Справа №592/163/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/705/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Зґвалтування
УХВАЛА

Іменем України

02 травня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 592/163/21 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 25.10.2023, за якою до

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1

та

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та мешканця АДРЕСА_2

застосовані примусові заходи виховного характеру,

учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_9 ,

особи, щодо якої застосовані примусові заходи

виховного характеру - ОСОБА_10 ,

законного представника ОСОБА_10 - ОСОБА_11 ,

захисників - адвокатів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_14 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою відмовити в застосуванні примусових заходів виховного характеру відносно ОСОБА_10 , оскільки надані суду докази не підтверджують вчинення ним суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки ч. 4 ст. 152 КК. Крім того, суд не мав права вирішувати цивільний позов.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 25.10.2023 до неповнолітніх ОСОБА_15 та ОСОБА_10 застосовані примусові заходи виховного характеру у виді передачі їх під нагляд батькам терміном 1 рік. Стягнути з ОСОБА_16 та ОСОБА_11 на користь ОСОБА_17 у рахунок відшкодування моральної шкоди по 40000 грн.

Згідно ухвали, неповнолітні ОСОБА_10 та ОСОБА_15 , знаходячись в недобудованому гаражі на території КУ Сумського НВК № 16 Сумської міської ради по АДРЕСА_3 , вчинили дії сексуального характеру щодо потерпілого, який не досяг чотирнадцяти років.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи ОСОБА_10 , його законного представника ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_12 , які підтримали апеляційну скаргу, доводи захисника ОСОБА_13 , яка поклалася на розсуд суду, доводи прокурора ОСОБА_9 , який заперечив проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Розглянувши клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру відносно ОСОБА_10 та ОСОБА_15 , суд першої інстанції дійшов висновку про наявність суспільно небезпечного діяння, яке вчинено неповнолітніми ОСОБА_10 та ОСОБА_15 , які на час вчинення такого діяння досягли одинадцяти років до настання віку, з якого настає кримінальна відповідальність за ч. 4 ст. 152 КК - як вчинення дій сексуального характеру щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди.

Такого висновку місцевий суд дійшов на підставі досліджених у суді першої інстанції доказів, а саме:

- показань потерпілого ОСОБА_18 , згідно яких хлопці змушували його сідати на зламаний зонтик, який стояв у гаражі. Один хлопець погрожував і заставляв сідати, а інший натискав руками на плечі до зонтику;

- показань свідка ОСОБА_19 , згідно яких у кінці червня - початку липня 2020 р. йому зателефонував ОСОБА_20 та покликав на зустріч біля приміщення котельні школи № 16 м. Суми. Зустрівшись на місці з ОСОБА_20 та ОСОБА_10 , ОСОБА_20 продемонстрував відеозапис, на якому хлопець сідав на зонтик. На записі було чутно голос ОСОБА_20 та ОСОБА_10 ;

- протокол про прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 25.07.2020 від ОСОБА_17 щодо протиправних дій відносно його малолітнього сина ОСОБА_18 ;

- протоколу огляду місця події від 25.07.2020, згідно якого оглянуто недобудову КУ ІНФОРМАЦІЯ_3 по АДРЕСА_3 ;

- протоколу огляду від 03.08.2020, згідно якого у службовому кабінеті № 10 Сумського ВП за адресою: АДРЕСА_4 ОСОБА_20 добровільно видав мобільний телефон IPhone imei НОМЕР_1 ;

- протоколу огляду від 10.08.2020, згідно якого оглянуто мобільний телефон IPhone imei НОМЕР_1 та виявлено відеозапис, на якому зафіксовані обставини вчинення дій сексуального характеру щодо малолітнього потерпілого;

- висновку судово-медичної експертизи № 643 від 14.08.2020, згідно якого під час обстеження ОСОБА_18 хірургом СОДКЛ 10.08.2020 виявлено рубці на слизовій оболонці анального отвору, які утворились понад 14 діб до моменту обстеження утворилися внаслідок значного перерозтягнення анального отвору від дій тупого предмету. Не виключена можливість утворення вказаних ушкоджень від дії частин парасольки при обставинах, які зафіксовані на наданому відеозапису. Вказані ушкодження кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження;

- протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15.10.2020, згідно якого потерпілий ОСОБА_18 вказав на ОСОБА_10 , який змушував його сідати на парасольку та тиснув на його плечі;

- протоколу проведення слідчого експерименту від 15.10.2020, згідно якого потерпілий ОСОБА_18 вказав не недобудований гараж, де ОСОБА_15 та ОСОБА_10 змушували його сідати на парасольку. ОСОБА_10 тримав його та тиснув на плечо. Він хотів втекти, але не зміг. Він відчував біль. Штани з нього зняв ОСОБА_10 ;

- висновку судово-психіатричного експерта № 205 від 24.09.2020, згідно якого наявні у потерпілого ОСОБА_18 індивідуально-психологічні особливості, відсутність у нього обізнаності у питаннях міжособистісних статевих взаємодій, прийнятих формах їх проявів, фізіологічних та соціальних наслідків, обмеженість його життєвого та змістовного досвіду, недостатній розвиток моральної свідомості, суттєво впливали на його поведінку у кримінальних ситуаціях, а саме призводили до обмеження у нього можливості до активної протидії в таких ситуаціях. ОСОБА_18 не міг здійснювати активний, повноцінний опір, а діяв у межах ресурсів власної особистості (підкорювався). ОСОБА_18 не розумів характер та значення скоюваних з ним протиправних дій, в тому числі сексуального характеру. У ОСОБА_18 підвищеної схильності до фантазування не виявлено. ОСОБА_18 з урахуванням віку, особливостей психічного розвитку, індивідуальних особливостей здатний правильно сприймати обставини, що мають значення для кримінального провадження та надавати про них відповідні покази відповідно до вікового розвитку (а саме, міг сприймати, запам`ятовувати та відтворювати зовнішню, фактичну сторону події без розуміння їх внутрішнього змісту, без вказання їх часових проміжків та дат подій, що відтворюються);

- показань свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 і ОСОБА_24 , які характеризують особу ОСОБА_10 .

Відповідно ст. 498 КПК кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється внаслідок вчинення особою, яка після досягнення одинадцятирічного віку до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Під час постановлення ухвали в кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів виховного характеру суд з`ясовує такі питання: 1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння; 2) чи вчинено це діяння неповнолітнім у віці від одинадцяти років до настання віку, з якого настає кримінальна відповідальність за це діяння; 3) чи слід застосувати до нього примусовий захід виховного характеру і якщо слід, то який саме (ч. 1 ст. 501 КК)

Згідно ч. 2 ст. 97 КПК до особи, яка до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, суд застосовує примусові заходи виховного характеру, передбачені ч. 2 ст. 105 цього Кодексу, а саме: 1) застереження; 2) обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог до поведінки неповнолітнього; 3) передача неповнолітнього під нагляд батьків чи осіб, які їх заміняють, чи під нагляд педагогічного або трудового колективу за його згодою, а також окремих громадян на їхнє прохання; 4) покладення на неповнолітнього, який досяг п`ятнадцятирічного віку і має майно, кошти або заробіток, обов`язку відшкодування заподіяних майнових збитків; 5) направлення неповнолітнього до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків до його виправлення, але на строк, що не перевищує трьох років. Умови перебування в цих установах неповнолітніх та порядок їх залишення визначаються законом.

Оцінивши всі зібрані докази відповідно ст. 94 КПК з точки зору їх належності, достовірності й допустимості, а сукупність цих зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції, здійснивши судовий розгляд, дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_15 та ОСОБА_10 вказаного суспільно небезпечного діяння.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що тілесні ушкодження у потерпілого були утворені в період часу з 25.07.2020 до 27.07.2020, що вбачається з висновку судово-медичної експертизи № 643 від 14.08.2020, то вони не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки та обставина, що згідно висновку хірурга СОДКЛ станом на 25.07.2020 у потерпілого були відсутні тілесні ушкодження не спростовує факту вчинення відносно нього суспільно небезпечного діяння, що встановлено на підставі сукупності інших доказів.

Зокрема, висновком хірурга СОДКЛ станом на 25.07.2020 у потерпілого констатовано тільки відсутність зовнішніх тілесних ушкоджень, як і 10.08.2020 під час його огляду експертом. У той же час, 10.08.2020 у потерпілого було виявлено рубці, які утворились понад 14 діб до моменту обстеження внаслідок дій тупого предмету (не виключена можливість утворення від дії частин парасольки при обставинах, які зафіксовані на наданому відеозапису). При цьому необхідно враховувати, що експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, яких залучають сторони кримінального провадження або слідчий суддя за клопотанням сторони захисту у випадках та порядку, передбачених ст. 244 цього Кодексу, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. 2. Слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи, зокрема, щодо: 2) встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень (ч. 1, 2 ст. 242 КПК)

Відповідно ч. 1, 3 ст. 101 КПК висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи. Висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження. Експерт дає висновок від свого імені і несе за нього особисту відповідальність.

Зміст висновку експертизи № 643 від 14.08.2020 відповідає вимогам ст. 101, 102 КПК, і містить необхідні відомості щодо механізму, локалізації, ступеню тяжкості та давності утворення тілесних ушкоджень у потерпілого. Вказаний висновок складений атестованим судово-медичним експертом, який попереджений про кримінальну відповідальність за ст. 384, 385 КК за надання завідомо неправдивого висновку та за відмову або ухилення від дачі висновку, тому підстави вважати висновок судово-медичної експертизи необ`єктивним або таким, що суперечать вимогам закону, відсутні.

З наведеного слідує, що висновок хірурга СОДКЛ про відсутність у потерпілого тілесних ушкоджень станом на 25.07.2020 жодним чином не суперечить висновку № 643 від 14.08.2020 про наявність рубців, які утворились понад 14 діб до моменту обстеження, та аж ніяк не спростовує вчинення суспільно небезпечного діяння ОСОБА_10 .

Крім того, згідно ч. 1 ст. 356 КПК за клопотанням сторони кримінального провадження, потерпілого або за власною ініціативою суд має право викликати експерта для допиту для роз`яснення висновку.

Зазначена норма закону не покладає на суд обов`язку допиту експерта, а надає право, тобто є дискреційним повноваженням суду та містить певну мету такого допиту, а саме - роз`яснення висновку експертом.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про відсутність підстав для виклику експерта, так як висновок експертизи містить вичерпні відповідні на поставлені питання та не потребує додаткового роз`яснення, що не є проявом неповноти судового розгляду, оскільки жодним чином не позначилося на справедливості розгляду кримінального провадження та обставинах, які підлягають доказуванню.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відносно того, що протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 25.07.2020 є неналежним доказом, оскільки цим підтверджується законність внесення відомостей до ЄРДР.

Що стосується протоколу огляду місця події від 25.07.2020, то хоча цей доказ прямо і не вказує на ОСОБА_10 , але з цього доказу встановлено місце вчинення суспільно небезпечного діяння, що також підлягає доказуванню згідно ст. 91 КПК, а протокол огляду від 03.08.2020 підтверджує законність вилучення мобільного телефону, на якому містяться відеозаписи події.

Протоколом від 10.08.2020 здійсненого огляд відеозаписів та встановлено обставини вчинення суспільно небезпечного діяння. При цьому будь-яких суперечностей між цим доказом та протоколами пред`явлення особи для впізнання, слідчого експерименту з потерпілим та його показаннями не встановлено.

Та обставина, що на відеозаписі не зафіксовано ОСОБА_10 наведених вище висновків не спростовує, оскільки потерпілий прямо вказував на нього як на особу, яка вчинила відносно нього дії насильницького характеру як під час досудового розслідування, так і судового розгляду.

Протокол пред`явлення особи для впізнання від 15.10.2020 за участю потерпілого є допустимим доказом, оскільки вказана слідча дія проведена з дотриманням вимог ст. 228 КПК, а зміст протоколу відповідає вимогам ст. 104-106 КПК.

Доводи апеляційної скарги захисника про відсутність відомостей щодо інших осіб, за фотознімками яких проводилося впізнання, відсутність підписів понятих на довідці до протоколу та не зазначення цієї довідки у протоколі як додатку є неприйнятними, оскільки КПК не передбачає внесення до протоколу такої інформації. При цьому, проведення впізнання за участю потерпілого за фотознімками не суперечить положенням ст. 228 КПК, які не містять жодних застережень щодо проведення цієї слідчої у такому виді. Так само не передбачено обов`язковості обгрунтування слідчим необхідності проведення впізнання саме за фотознімками.

Також не встановлено підстав вважати, що перед проведенням слідчої дії потерпілому попередньо показували ОСОБА_10 як особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання чи надавали інші відомості про його прикмети, а також, що слідча дія проведена під тиском навідних питань на потерпілого зі сторони його захисника.

Протокол слідчого експерименту від 15.10.2020 за участю потерпілого відповідає вимогам кримінального процесуального закону, зокрема ст. 104, 105 КПК, а сама слідча дія проведена за правилами, передбаченими ст. 240 КПК. При цьому відтворення обстановки відбувалося з урахування віку потерпілого та обставин події. Потерпілий повідомив механізм вчинення відносно нього насильницьких дій, що відбувалось як шляхом безпосереднього фізичного впливу на нього, так і через психологічний тиск. Вказана слідча дія проведена із застосуванням безперервного відеозапису та за участю понятих. До всіх учасників слідчої дії були доведені їх права та обов`язки. Будь-яких зауважень чи клопотань щодо проведення слідчого експерименту від учасників цієї слідчої дії не надходило.

Показаннями допитаного в суді першої інстанції потерпілого підтверджується вчинення суспільного небезпечного діяння ОСОБА_10 та ОСОБА_15 , тому доводи апеляційної скарги про неналежність цих показань також не заслуговують на увагу.

Висновок судово-психіатричного експерта № 205 від 24.09.2020 підтверджує те, що у ОСОБА_18 підвищеної схильності до фантазування не виявлено. ОСОБА_18 з урахуванням віку, особливостей психічного розвитку, індивідуальних особливостей здатний правильно сприймати обставини, що мають значення для кримінального провадження та надавати про них відповідні покази відповідно до вікового розвитку (а саме, міг сприймати, запам`ятовувати та відтворювати зовнішню, фактичну сторону події без розуміння їх внутрішнього змісту, без вказання їх часових проміжків та дат подій, що відтворюються).

Показання свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 і ОСОБА_24 також мають значення при обранні виду примусового заходу виховного характеру.

Таким чином, сукупність всіх обставин справи, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що ОСОБА_15 та ОСОБА_10 вчинили суспільно небезпечне діяння, передбачене ч. 4 ст. 152 КК, що вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих доказів, оскільки версія сторони обвинувачення пояснює всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події.

Наявності таких обставин, яким версія сторони обвинувачення не змогла надати розумного пояснення або які б свідчили про можливість іншої версії події, не встановлено. Будь-який обґрунтований сумнів спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія події, яка дає підстави для висновку про те, що мало місце суспільно небезпечне діяння і воно було вчинено ОСОБА_15 і ОСОБА_10 .

Також є необгрунтованими доводи апеляційної скарги відносно того, що під час постановлення ухвали в кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів виховного характеру суд не мав вирішувати цивільний позов, оскільки незважаючи на відсутність прямої вказівки на це у ст. 501 КПК, такий обов`язок слідує із ч. 1 ст. 129 КПК, у якій зазначено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Доводи апеляційної скарги захисника та матеріали кримінального провадження не містять даних про порушення судом першої інстанції при розгляді провадження в частині застосування примусових заходів виховного характеру норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, обставин і фактів, які могли б вплинути на законність, вмотивованість та/чи обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення відносно ОСОБА_15 та ОСОБА_10 , і які б не були досліджені чи належним чином не оцінені цим судом, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, обґрунтованим і належним чином умотивованим, тому вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_15 та ОСОБА_10 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України, -

постановила:

Ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 25.10.2023 відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на цю ухвалу - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4