, розпорядженням і відчуженням майна.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою власник майна ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 про накладення арешту і обмеження на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відмовити.

Уважає ухвалу слідчого судді суду першої інстанції незаконною з огляду на те, що слідчий суддя не в повному обсязі з`ясував всі обставини справи.

Вказує, що у даному кримінальному провадженні на момент винесення постанови про визнання цивільним позивачем не було пред`явлено ані підозри, ані обвинувачення будь-якій особі, у зв`язку з чим дізнавач не мав права визнавати ОСОБА_8 цивільним позивачем та долучати до матеріалів справи пред`явлений нею цивільний позов.

Посилається на те, що у матеріалах клопотання відсутня пам`ятка про процесуальні права та обов`язки представника потерпілого, є пам`ятка про процесуальні права та обов`язки потерпілого, які підписані не потерпілою ОСОБА_8 , а її представником.

Зазначає, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 відбулись цивільно-правові відносини, а саме є чинні рішення суду, які набрали законної сили та виконувалися, є правовстановлюючі документи, відповідно до яких вона є добросовісним власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та будь-яких протиправних дій до ОСОБА_8 вона не вчиняла та не спричинила їй будь-якої шкоди.

Учасники судового провадження у судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, про поважні причини свого неприбуття не повідомили та клопотань про відкладення судового засідання не подавали.

З урахуванням положень частини першої статті 172, частини четвертої статті 405 КПК України, колегія суддів уважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності учасників судового провадження, які не прибули в судове засідання.

Дослідивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог частини першої статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається з наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, відділом дізнання Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000443 від 19 липня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 КК України, за фактом вчинення самоправних дій за адресою: АДРЕСА_3 , які виразились у знесенні стіни поряд із замком до вхідних дверей та заміні вхідних замків до квартири АДРЕСА_4 , внаслідок чого отримано доступ до квартири сторонніми особами.

З матеріалів провадження убачається, що в межах кримінального провадження №0000443 від 19 липня 2024 року, 01 серпня 2024 року до Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві подано позовну заяву ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про відшкодування майнової шкоди у розмірі 1 215 233 грн. 28 коп.

Постановою дізнавача відділу дізнання Печерського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_9 від 31 липня 2024 року ОСОБА_8 визнано цивільним позивачем у кримінальному провадженні №0000443 від 19 липня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 КК України.

Як убачається з матеріалів клопотання, у межах кримінального провадження №0000443 від 19 липня 2024 року, відповідно до частини другої статті 55 КПК України, ОСОБА_8 вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого, яку отримано представником потерпілої ОСОБА_8 - адвокатом ОСОБА_7

02 серпня 2024 року адвокат ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 звернулася до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на майно за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 00; заборонити вчинення будь-яких дій суб`єктам державної реєстрації, визначеним Законом країни «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в тому числі, але не виключно: державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам, які здійснюють діяльність на території України та іншим суб`єктам, що вчиняють дії з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, щодо набуття, зміни або припинення речових прав на квартиру АДРЕСА_2 шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; заборонити будь-яким фізичним та юридичним особам на період дії арешту вчиняти будь-які дії з квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , пов`язані з користуванням, розпорядженням і відчуженням майна.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 07 серпня 2024 року клопотання адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 про накладення арешту на майно - задоволено.

Накладено арешт на майно за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 00.

Заборонено вчинення будь-яких дій суб`єктам державної реєстрації, визначеним Законом країни «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в тому числі, але не виключно: державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам, які здійснюють діяльність на території України та іншим суб`єктам, що вчиняють дії з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, щодо набуття, зміни або припинення речових прав на квартиру АДРЕСА_2 шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Заборонено будь-яким фізичним та юридичним особам на період дії арешту вчиняти будь-які дії з квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , пов`язані з користуванням, розпорядженням і відчуженням майна.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно статей 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно частини другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами частини третьої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Відповідно до статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

За змістом частини шостої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Згідно вимог статті 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач, де повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.

Вказана норма також узгоджується зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання адвоката цивільного позивача ОСОБА_8 - ОСОБА_7 , подане в межах кримінального провадження №0000443 від 19 липня 2024 року, та наклав арешт на майно за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 00 із забороною вчинення будь-яких дій суб`єктам державної реєстрації, фізичним та юридичним особам на період дії арешту з квартирою, пов`язані з користуванням, розпорядженням і відчуженням майна, з метою забезпечення збереження речових доказів та забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні №0000443.

Матеріали провадження свідчать, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна для виконання завдань арешту майна.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для власника майна та інших осіб, а також забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що слідчим суддею при розгляді клопотання не встановлено правових підстав для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки із матеріалів провадження вбачається, що клопотання цивільного позивача та ухвала слідчого судді містять вказівки на правові підставі, зазначені у статтях 171, 173 КПК України, для накладення арешту на вказане майно, а саме з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов) та збереження речових доказів.

Посилання апелянта на те, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 відбулись цивільно-правові відносини, а саме є чинні рішення суду, які набрали законної сили та виконувалися, є правовстановлюючі документи, відповідно до яких вона є добросовісним власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та будь-яких протиправних дій до ОСОБА_8 вона не вчиняла та не спричинила їй будь-якої шкоди, не спростовують висновків слідчого судді про наявність у даному кримінальному провадженні визначених законом підстав для накладення арешту на вказане майно.

Доводи апеляційної скарги про те, що у даному кримінальному провадженні на момент винесення постанови про визнання цивільним позивачем не було пред`явлено ані підозри, ані обвинувачення будь-якій особі, у зв`язку з чим дізнавач не мав права визнавати ОСОБА_8 цивільним позивачем та долучати до матеріалі справи пред`явлений нею цивільний позов, були предметом перевірки слідчим суддею під час розгляду вказаного клопотання.

З огляду на положення частин другої, третьої статті 170 КПК України майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Також необґрунтованими є твердження скаржника, що у матеріалах клопотання відсутня пам`ятка про процесуальні права та обов`язки представника потерпілого, є пам`ятка про процесуальні права та обов`язки потерпілого, які підписані не потерпілою ОСОБА_8 , а її представником, оскільки, як установлено матеріалами клопотання, у межах кримінального провадження №0000443 від 19 липня 2024 року, відповідно до частини другої статті 55 КПК України, ОСОБА_8 вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого, яку отримано представником потерпілої ОСОБА_8 - адвокатом ОСОБА_7 .

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано, а тому відповідні доводи апелянта не є підставою для скасування ухвали слідчого судді.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 07 серпня 2024 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_4

ОСОБА_3