В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" квітня 2024 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 одноособово,

за участю

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

та його учасників

представника потерпілого ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представників цивільного відповідача ОСОБА_10 , ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 лютого 2023 року за № 0000491, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Горобіївка, Бориспільського району, Київської області, громадянин України, з середньою освітою, одружений, працює водієм в КО «Київмедспецтранс», зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Києва, громадянин України, з середньою освітою, одружений, працює водієм ФОП « ОСОБА_12 », зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 , раніше, в силу ст. 89 Кримінального кодексу (далі КК) України, не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

у с т а н о в и в :

І. Суть питань, що вирішується судом

З обвинувального акта, який складеного 18 серпня 2023 року старшим слідчим СВ Дніпровського УП ГУ НП у місті Києві ОСОБА_13 та затвердженого 21 серпня 2023 року прокурором Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 , слідує, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 керуючи транспортними засобами, порушили правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Відповідно до ст. 91 Кримінального процесуального кодексу (далі КПК) України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню в т.ч.: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення .

Особливості наведених правовідносин свідчать, що у провадженні необхідно надати відповідь на такі ключові питання, щодо кожного з обвинувачених: (1) чи вчинено діяння, яке охоплюються складом кримінального правопорушення, передбаченого КК?; (2) чи доведено стороною обвинувачення їх винуватість у вчиненні кримінального правопорушення ?; (3) як слід кваліфікувати дії, у випадку доведення винуватості ?

Суд надає ствердні відповіді на 1 та 2 питання, у зв'язку з чим кваліфікує дії кожного з обвинувачених за ч. 1 ст. 286 КК України, з огляду на наступне.

ІІ. Формулювання обвинувачення із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення

Судом визнано доведеним, що ОСОБА_6 04 лютого 2023 року приблизно об 11 год. 10 хв., керуючи транспортним засобом (спеціальний транспорт швидка медична допомога) марки «PEUGEOT BOXER», н.з. НОМЕР_1 , рухався, з увімкненими проблисковими маячками зі швидкістю 72,18 км/год + 2,38 км/год., в другій (середній) смузі руху по проїзній частині пр. Миру зі сторони площі «Дарницької» в бік бул. Верховної Ради в м. Києві.

Проїзна частина пр. Миру має три смуги руху в бік площі «Дарницької» та три смуги руху в бік бул. Верховної Ради в м. Києві, присутня горизонтальна дорожня розмітка 1.1, 1.3, 1.5, 1.12, 1.14.2 Правил дорожнього руху України (далі ПДР).

В свою чергу, ОСОБА_7 в цій же ситуації, тобто 04 лютого 2023 року приблизно об 11 год. 10 хв., керуючи транспортним засобом (далі ТЗ) марки «OPEL OMEGA», н.з. НОМЕР_2 , рухався зі швидкістю 40,32 км/год +1,33 км/год., з правим боковим інтервалом до бардюрного каменя приблизно 1,8 метри по проїзній частині вул. Чудновського зі сторони вул. Тампере в напрямку вул. Будівельників в м. Києві.

Проїзна частина вул. Чудновського має умовну одну смугу руху в бік вул. Тампере та умовну одну смугу руху в бік вул. Будівельників в м. Києві, присутня горизонтальна дорожня розмітка 1.1, 1.3, 1.5, 1.12, 1.14.2 ПДР.

Водночас, водій ОСОБА_6 під`їжджаючи на вказаному ТЗ до перехрестя пр. Миру та вул. Чудновського в м. Києві, рухався на забороняючий червоний сигнал світлофора, котрий був встановлений по його напрямку руху. Однак він, проігнорувавши червоний сигнал світлофора, не зменшив швидкість свого керованого ТЗ, та не надав дорогу ТЗ «OPEL OMEGA», н.з. НОМЕР_2 , чим не забезпечив безпечного проїзду перехрестя.

Водій ОСОБА_7 на вказаному ТЗ рухався через це перехрестя на дозволений зелений сигнал світлофора, котрий був встановлений по його напрямку руху, зі сторони вул. Тампере в напрямку вул. Будівельників в м. Києві, але не надав дорогу автомобілю швидкої медичної допомоги, який рухався з увімкненими проблисковими маячками через вказане перехрестя на заборонений червоний сигнал світлофора зі сторони площі «Дарницька» в напрямку бул. Верховної Ради в м. Києві.

В результаті чого відбулось зіткнення передньою частиною транспортного засобу марки «OPEL OMEGA», н.з. НОМЕР_2 , в ліву задню бічну частину транспортного засобу марки «PEUGEOT BOXER», н.з. НОМЕР_1 , від чого останній перекинувся на правий бік та здійснив наїзд на електроопору, а транспортний засіб марки «OPEL OMEGA» н.з. НОМЕР_2 розвернуло в лівий бік, де він і зупинився.

При цьому, пасажир ТЗ «PEUGEOT BOXER» ОСОБА_9 була госпіталізована до медичного закладу, оскільки, згідно висновку судово-медичної експертизи №042-316-2023 від 31 березня 2023 року, в результаті даної дорожньо-транспортної пригоди потерпіла отримала тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу.

Таким чином, під час руху водії допустили порушення ПДР, а саме:

- водій ОСОБА_6 порушив вимог п. 3.1 ПДР, котрий вказує, що водії оперативних транспортних засобів, виконуючи невідкладне службове завдання, можуть відступати від вимог наступних розділів: 8 (крім сигналів регулювальника), 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 26, 27 та п. 28.1 цих Правил за умови увімкнення проблискового маячка синього або червоного кольору і спеціального звукового сигналу та забезпечення безпеки дорожнього руху. За відсутності необхідності додаткового привертання уваги учасників дорожнього руху спеціальний звуковий сигнал може бути вимкнений;

- водій ОСОБА_7 допустив порушення вимог п. 3.2 ПДР, який вказує, що у разі наближення транспортного засобу з увімкненим синім проблисковим маячком та (або) спеціальним звуковим сигналом водії інших транспортних засобів, які можуть створювати йому перешкоду для руху, зобов`язані дати йому дорогу і забезпечити безперешкодний проїзд зазначеного транспортного засобу (і супроводжуваних ним транспортних засобів).

Порушення вказаних пунктів ПДР водіями ОСОБА_6 та ОСОБА_7 знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, й заподіяння пасажиру ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

ІІІ. Стаття (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений

Згідно ч. 1 ст. 286 КК йдеться про порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Під транспортними засобами в цій статті слід розуміти всі види автомобілів.

І V. Позиції учасників кримінального провадження

(і) сторона обвинувачення

Прокурор у кримінальному провадженні - прокурор Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 у ході судового розгляду підтримав висунуте обвинуваченим обвинувачення, адже, виходячи з наданих стороною обвинувачення доказів з числа передбачених ст. 84 КПК, слідує, що кожен із них порушив правила безпеки дорожнього руху, керуючи ТЗ, що спричинило тілесні ушкодження середньої тяжкості для потерпілої, та, що власне і є кримінально-караним, згідно ч. 1 ст. 286 КК України.

Потерпіла та її представник підтримали доводи прокурора.

(ііі) сторона захисту (узагальнена)

Сторона захисту кожного з обвинувачених зауважила, що як вбачається з ч. 1 ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно-небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбачений цим Кодексом. Обов`язковими елементами складу будь-якого злочину є об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона. Відсутність хоча б одного з цих елементів свідчить про те, що дії, які оцінюються, не є злочином. У цій справі, відсутні усі обов`язкові елементи складу злочину за ч. 1 ст. 286 КК України у діях кожного з обвинуваченого, що вказує на слушність настання наслідків передбачених ч. 1 ст. 373 КПК України.

V. Показання обвинувачених та потерпілої

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 пояснив, що, 04 лютого 2023 року о 10 год. 50 хв. він знаходився на 9 підстанції ШМД в автомобілі швидкої медичної допомоги, до нього підійшли та повідомили про виклик. Після чого, він з фельдшером (потерпілою) та медичною сестрою поїхали на виклик з увімкненими проблисковими маячками синього кольору. Звуковий сигнал (сирену) не вмикав, оскільки у тому не було потреби з огляду на незначну завантаженість проїзної частини і по ходу руху водії інших транспортних засобів і так надавали можливість проїзду.

Під`їжджаючи до Дарницької площі, побачив багато автомобілів та почав повертати праворуч в бік проспекту Миру. Виїхавши на проспект ОСОБА_14 в середню полосу для руху, помітив попереду світлофор, де пішоходам увімкнулось зелене світло. Переконавшись, що пішоходи відсутні, він сам прийняв рішення поїхати на червоний сигнал світлофора та переїжджаючи перехрестя побачив в бокове скло автомобіль, який здійснив зіткнення з його ТЗ.

Після зіткнення його автомобіль перекинувся на правий бік та його відкинуло в бетонний стовп. Потім, він намагався вибити лобове скло автомобіля, щоб вийти з нього але в нього не вийшло, допомогли перехожі. Відразу почали надавати допомогу постраждалим, які знаходились в його автомобілі. Фельдшер перед початком руху йому нічого не повідомляв з приводу категорії виклику, тому він сприйняв цей виклик як екстрений та діяв відповідно.

Тому, вважає, що в його діях відсутня вина, оскільки він виконував свою роботу, а інший учасник руху не надав перевагу в русі його автомобілю.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 пояснив, що 04 лютого 2023 року об 11 год. 10 хв. він керував автомобілем «Опель» по АДРЕСА_5 зі швидкістю 30-40 км/год. Виїжджаючи на перехрестя, він не бачив жодних перешкод для його руху та, переконавшись в безпечності руху, почав перетинати перехрестя в напрямку вул. Будівельників та побачив машину швидкої медичної допомоги, як рухалась перпендикулярно його автомобіля без звукового сигналу, і відбулось зіткнення з ним. Після чого, він відразу викликав поліцію та надавав допомогу потерпілим.

Вважає, що в його діях вина відсутня, бо він діяв відповідно до вимог ПДР України, а ДТП сталося з вини водія швидкої медичної допомоги, оскільки останній рухався на забороняючий червоний сигнал світлофора та не надав дорогу його транспортному засобу, який рухався на зелений сигнал світлофора.

Потерпіла ОСОБА_9 надала покази, в яких підтвердила обставини вчинення кримінального правопорушення, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу, у відношенні себе та зауважила, що дійсно вона знаходилась в кареті швидкої медичної допомоги, що рухалась по проїзній частині проспекту Миру в місті Києві, з увімкненими проблисковими маячками, дозвіл на увімкнення яких було надано нею. Під час руху вона знаходилась в кабіні швидкої з правої сторони, поруч з нею сиділа санітарка та за кермом був обвинувачений ОСОБА_6 .

Після зіткнення, карета швидкої медичної допомоги перекинулася на правий бік і вона отримала найбільші ушкодження. Спочатку допомогу їй надавала медична сестра, а потім вже приїхала бригада швидкої медичної допомоги.

VІ. Мотиви суду

Суд провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновків вказаних у п. ІІ вироку, виходячи з наступного.

VІ.I. Докази на підтвердження встановлених судом обставин

Відповідно до положень ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (див. постанову Верховного Суду (далі в т.ч. ККС, ВС) від 28 березня 2019 року у справі № 154/3213/16).

У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч. 2 ст. 84 КПК).

В цьому випадку, Суд з`ясував таке:

? з протоколу проведення слідчого експерименту від 12 червня 2023 року за участю ОСОБА_7 та ОСОБА_6 слідує картина подій тотожна обставинам встановленим у п. ІІ вироку та показанням наданим в суді потерпілою та обвинуваченими у порядку ст. 351, 352-353 КПК України;

? з протоколу огляду місця події від 04 лютого 2023 року слідує, що місце дорожньо-транспортної пригоди розташоване на регульованому автоматично світлофором перехресті проспекту Миру та вул. Чудновського в місті Києві, зафіксовано наявність регульованого світлофором перехрестя, місцезнаходження автомобілів «OPEL OMEGA», н.з. НОМЕР_2 , «PEUGEOT BOXER», н.з. НОМЕР_1 , пошкодження на автомобілях. Також було складено схему ДТП та фототаблицю;

? з протоколу огляду відеозапису від 08 лютого 2023 року даних відеозапису з камер спостереження за дорожнім рухом слідує, що на перехресті пр-ту Миру та вул. Чупринки, зі сторони вул. Тампере виїжджає зелений автомобіль «Opel Omega» та рухається в бік Будівельників в м.Києві, об 11:05:51 на відео зафіксовано як автомобіль «Рeugeot Boxer» (автомобіль швидкої медичної допомоги) у котрого увімкнені проблискові маячки синього кольору рухається в середній (другій) смузі руху на червоний сигнал світлофора зі сторони площі «Дарницької» в бік бул. Верховної Ради в м.Києві, та об 11:05:51 відбувається зіткнення передньою частиною автомобіля «Opel Omega» зеленого кольору в ліву бокову задню частину автомобіля «Peugeot Boxeг» білого кольору, після чого автомобіль «Peugeot Boxer» білого кольору змінює напрям свого руху в праву сторону де правою боковою стороною здійснив наїзд на опору світлофорного об`єкту, котра встановлена на тротуарі, після чого перекидається на правий бік, та по інерції просунувся на правому боці по проїзній частині пр-ту Миру в бік бул. Верховної Ради в м.Києві. Після чого об 11:06:01 на світлофорі для пішоходів по напрямку руху зі сторони площі Дарнирцького в бік бул. Верховної Ради та навпаки загорівся зелений сигнал світлофора. Об 11:06:20 на відео видно, що зі сторони площі Дарницької в бік бул. Верховної Ради в лівій смузі руху рухається білий автомобіль, також зі сторони бул. Верховної ради в бік площі Дарницької рухаються автомобілі. Потім на місце почали сходитись люди, та зупинятись транспортні засоби, для того, щоб допомогти постраждалим. А водій автомобіля «Opel Omega» вийшов та почав кудись телефонувати.

Судом перегляну відеозапис в судовому засіданні, у порядку ст. 359 КПК України;

? згідно висновку експерта №042-316-2023 від 31 березня 2023 року, в результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажирка ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження, які виразилися у закритій черепно-мозковій травмі у вигляді струсу головного мозку, масивної скальпованої рани правої лобно-тім`яної ділянки, закритій травмі грудної клітки у вигляді переломів шийок 2 та 5 ребер справа, закритій травмі хребта у вигляді переломів дуги 7 шийного хребця зліва, тіл 2-5 грудних хребців, поперечного відростку 4 грудного хребця справа. Відповідно п.п. 4.6. та 2.2.1./в «Правил», вказані закриті травми грудної клітки та хребта за ступенем тяжкості відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу.

? згідно висновку експерта №СЕ-19/111-23/9955-ФП від 18 квітня 2023 року:

1. Виходячи з даних відеофайлу «Video 2023-02-06 at 15.54.35.mp4» та розмірних характеристик автомобіля «PEUGEOT BOXER», швидкість автомобіля «PEUGEOT BOXER» д.н.з. НОМЕР_1 перед зіткненням складає 72,18 км/год ± 2,38 км/год.

2. Виходячи з даних відеофайлу «Video 2023-02-06 at 15.54.35.mp4» та розмірних характеристик автомобіля «OPEL OMEGA», швидкість автомобіля «OPEL OMEGA», д.н.з. НОМЕР_3 перед зіткненням складає 40.32 км/год ± 1,33 км/год.

? згідно висновку експерта №СЕ-19/111-23/31012-ІТ від 22 червня 2023 року:

1. В ситуації, що склалася на дорозі безпосередньо перед дорожньо-транспортною пригодою, водій автомобіля «PEUGEOT BOXER» н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_6 повинен був керуватися вимогами пункту 3.1 ПДР України.

2. В даній дорожній ситуації водій автомобіля «PEUGEOT BOXER» н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_6 мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем «Opel Omega» н.з. НОМЕР_2 шляхом виконання вимог пункту 3.1 ПДР України.

3. В даній дорожній ситуації в діях водія автомобіля «PEUGEOT BOXER» н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_6 експертом, з технічної точки зору, вбачаються невідповідності вимогам пункту 3.1 Правил дорожнього руху України.

4. В даній дорожній ситуації, з технічної точки зору, водій автомобіля «Opel Omega» н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_7 повинен був керуватися вимогами пункту 3.2 Правил дорожнього руху України.

5. В даній дорожній ситуації водій автомобіля «Opel Omega» н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_7 з моменту виникнення небезпеки для його руху мав технічну можливість зупинитися до лінії руху автомобіля «PEUGEOT BOXER» н.з. НОМЕР_1 , шляхом застосування екстреного гальмування, і тому мав технічну можливість уникнути досліджуваного зіткнення транспортних засобів шляхом виконання вимог пункту 3.2 ПДР України.

6. В даній дорожній ситуації в діях водія автомобіля «Opel Omega» н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_7 експертом, з технічної точки зору, вбачаються невідповідності вимогам пункту 3.2 Правил дорожнього руху України.

7. Причиною виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору, є невідповідність дій водія автомобіля «Opel Omega» н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_7 вимогам пункту 3.2 Правил дорожнього руху України та невідповідність дій водія автомобіля «PEUGEOT BOXER» н.з. НОМЕР_4 ОСОБА_6 вимогам пункту 3.1 Правил дорожнього руху України.

? допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_15 у відповідності до вимог положень ст. 356 КПК України, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку, підтвердила достатність відомостей, на підставі яких готувався висновок автотехнічної експертизи та за допомогою яких експерт дійшла переконання про порушення вимог п. 3.1, 3.2 ПДР обвинуваченими;

? свідок ОСОБА_16 будучи допитаною у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженою про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання надала у суді показання в яких підтвердила в повній мірі час та спосіб учинення кримінального правопорушення, викладені в установочній частині вироку, зокрема повідомила, що не чула від потерпілої вказівок водію швидкої медичної допомоги щодо екстреності виклику.

VІ.II. Оцінка наведених доказів

Верховний Суд у постанові від 20 березня 2018 року в справі № 753/11828/13-к указав, що у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які безпосередньо стосуються фактів справи, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх.

У ракурсі того, що порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура), ? це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (див. постанову Верховного суду України від 16 березня 2017 року у справі № 671/463/15-к).

У цій справі порядок, встановлений КПК дотримано, а тому Суд визначаючись з долею доказів зауважує, що згідно з ст. 85 КПК належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Наведені судом докази, згідно ст. 85, 86 КПК, є належними та допустимими.

Підстав для визнання доказів недопустимими не установлено, оскільки не було з`ясовано факту істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження регламентованих ст. 87 КПК.

Тому Суд зазначає, що погоджується із висновком експерта та не сприймає твердження сторони захисту про те, що висновок автотехнічної експертизи №СЕ-19/111-23/31012-ІТ від 22 червня 2023 року ґрунтується на недопустимих доказах, а саме даних протоколу слідчого експерименту від 12 червня 2023, оскільки такий слідчий експеримент проведений у порядку, встановленому цим кодексом з дотриманням вимог ст. 240 КПК України.

Дійсно положеннями п. 3.1 ПДР визначено, що водії оперативних транспортних засобів, виконуючи невідкладне службове завдання, можуть відступати від вимог наступних розділів: 8 (крім сигналів регулювальника), 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16,17, 18, 26, 27 та п. 28.1 цих Правил за умови увімкнення проблискового маячка синього або червоного кольору і спеціального звукового сигналу та забезпечення безпеки дорожнього руху. За відсутності необхідності додаткового привертання уваги учасників дорожнього руху спеціальний звуковий сигнал може бути вимкнений.

Однак, звертає увагу на те, що дані вимоги п. 3.1. ПДР, навіть при виконання невідкладних службових завдань передбачають лише можливість відступу від вимог ПДР, однак з обов`язковістю забезпечення безпеки дорожнього руху під час керування будь-якими транспортними засобами.

Рyx оперативного транспортного засобу з увімкненими проблисковими маячками синього кольору і спеціальним звуковим сигналом забезпечує йому перевагу в русі та дає право водію відступати від вимог певних розділів ПДР України, за умови забезпечення безпеки руху.

В цій ситуації слідує, що автомобіль «PEUGEOT BOXER» н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_6 виїжджав на перехрестя на червоний сигнал світлофора.

В подальшому при проїзді перехрестя сталося зіткнення автомобіля «PEUGEOT BOXER», н.з. НОМЕР_1 , з автомобілем «Opel Оmegа», н.з. НОМЕР_2 , який виїхав на вказане перехрестя на зелений сигнал світлофора.

Відповідно, водій ОСОБА_6 відступаючи, у порядку 3.1 ПДР, від вимог розділу 8 (крім сигналів регулювальника), 12 ПДР України, повинен був, окрім ввімкнення проблискових маячків синього кольору, забезпечити безпеку дорожнього руху і для додаткового привертання уваги повинен був увімкнути звуковий сигнал, та такий порядок руху, на переконання суду, визначає наявність у нього технічної можливості уникнути зіткнення з автомобілем «Opel Omega», н.з. НОМЕР_3 .

Таким чином виїхав на перехрестя без достатнього аналізу дорожньої обстановки та забезпечення безпеки руху керованого ним автомобіля, маючи технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем «Opel Omega», н.з. НОМЕР_2 , шляхом виконання вимог пункту 3.1 ПДР України.

За наслідками розгляду не встановлені будь-які причини технічного характеру, які б завадили водію ОСОБА_6 діяти відповідно до вимог вказаного пункту ПДР України.

Крім того, відповідно до положень п. 3.2 ПДР визначено, що у разі наближення транспортного засобу з увімкненим синім проблисковим маячком та (або) спеціальним звуковим сигналом водії інших транспортних засобів, які можуть створювати йому перешкоду для руху, зобов`язані дати йому дорогу і забезпечити безперешкодний проїзд зазначеного транспортного засобу (і супроводжуваних ним транспортних засобів).

Разом з тим, судом достовірно встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 з моменту виникнення небезпеки для його руху мав технічну можливість зупинитися до лінії руху автомобіля «PEUGEOT BOXER» н.з. НОМЕР_4 , шляхом застосування екстреного гальмування, і тому мав технічну можливість уникнути зіткнення транспортних засобів.

Вимоги пункту 3.2 ПДР України встановлюють такий порядок руху, при якому водій автомобіля ОСОБА_7 повинен був дати дорогу автомобілю «PEUGEOT BOXER» н.з. НОМЕР_1 , який перетинав перехрестя з увімкненими проблисковими маячками синього кольору та виїхав на регульоване перехрестя на забороняючий сигнал світлофора, тобто водій ОСОБА_7 повинен був зменшити швидкість руху, а в разі потреби зупинитись.

Таким чином, позиція обвинуваченого ОСОБА_7 щодо неможливості виявити вчасно перешкоду для руху свого транспортного засобу спростовується дослідженими доказами, а тому сприймається критично.

В судовому засіданні також не спростовано технічної можливості запобігти ДТП шляхом виконання вимог ПДР України, відсутність технічної перешкоди для цього, наявність у потерпілої тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості від ДТП 04 лютого 2023 року.

Враховуючи зазначене, Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК за обставин, встановлених судом.

VІ.III. Щодо кваліфікації дій

Згідно ст. 2, 11 КК підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом, вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Суд ураховує, що кваліфікація злочину, згідно позиції Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2018 року в справі № 658/1658/16-к, - це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Склад кримінального правопорушення - це сукупність встановлених у кримінальному законі юридичних ознак (об`єктивних і суб`єктивних), що визначають вчинене суспільно небезпечне діяння як злочинне.

Обов`язковими (універсальними) елементами складу будь-якого кримінального правопорушення є: 1) об`єкт кримінального правопорушення; 2) об`єктивна сторона кримінального правопорушення; 3) суб`єктивна сторона кримінального правопорушення; 4) суб`єкт кримінального правопорушення.

Об`єкт кримінального правопорушення - це те, на що завжди посягає кримінальне правопорушення і чому воно завжди заподіює певної шкоди. Це ті суспільні відносини, що охороняються кримінальним законом.

Об`єктивна сторона - зовнішня сторона діяння, яка виражається у вчиненні передбаченого законом діяння (дії чи бездіяльності), що заподіює чи створює загрозу заподіяння шкоди об`єкту кримінального правопорушення.

Суб`єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у віці, з якого відповідно до КК може наставати кримінальна відповідальність (ч. 1 ст. 18 КК, див. постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 16 січня 2023 року в справі № 761/37225/20).

Відомості вказані у п. ІІ цього вироку в частині складу кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 286 КК є установленими та доведеними у порядку визначеному КПК України.

Позаяк, аналіз норми ст. 286 КК свідчить, що цей злочин належить до злочинів із так званим матеріальним складом, а тому ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння, є не будь-яке з порушень правил безпеки дорожнього руху, а лише ті з них, які створюють реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків, передбачених у частинах 1, 2 або 3 цієї статті, і отже, перебувають із ними у причинному зв`язку.

Стаття 286 Особливої частини КК не передбачає конкретних порушень правил безпеки дорожнього руху як ознак злочину, що впливають на його кваліфікацію.

Диспозиція цієї норми є бланкетною - для встановлення ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого цієї статтею КК, належить звертатися до аналізу нормативно-правових актів, у яких сформульовано правила безпеки руху й експлуатації транспорту.

Із точки зору теорії кримінального права, порушення ПДР умовно поділяються на дві групи: 1) порушення, які самі по собі не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені в статті 286 КК(наприклад, керування транспортним засобом у стані сп`яніння, у хворобливому стані, у стані стомлення чи транспортним засобом без належного номерного знаку); 2) ті з них, які самі по собі створюють реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають як головна, вирішальна умова, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній дорожньо-транспортній пригоді (наприклад, порушення правил перестроювання транспортних засобів, розвороту, обгону, заборони виїзду на зустрічну смугу руху, перевищення швидкості руху).

Відтак, з огляду на матеріальний склад злочину, передбаченого ст. 286 КК, ознаками його об`єктивної сторони можуть виступати тільки порушення ПДР, які належать до другої групи, адже лише вони створюють реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків, передбачених у цій нормі, і виступають причиною їх настання у кожному конкретному випадку дорожньо-транспортної пригоди.

Про необхідність з`ясовувати і зазначати у вироках, чи є причинний зв`язок між учиненими порушеннями та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками, зазначено також у роз`ясненні, яке міститься в пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті».

Зазначені порушення правил безпеки дорожнього руху, котрі допустили обвинувачені, належить до ознак об`єктивної сторони злочину, що впливає на його кваліфікацію, позаяк, згідно висновку автотехнічної експертизи, вони знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, й, як наслідок, у підсумку, заподіяння пасажиру ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, Суд кваліфікує дії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України, оскільки кожен з них порушив правила безпеки дорожнього руху, керуючи транспортними засобами, що спричинило потерпілому тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Підстав для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, Суд, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

VІІ. Мотиви призначення покарання

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченим Суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує

- ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання;

- те, що, згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами;

- за ч. 2 ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України в рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини) .

Окремим виявом справедливості є відповідність покарання вчиненому злочину, адже покарання за злочин повинно бути домірним злочину (див. те ж рішення КС України, п. 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 липня 2020 року в справі № 1-42/2004).

Даний принцип (індивідуалізації юридичної відповідальності) має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди (див. рішення Конституційного Суду України від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року).

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).

Так, обставин, що пом`якшують покарання, відповідно до ст. 66 КК України, не установлено.

Обставин, що обтяжують покарання не установлено.

Також, Суд враховує, що обвинувачені на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебувають; мають постійне місце реєстрації та проживання, стан їх здоров`я, спосіб життя (раніше не судимі, мають освіту, одружені, працюють, стан здоров`я), позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання; відношення обвинувачених до вчиненого, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме: класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 286 КК України у виді обмеження волі з позбавленням права керування ТЗ та зі звільненням від відбування основного покарання, на підставі статті 75 КК України, з випробуванням на строк 1 рік, але в умовах здійснення контролю за поведінкою обвинувачених під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, з покладанням на них обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Позаяк, заборони застосування ст. 75 КК України за умови невизнання засудженим своєї вини КК України не містить (див. постанову ВС від 17 жовтня 2019 року у справі № 205/7091/16-к).

В той час, як Суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання є достатньою для виправлення обвинувачених та попередження нових кримінальних правопорушень.

Дане покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо Суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальними членами вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винної адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, в той час, як покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, з урахуванням того, що оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засуджених (див. постанову ВС від 10 червня 2020 року в справі №161/7253/18), що власне і має місце, в цій ситуації, при застосуванні наведеного судом покарання у відношенні обвинувачених.

VІІІ. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом

VІІІ.І. Цивільний позов

При вирішенні цивільного позову ОСОБА_9 до Комунальної організації «Київмедспецтранс», ОСОБА_7 , ПрАТ СК «ВУСО», ПрАТ СК «Інтер поліс», третя особа ОСОБА_6 про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням, Суд виходить з наступного.

В постанові від 26 травня 2020 року у справі № 398/4782/18 Верховний Суд зауважив, що потерпіла, подаючи до суду першої інстанції позовну заяву та заяву про уточнення позовних вимог, визначилася зі змістом позовних вимог, способом захисту своїх прав та інтересів, тобто із сумою відшкодування заподіяної їй як матеріальної, так і моральної шкоди, а також із відповідачами, з яких вона вважала за необхідне стягнути цю суму, а тому суд повинен був розглядати заявлені потерпілою позовні вимоги виключно в межах заявленого нею позову з урахуванням поданої заяви про уточнення позовних вимог.

В цьому випадку позивач просить стягнути на свою користь солідарно з:

- ПрАТ СК «ВУСО» та ПрАТ СК «Інтер поліс» матеріальну шкоду 9 308,25 грн та моральну шкоду в сумі 465,41 грн;

- ПрАТ СК «ВУСО» та ПрАТ СК «Інтер поліс» відшкодування шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності в сумі 185 484,76 грн;

- КО «Київмедспецтранс» та ОСОБА_7 відшкодування шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності в сумі 324 598,33 грн;

- КО «Київмедспецтранс» та ОСОБА_7 відшкодування моральної шкоди в сумі 400 000 грн;

- витрати на правову допомогу розподілити між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Цивільний позов обумовлено (див. позовну заяву) тим, що матеріальна шкода складається із витрат понесених потерпілою на лікування від ДТП та пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності, а моральна ж шкода полягає у пережитих стражданнях після вказаних подій, та з урахуванням тривалої втрати працездатності й фактично незворотних процесів у стані здоров`я, а також витрат необхідних на відновлення здоров`я.

Також, на вказаний цивільний позов надійшли відзиви від

1) Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Інтер-Поліс», у якому товариство просило у задоволенні позову відмовити у повному обсязі та стягнути витрати з позивача, понесені ПрАТ СК «Інтер-Поліс», у зв`язку із розглядом справи у розмірі 4 000 грн;

2) Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», у якому товариство просило цивільний позов задовольнити частково, не заперечували проти страхового відшкодування в розмірі 3 252,85 грн;

3) Комунальної організації «Київмедспецтранс», у якому КО просила цивільний позов задовольнити частково, не заперечували проти відшкодування моральної шкоди в розмірі 6 700 грн.

Розглянувши заявлені потерпілою позовні вимоги Суд з`ясував наступне.

щодо вимоги про солідарне стягнення з відповідачів ПрАТ СК «ВУСО» та ПрАТ СК «Інтер поліс» на користь позивача матеріальної шкоди в розмірі 9 308,25 грн та моральної шкоди в сумі 465,41 грн

Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Стаття 62 КПК України передбачає, що цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану кримінально протиправними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

З метою гарантування правової визначеності щодо застосування інституту цивільного позову у кримінальному провадженні та з метою забезпечення єдності та сталості відповідної судової практики Велика Палата Верховного Суду (постанова від 19 червня 2019 року) вважала, що положення ч. 1 ст. 128 КПК України щодо можливості пред`явлення цивільного позову у кримінальному провадженні, зокрема, до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за завдану шкоду, треба розуміти як можливість пред`явлення зазначеного позову до будь-якої особи (фізичної або юридичної), яка за законом виконує обов`язок з відшкодування шкоди, завданої підозрюваним (обвинуваченим чи неосудною особою).

У свою чергу положеннями п. 22.1 ст. 22 Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

З урахуванням того, що цивільно-правова відповідальність обвинувачених була застрахована, шкоду заподіяну внаслідок ДТП має відшкодовувати ПрАТ СК «ВУСО» та ПрАТ СК «Інтер поліс», відповідно, як їх страховики.

Суд не погоджується із запереченнями ПрАТ СК «Інтер поліс» про те, що страхова компанія не може відшкодовувати матеріальну шкоду та моральну шкоду, з тих підстав, що позивачем не підтверджено матеріальну шкоду та не надано доказів на підтвердження цих витрат, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За положеннями ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст. 1 Закону України «Про страхування»).

У ст. 979 ЦК України зазначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (ст. 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (п. 6 ч. 4 ст. 6 зазначеного Закону). Втім, законом може бути встановлено обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (ч. 1 ст. 999 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначено в ст. 7 Закону України «Про страхування». До них п. 9 ч. 1 вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон № 1961-ІV.

Відповідно до ст. 1194, 1195 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Між потерпілою та обвинуваченими виникли деліктні зобов`язання через завдання шкоди внаслідок ДТП. У той же час між обвинуваченим та страховою компанією існують договірні зобов`язання за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-ІV порядку.

Відповідно до ст. 22 Закону № 1961-ІV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Разом з тим, законодавець у ст. 6 Закону № 1961-IV дав чітке визначення, що є страховим випадком.

Так, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Отже, страхова компанія є страховиком завдавача шкоди, у цьому випадку обвинуваченого, та несе відповідальність в межах встановлених угодою лімітів.

Разом з тим, заслуговують на увагу посилання відповідача ПрАТ СК «ВУСО» на відсутність підстав для відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 9 308,25 грн, оскільки у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

У зв`язку з чим, Суд погоджується з доводами ПрАТ СК «ВУСО» щодо часткового задоволення позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 6 196,85 грн., оскільки інші докази надані позивачем на підтвердження витрат на лікування не пов`язані з ДТП та не підтвердженні відповідним лікарським закладом.

Водночас порушуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди із ПрАТ СК «ВУСО» та ПрАТ СК «Інтер поліс», позивач виходив із суми завданої йому матеріальної шкоди, а тому Суд погоджується з даними доводами позивача на підставі наступного.

Відповідно до п. 23.1 ст. 23 Закону № 1961-ІV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є, зокрема, моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Втім, положеннями ст. 26-1 цього Закону, яка регламентує відшкодування моральної шкоди, заподіяної потерпілому встановлено, що страховиком (а саме у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, М(Т)СБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Враховуючи наведене, розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню з ПрАТ СК «ВУСО» та ПрАТ СК «Інтер поліс» становить 309,84 грн, оскільки розмір страхового відшкодування становить 6 196,85 грн.

Крім того, відповідно до п. 36.3 ст. 36 Закону № 1961-ІV у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Від так, вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню та стягненню з ПрАТ СК «ВУСО» матеріальної та моральної шкоди в розмірі 3 252,85 грн, та з ПрАТ СК «Інтер поліс» матеріальної та моральної шкоди в розмірі 3 252,85 грн.

щодо питання стягнення солідарно з ПрАТ СК «ВУСО» та ПрАТ СК «Інтер поліс» відшкодування шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності в сумі 185 484,76 грн та стягнення солідарно з КО «Київмедспецтранс» та ОСОБА_7 відшкодування шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності в сумі 324 598,33 грн

Відповідно до п. 2.1 ст. 2 Закону №1961-IV відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Згідно зі ст. 25 Закону №1961-IV у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах: для працюючої особи (особи, яка працює за трудовим договором) неотримана середня заробітна плата, обчислена відповідно до норм законодавства України про працю.

Обчислення середньої заробітної плати регламентовано Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінетів Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (надалі Порядок №100) в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно п.2 розділу ІІ Порядку №100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

На час скоєння ДТП, а саме 04 лютого 2023 року, потерпіла працювала в КНП «Центр Екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на посаді фельдшера з медицини невідкладних станів.

Усі працівники згідно із Законом України «Про охорону праці» підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» встановлено, що загальнообов`язкове державне соціальне страхування система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає страхові виплати та надання соціальних послуг застрахованим особам за рахунок коштів загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності (далі кошти соціального страхування), коштів державного бюджету та інших джерел, не заборонених законодавством.

Потерпіла ОСОБА_9 перебуває на обліку як застрахована особа в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м.Києві.

Листом від 18 жовтня 2023 року №2600-0314-8/204955 ГУ ПФУ в м.Києві було повідомлено, що з метою забезпечення застрахованої особи ОСОБА_9 страховими виплатами КНП «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва» виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) було подано до Пенсійного фонду України копію Акта розслідування нещасного випадку на виробництві, що стався 04 лютого 2023 (Форма Н-1/П від 02.03.2023) та заяви-розрахунки за листками непрацездатності. На підставі чого, Пенсійним фондом України було компенсовано на користь ОСОБА_9 допомогу по тимчасовій непрацездатності в загальному розмірі 85 721,49 грн.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про страхування» та ст. 988 ЦК України страхове відшкодування за договором страхування цивільно-правової відповідальності не може перевищувати розміру прямого збитку, тобто не покритого іншим видом страхування, якого зазнав страхувальник, а тому не може бути подвійного страхування.

Відсутність обґрунтованих законодавчих підстав для повторного стягнення із з ПрАТ СК «ВУСО» та ПрАТ СК «Інтер поліс» коштів по тимчасовій втраті працездатності на користь потерпілої ОСОБА_9 , оскільки вони були компенсовані КНП «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва» (роботодавцем) та Пенсійним фондом України у відповідності до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» свідчить, що доводи відповідачів ПрАТ СК «ВУСО» та ПрАТ СК «Інтер поліс» викладені в їх відзивах на позовну заяву, знайшли своє підтвердження в ході розгляду цивільного позову, а доводи позивача спростовуються вищевикладеним та не знайшли свого підтвердження в ході розгляду цивільного позову.

Крім того, позивачем до цивільного позову долучено копію трудової книжки ОСОБА_9 з якої вбачається, що відповідно до наказу комунального некомерційного підприємства «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва» (надалі - КНП «Ценрт ЕМД та МК) від 31 травня 2023 року № 536/к, позивач звільнилася з посади за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію за віком згідно ст. 38 КЗпП України.

Відповідно, виходячи з положень ст. 84 КПК України, слідує, що законодавець залишається певною мірою прибічником інформаційної моделі доказів. Зважаючи на це, докази - це єдність фактичних даних (інформації) і їх процесуальних джерел. В основі такого підходу до поняття доказів лежить теорія відображення. А тому, посилання позивача щодо відшкодування шкоди з КО «Київмедспецтранс» та ОСОБА_7 , пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності з 01 червня 2023 року і до кінця грудня 2023 року не можуть братися до уваги судом, оскільки позивач добровільно звільнилася з місця роботи та суду не було надано жодних доказів щодо неможливості подальшої роботи позивача за станом здоров`я, а тому в цій частині позову слід також відмовити.

щодо вимоги позивача стягнути на її користь солідарно з КО «Київмедспецтранс» та ОСОБА_7 відшкодування моральної шкоди в сумі 400 000 грн

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частина 2 ст. 1167 ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, проте не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом ст. 1167 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме - винний водій.

Стаття 1187 ЦК України відноситься до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України особливим суб`єктом, відповідальним за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Зазначений висновок узгоджується і з положеннями ч. 1 ст. 1172 ЦК України, відповідно до яких юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

З аналізу норм ст. 1167, 1172, 1187 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, в тому числі і моральну, завдану джерелом підвищеної небезпеки. І саме у цьому випадку таким суб`єктом є роботодавець - законний володілець джерела підвищеної небезпеки.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків, див. постанову Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі №646/989/18).

Так, вимога позивача щодо відшкодування моральної шкоди заявлена до КО «Київмедспецтранс», яка на час ДТП перебувала в трудових відносинах з ОСОБА_6 є обґрунтованою, враховуючи позицію викладену Верховним Судом у постанові від 07 липня 2021 року у справі №646/989/18.

Частиною 1 ст. 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що позивачем має бути зазначено у чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її завдано позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п.49). Моральна шкода полягає в стражданні або приниженні, які людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52).

Так, внаслідок вчиненого кримінального правопорушення обвинуваченими потерпілій заподіяні тілесні ушкодження, які виразилися у закритій черепно-мозковій травмі у вигляді струсу головного мозку, масивної скальпованої рани правої лобно-тім`яної ділянки, закритої травми грудної клітки у вигляді переломів шийок 2 та 5 ребер справа, закритої травма хребта у вигляді переломів дуги 7 шийного хребця зліва, тіл 2-5 грудних хребців, поперечного відростку 4 грудного хребця справа, вказані закриті травми грудної клітки та хребта за ступенем тяжкості відносяться до тілесного ушкодження СЕРЕДНЬОГО ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу.

Враховуючи обставини встановлені під час судового розгляду вказаного кримінального провадження, Суд приходить до висновку про наявність моральної шкоди, що її було спричинено потерпілій внаслідок дій обвинувачених, внаслідок скоєння останніми кримінального правопорушення.

Вирішуючи питання про розмір даної шкоди в грошовому еквіваленті, Суд виходить з втрат немайнового характеру, що їх зазнала потерпіла, зміни, які відбулись в її житті, що призвело до негативних наслідків.

Особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим (ч. 1 ст. 1190 ЦК України).

Щодо солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача завданої шкоди, слід зазначити наступне.

Солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання (ст. 541 ЦК України).

У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (ч. 1 ст. 543 ЦК України).

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 1 ст. 544 ЦК України).

Отже, у разі, якщо потерпілій від взаємодії джерел підвищеної небезпеки, що стала наслідком неправомірних дій або бездіяльності власників (володільців), транспортних засобів, заявить вимогу про відшкодування неподільної шкоди (як-от шкоди, завданої здоров`ю, моральної шкоди) одним із таких власників (володільців), і той відшкодує цю шкоду у повному обсязі, він отримає право зворотної вимоги до інших власників (володільців) у відповідній частці.

За змістом припису пункту 36.3 статті 36 Закону № 1961-IV частки відповідальних за завдання неподільної шкоди страхувальників є рівними, а тому стягнення моральної шкоди підлягає в рівних долях.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, Суд приходить до висновку, що заявлена позовна вимога підлягає частковому задоволенню, а саме необхідно в рівних долях стягнути з КО «Київмедспецтранс» та ОСОБА_7 на користь потерпілої завдану моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

Враховуючи, що заподіяна моральна шкода в сумі 309,84 грн підлягає стягненню з ПрАТ СК «ВУСО» та ПрАТ СК «Інтер поліс», тому з КО «Київмедспецтранс» та ОСОБА_7 на користь потерпілої до стягнення підлягає сума в розмірі 99 690,16 грн в рівних долях.

щодо витрат на правову допомогу

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно ч. 1 ст. 118 КПК України процесуальні витрати складаються із: 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів, виготовленням дублікатів і копій документів.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 120 КПК України, ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Зокрема, Верховного Суду у постановах від 21 березня 2018 року у справі №815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі №814/698/16 вказав, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Частиною 1 статті 124 КПК України передбачено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

В цьому випадку, в обґрунтування витрат на правову допомогу стороною позивача було подано:

- копію ордеру ОСОБА_9 та адвоката ОСОБА_8 НОМЕР_5 від 18 березня 2023 року про надання правничої допомоги позивачу, зокрема в судах загальної юрисдикції,

- копію договору про надання правничої допомоги №923 від 18 березня 2023 року укладеного між позивачем та адвокатом ОСОБА_8 ,

- додаткову угоду до договору про надання правничої допомоги №923 від 18 березня 2023 року, від 19 березня 2023 року,

- копію акта наданих послуг відповідно до договору №923 від 18 березня 2023 року.

Однак стороною позивача не надано належних доказів на підтвердження сплати послуг у встановленому законом порядку, щодо надання правової допомоги адвокатом відповідно до договору про надання правничої допомоги, а тому вимоги позивача щодо розподілу між сторонами витрат на правову допомогу не підлягають задоволенню;

- представник відповідача ПрАТ СК «Інтер поліс» просив розподілити судові витрати та стягнути з позивача, у зв`язку з розглядом справи 4 000 грн.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України, котрі враховуються відповідно до речення 2 ч. 5 ст. 128 КПК України, передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представник відповідача ПрАТ СК «Інтер поліс» було подано копію договору про надання правничої допомоги №10/01/22-АП від 10 січня 2022 року, копію додаткової угоду №10/01/22-АП від 04 липня 2023 року, копію платіжної інструкції №4476 від 10 липня 2023 року.

Разом з тим, представником відповідача ПрАТ СК «Інтер поліс» не надано детального розрахунку суми зазначених витрат заявлених стороною відповідача та її складових, відсутній час, який було витрачено на надання професійної правничої допомоги, зокрема на кожний вид послуг наданих адвокатом.

У зв`язку з чим, Суд приходить до висновку, що підстави для розподілу судових витрат на користь ПрАТ СК «Інтер поліс» відсутні.

VІІІ.ІІ. Процесуальні витрати за проведення експертних досліджень у межах кримінального провадження розподілено у порядку регламентованому ч. 2 ст. 124 КПК України.

VІІІ.ІІІ. Питання речових доказів вирішено згідно поло жень ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 368-371, 373-374, 376 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

у х в а л и в :

ОСОБА_6 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 286 Кримінального Кодексу України та призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

В силу ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання з іспитовим строком на 1 (один) рік.

Згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_6 обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

ОСОБА_7 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 286 Кримінального Кодексу України та призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

В силу ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з іспитовим строком на 1 (один) рік.

Згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Стягнути із ОСОБА_6 на користь держави витрати за проведення експертних досліджень в сумі 6 852 грн.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави витрати за проведення експертних досліджень в сумі 6 852 грн.

Цивільний позов ОСОБА_9 до Комунальної організації «Київмедспецтранс», ОСОБА_7 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Інтер-Поліс», третя особа: ОСОБА_6 , про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на користь ОСОБА_9 матеріальну та моральну шкоду в розмірі 3 252,85 грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Інтер-Поліс» на користь ОСОБА_9 матеріальну та моральну шкоду в розмірі 3 252,85 грн.

Стягнути з Комунальної організації «Київмедспецтранс» на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 49 845,08 грн.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 49 845,08 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Речові докази: ТЗ ««OPEL OMEGA», н.з. НОМЕР_2 та «PEUGEOT BOXER», н.з. НОМЕР_1 , передані на зберігання під розписку обвинуваченим, - залишити у володінні власників; диск СD-R з написом ДТП 04.02.2023, на якому міститься відеозапис «Video 2023-02-06 at 15.54.35.mp4», залишити у матеріалах судового провадження.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд міста Києва.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченим, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я ОСОБА_1