Житомирський апеляційний суд
Справа №276/109/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2024 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 (дистанційно),

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на ухвалу Черняхівського районного суду Житомирської області від 12.02.2024 року, якою задоволено клопотання прокурора Хорошівського відділу Коростишівської окружної прокуратури ОСОБА_6 та продовжено обвинуваченому ОСОБА_9 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 11.04.2024 включно без визначення розміру застави,

в с т а н о в и в :

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту цілодобово із застосуванням електронних засобів контролю за місцем його проживання. Вважає, що ризики, на які посилається прокурор, не доведені, а судом не враховано, що обвинувачений, на утриманні якого перебувають неповнолітні діти, має міцні соціальні зв`язки, раніше не судимий та позитивно характеризується. Вважає, що судом не наведено доказів про те, що більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою, не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_9 .

В ухвалі суду зазначено, що у провадженні Черняхівського районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України.

08.02.2024 року прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 на 60 днів, оскільки строк дії запобіжного заходу спливає, а ризики, передбачені п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, не зменшились та продовжують існувати, тому до нього не може бути застосовано іншого більш м`якого виду запобіжного заходу.

Враховуючи, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні нетяжкого та тяжкого злочинів, санкція якого передбачає безальтернативне покарання у виді позбавлення волі, з урахуванням обставин, які були підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а саме поведінку обвинуваченого після вчинення ДТП, який зник з місця події, не намагався надати першочергову допомогу потерпілому, не викликав екстрену медичну допомогу та не повідомив поліцію про подію, намагався приховати автомобіль, яким керував під час ДТП, вводив в оману працівників поліції щодо характеру пошкоджень та обставин отримання ним видимих тілесних ушкоджень, а також наявність ризиків, передбачених п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшилися, що свідчить про неможливість їх запобіганню застосуванням більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого, ніж тримання під вартою, суд дійшов висновку про задоволення клопотання прокурора та продовжив обвинуваченому ОСОБА_9 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів без визначення розміру застави.

Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з контрольного судового провадження, в провадженні Черняхівського районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України.

08.02.2024 року прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 на 60 днів, оскільки строк дії запобіжного заходу спливає, а ризики, передбачені п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, не зменшились та продовжують існувати, тому до нього не може бути застосовано іншого більш м`якого виду запобіжного заходу.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Частиною 2 ст.331 КПК України встановлено, що вирішення питань судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 Кодексу. Зокрема, у ст. 199 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом має бути перевірено, чи наявні обставини, які свідчать про те, що заявлений при обранні такого запобіжного заходу ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Приймаючи рішення про задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_9 , на думку апеляційного суду, судом першої інстанції дотримано вимоги ст.ст. 176-178 183, 196, 199, 331 КПК України.

Так, відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується зокрема тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди.

Так, судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України, одне з яких є тяжким злочином (ч.2 ст.286 КК України) та під тяжкістю можливого покарання, яке йому загрожує у разі визнання винуватим, може переховуватися від суду. Більш того, обвинувачений не надав потерпілому допомогу після дорожньо-транспортної пригоди та не повідомив про подію правоохоронні органи, а зник з місця події та намагався приховати транспортний засіб, яким керував під час дорожньо-транспортної пригоди, що свідчить про наявність ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України.

Ризик можливого незаконного впливу на потерпілого та свідків обгрунтований тим, що вказані особи ще не допитані судом. Крім того, свідки в даному провадженні є родичами обвинуваченого, а тому висока вірогідність впливу на них з боку обвинуваченого з метою уникнення відповідальності, тобто наявний ризик передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК України.

За таких обставин, суд вважав доведеними ризики, передбачені п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: можливість обвинуваченого переховуватися від суду; незаконно впливати на потерпілих, свідків у цьому ж кримінальному провадженні.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів та вважає неможливим застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, з урахуванням особи обвинуваченого, його поведінки після даної події та тяжкості покарання, яке загрожує останньому у разі визнання його винуватим.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що стороною обвинувачення зібрано необхідні покази свідків, під час яких вони були попереджені про кримінальну відповідальність, а також з ними проведено відповідні слідчі експерименти, що виключає зміну їх показань, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки ризик незаконного впливу на свідків існує не лише під час досудового розслідування кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань свідків та дослідження їх судом. З матеріалів контрольного провадження вбачається, що дане кримінальне провадження було лише призначене до судового розгляду, тобто знаходиться на початковому етапі.

Доводи захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_9 позитивно характеризується, має міцні соціальні зв`язки, проживає разом із цивільною дружиною та малолітніми дітьми, до затримання мав стабільне джерело доходу та проживав за місцем реєстрації, а тому не має на меті переховуватись від суду, колегія суддів вважає непереконливими, оскільки вказане не свідчить про відсутність встановлених ризиків.

Також, апелянтом не наведено доказів щодо зменшення ризиків, які існували під час застосування та продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_9 . Колегія суддів вважає, що вказані ризики не зменшилися.

Доводи апелянта про те, що до обвинуваченого можливо застосувати більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, колегія суддів також вважає непереконливими, оскільки апелянтом не наведено наявність достатніх стримуючих факторів від порушень з боку обвинуваченого своїх зобов`язань в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Відповідно до вимог п.2 ч.4 ст.183 КПК України судом обгрунтовано не визначено розміру застави щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Таким чином, під час апеляційного розгляду встановлено, що доводи апеляційної скарги не можуть слугувати підставою для скасування ухвали суду, яка відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, а тому підстав для її скасування немає.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Черняхівського районного суду Житомирської області від 12.02.2024 року, якою задоволено клопотання прокурора Хорошівського відділу Коростишівської окружної прокуратури та продовжено обвинуваченому ОСОБА_9 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 11.04.2024 включно без визначення розміру застави без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: