УХВАЛА

08 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 128/2929/23

провадження № 51-1804 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 14 листопада 2023 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 01 лютого 2024 року,

встановив:

За вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 14 листопада 2023 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), раніше судимого, визнано винуватим та засуджено за частиною 2 статті 309 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Відповідно до статей 71, 72 КК до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2022 року та визначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 1 місяць.

Вказаним вироком встановлено, що ОСОБА_5 , будучи раніше судимим за кримінальне правопорушення в сфері незаконного обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів, а саме: 24 жовтня 2022 року Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною 1 статті 309 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік та на підставі статті 75 КК звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік, у якого судимість не знята і непогашена, на шлях виправлення не став та повторно вчинив новий умисний злочин.

Так, 20 травня 2023 року, точний час слідством не встановлено, ОСОБА_5 , маючи умисел на незаконне придбання та зберігання без мети збуту психотропних речовин, діючи умисно, повторно, посягаючи на встановлені законодавством України суспільні відносини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, незаконно придбав, а саме: знайшов на відкритій ділянці місцевості лісового масиву, між смт Стрижавка Вінницького району Вінницької області та с. Зарванці Вінницького району Вінницької області, 2 згортки, всередині яких містились два полімерні зіп-пакети із психотропною речовиною - амфетаміном, які в подальшому сховав до накладної кишені спортивної нагрудної сумки та зберігав для власних потреб, без мети збуту.

20 травня 2023 року, ОСОБА_5 , незаконно зберігаючи при собі психотропну речовину та рухаючись узбіччям автодороги М-12 Стрий - Тернопіль - Кропивницький - Знам`янка в районі 387 км Вінницького району Вінницької області, був зупинений працівниками СКП Відділу поліції № 3 ВРУП ГУНП у Вінницькій області. На запитання працівників поліції про наявність заборонених речовин, ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що його дії, спрямовані на зберігання психотропної речовини, будуть викриті, повідомив, що у нього при собі наявні заборонені речовини.

Надалі, 20 травня 2023 року в період часу з 13:00 по 13:05, у ході проведення огляду місця події на узбіччі автодороги М-12 Стрий - Тернопіль - Кропивницький - Знам`янка в районі 387 км, ОСОБА_5 за добровільною письмовою згодою та за участі понятих видав з кишені нагрудної сумки 2 згортки, всередині яких містились два полімерні зіп-пакети із психотропною речовиною - амфетаміном, які в подальшому було вилучено.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 лютого 2024 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , залишено без задоволення, а вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 14 листопада 2023 року - без зміни.

У касаційній скарзі захисник просить змінити вказані судові рішення щодо засудженого в частині призначення покарання. Зокрема, просить визначити ОСОБА_5 покарання за частиною 2 статті 309 КК у виді штрафу в розмірі дві тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 грн, та на підставі статей 71, 72 КК до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2022 року. При цьому, визначити ОСОБА_5 остаточне покарання за сукупністю вироків у виді

1 року обмеження волі з 1 роком іспитового строку та штрафу в розмірі дві тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 грн, які виконувати самостійно.

Посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості.

Акцентує увагу на тому, що дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), які передбачають повноваження суду апеляційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через його суворість. Зазначає, що вищезазначені висновки містяться у постанові Верховного Суду від 12 липня 2018 року (справа № 745/398/16-к).

Вважає, що суд першої інстанції помилково визначив занадто суворе покарання для засудженого. Зокрема, вказує, що суди попередніх інстанцій не дотрималися вимог закону, не навели переконливих доводів на підтвердження постановлених рішень про неможливість виправлення ОСОБА_5 без призначення покарання, пов`язаного з позбавленням волі.

Також, на думку захисника, суд першої інстанції, врахувавши загальні засади призначення покарання, дійшов правильного висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 остаточного покарання із застосуванням положень статей 71, 72 КК, однак неправильно встановив вид покарання, який є занадто суворим, та порядок виконання вироків, оскільки, як вона вважає, їх слід виконувати самостійно.

Крім того, зазначає, що обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_5 , є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, при цьому, вказує на відсутність обставин, які обтяжують покарання останньому.

Разом з тим, захисник зазначає, що суди дійшли хибних висновків про те, що виправлення та перевиховання ОСОБА_5 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, оскільки її підзахисний повністю визнав свою вину та розкаявся, що підтверджується його активним сприянням у розкритті злочину, а також останній має захворювання, про яке зазначено у касаційній скарзі.

Тому, захисник вважає, що покарання в мінімальних межах санкції статті з урахуванням процесуальної поведінки ОСОБА_5 на всіх стадіях провадження буде достатнім для його виправлення та запобігання вчинення нових злочинів, при цьому, таке покарання може позитивно вплинути на процес його виправлення.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення засудженим ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 309 КК, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі захисником не оспорюється та не заперечується.

Доводи захисника про невідповідність призначеного засудженому покарання через суворість є необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до статті 65 КК при призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи засудженому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 1 місяць, суд першої інстанції врахував характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до статті 12 КК за ступенем тяжкості є нетяжким; особу засудженого, який раніше судимий; вчинив кримінальне правопорушення під час відбування покарання з випробуванням; на обліку у лікаря нарколога не перебуває; неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні в КНП «Вінницька обласна клінічна лікарня імені академіка О.І. Ющенка Вінницької обласної Ради» із діагнозом, який зазначений у вироку; позитивно характеризується за місцем проживання, а також позицію засудженого, який запевняв у неповторенні вчинення кримінального правопорушення.

Крім того, районний суд зважив на висновок судово-психіатричного експерта

№ 122 від 20 липня 2023 року про те, що в період часу, до якого відноситься інкриміноване діяння, ОСОБА_5 не страждав на психічне захворювання, перебував поза будь-яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності; повною мірою міг усвідомлювати свої дії та керувати ними; на теперішній час на психічні розлади не страждає; на хронічний алкоголізм чи наркоманію не страждає, лікування з цього приводу не потребує; застосування примусових заходів медичного характеру не потребує; за своїм психічним станом здатний самостійно реалізовувати своє право на захист та брати участь упроведенні з ним процесуальних дій; на розлади психіки та поведінки внаслідок вживання психоактивних речовин не страждає та не потребує лікування з приводу даної залежності.

Також, суд врахував досудову доповідь Вінницького міського відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області, відповідно до якої виправлення ОСОБА_5 без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства (у тому числі окремих осіб).

При цьому, згідно даної доповіді, орган пробації вважав доцільним, у разі якщо суд дійде висновку про можливість звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, покласти на останнього обов`язки, передбачені у пункті 4 частини 3 статті 76 КК.

Водночас, суд першої інстанції відніс щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення до обставин, що пом`якшують засудженому покарання, та не встановив обставин, що його обтяжують.

Сукупність даних про обставини вчинення кримінального правопорушення та особу винуватого надали районному суду підстави вважати, що виправлення та перевиховання ОСОБА_5 можливе при ізоляції від суспільства і йому необхідно призначити покарання в межах санкції статті обвинувачення у виді позбавлення волі із застосування положень статей 71, 72 КК.

Апеляційний суд, залишаючи вирок суду першої інстанції без зміни, дійшов висновку про те, що призначене ОСОБА_5 покарання відповідає тяжкості кримінального правопорушення та його особі, є необхідним та достатнім для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення нових злочинів.

При цьому, суд апеляційної інстанції не вбачав підстав для пом`якшення покарання засудженому, як про це просив захисник в апеляційній скарзі.

Так, висновок суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, щодо призначення засудженому остаточного покарання за частиною 2 статті 309 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки 1 місяць, у колегії суддів також сумнівів не викликає, оскількипід час призначення покарання були враховані та оцінені обставини, які є необхідними для призначення покарання.

При тому, що врахуванню підлягають обставини у їх сукупності та не надається перевага одним обставинам над іншими, як про це просить захисник.

Відповідно до частини 1 статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

При перевірці оскаржуваних рішень судом касаційної інстанції не встановлено обставин, які би вказували про явну несправедливість і суворість покарання, призначеного засудженому, в зв`язку з чим вищенаведені доводи касаційної скарги є необґрунтованими.

Що стосується доводів касаційної скарги захисника про те, що судом першої інстанції неправильно встановлено порядок виконання вироків, то колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

Так, апеляційний суд, переглядаючи вирок районного суду, у своєму рішенні вказав, що кримінальне правопорушення, за яке засуджено ОСОБА_5 вироком, що оскаржується, вчинено ним в період іспитового строку за попереднім вироком, а тому вважав, що суд першої інстанції правильно призначив остаточне покарання засудженому з урахуванням правил частини 1 статті 71 КК.

Відповідно до частини 1 статті 71 КК, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що судами попередніх інстанцій правильно застосовано принцип призначення покарань за сукупністю вироків.

Разом з тим, доводи захисника про те, що районним судом неправильно встановлено порядок виконання вироків, оскільки, як вона вважає, їх слід виконувати самостійно, суперечать положенням статей 71, 75 КК, а тому є необґрунтованими.

Також є безпідставними посилання захисника на постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року (справа № 745/398/16-к), оскільки в цьому рішенні касаційний суд дійшов висновку про те, що призначене засудженому із застосуванням статті 69 КК покарання у виді арешту слід визнати таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок м`якості.

Отже, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, виходивши з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, і яке є співмірним протиправному діянню, достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів і не може вважатись явно несправедливим внаслідок суворості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

У касаційній скарзі захисника не міститься переконливих доводів для зміни судових рішень та пом`якшення призначеного засудженому ОСОБА_5 покарання.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування або зміни судових рішень, колегія суддів не вбачає.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статті 419 КПК.

Таким чином, Суд дійшов висновку, що з касаційної скарги захисника та наданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав для її задоволення.

Зважаючи на викладене, керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 14 листопада 2023 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 01 лютого 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3