ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2024 року м. Рівне

Рівненський міський суд в особі головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарях судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт по кримінальному провадженні №0002967 від 28.09.2021 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рівне, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , одруженого, раніше не судимого, із середньою освітою,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника-адвоката ОСОБА_6 , -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_4 , 23 вересня 2021 року, точного часу та місяця досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи у транспортному засобі марки «Volvo», д. н. з., НОМЕР_1 маючи умисел на викрадення офіційного документу, з метою власного збагачення, з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу, таємно викрав із зазначеного транспортного засобу ОСОБА_7 оформлену на ім`я доньки останнього ОСОБА_8 картку ПАТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_2 , яка відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію», п. п. 1.4, 1.14, 1.27, 1.31 ст. 1, п. 15.2 ст.15 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ч. 4 ст. 51 Закону України «Про банки та банківську діяльність», є офіційним документом.

Крім цього, ОСОБА_4 24 вересня 2021 року, з 03 год 53 хв по 03 год 58 хв, перебуваючи у нічному клубі « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що за адресою: м. Рівне, вул. Академіка Грушевського, 2А маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, керуючись корисливим мотивом, з метою власного матеріального збагачення, шляхом вільного доступу, таємно викрав із платіжної картки «Приватбанк» № НОМЕР_2 грошові кошти в сумі 563 грн., шляхом безготівкового розрахунку за товари у приміщенні нічного клубу «Paparazzi», чим завдав потерпілому майнової шкоди у вказаному розмірі.

Також, 24 вересня 2021 року, о 05 год 06 хв, ОСОБА_4 перебуваючи у приміщенні супермаркету «Вопак», що розташований за адресою: м. Рівне, вул. Відінська, 10, діючи повторно, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, керуючись корисливим мотивом, з метою власного матеріального збагачення, таємно викрав із платіжної картки «Приватбанк» № НОМЕР_2 грошові кошти в сумі 1414 грн., шляхом зняття грошових коштів через банкомат, чим завдав потерпілому майнової шкоди у вказаному розмірі.

Таким чином, ОСОБА_4 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 357 КК України - як своїми умисними діями, які виразились у таємному викраденні офіційного документу, ч. 1 ст. 185 КК України - у таємному викраденні чужого майна (крадіжка) та за ч. 2 ст.185 КК України, у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненими повторно.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд за клопотанням учасників судового розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням характеризуючих даних на обвинуваченого.

Судом з`ясовано, що обвинувачений та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин та наслідки їх не оспорювання. Сумнівів у добровільності та істинності їх позиції у суду немає. Крім того суд роз`яснив, що учасники судового розгляду будуть позбавлені права оспорювати у апеляційному порядку ті фактичні обставини справи, які в судовому засіданні не досліджувались, і які ніким не оспорюються.

В судовому засіданні ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованих правопорушень визнав повністю, щиро покаявся, кваліфікацію правопорушень не оспорював та підтвердив факт того, що дійсно 23 вересня 2021 року, перебуваючи у транспортному засобі марки «Volvo», д. н. з., НОМЕР_1 таємно викрав із нього картку ПАТ КБ «Приватбанк» на ім`я доньки ОСОБА_9 - ОСОБА_8 .

Крім цього, 24 вересня 2021 року, в період 03 год 53 хв по 03 год 58 хв перебуваючи у нічному клубі « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що за адресою: м. Рівне, Академіка Грушевського, 2А, таємно викрав із платіжної картки «Приватбанк» грошові кошти, розрахувавшись за товар. Того ж дня, близько о 05 год, перебуваючи у приміщенні супермаркету «Вопак», за адресою: м. Рівне, вул. Відінська, 10, таємно викрав із платіжної картки «Приватбанк» грошові кошти в сумі 1414 грн, які зняв у банкоматі. Щиро розкаявся у вчиненому, просив суворо його не карати.

Потерпілий ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд кримінального провадження за його відсутності, не заперечує проти проведення розгляду за спрощеною процедурою, передбаченою ч. 3 ст. 349 КПК України. Цивільний позов не заявлено, міру покарання покладає на розсуд суду.

Постановою старшого дізнавача Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області від 18.11.2021 ОСОБА_10 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні відеозапис з камер спостереження розміщеної в приміщенні нічного клубу « ІНФОРМАЦІЯ_3 » по вул. А. Грушевського, 24 м. Рівне, який знаходиться на диску формату «DVD-R». (а.к.п. 47-48).

Згідно з ч. 1 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 КПК сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 22 КПК встановлено, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Таким чином, за результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що діяння, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_4 мали місце, містять склад кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України, у вчиненні яких винен останній.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує, що вказані правопорушення, відповідно до ст. 12 КК України, відносяться до категорії проступків та нетяжких злочинів.

Що стосується особи обвинуваченого, то суд враховує, що він має постійне місце проживання, по місцю проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, неофіційно займається суспільно-корисною працею, одружений та має на своєму вихованні двох неповнолітніх дітей, довгий час проходив військову службу в ЗСУ. Крім того, обвинувачений в судовому засіданні вибачився та шкодує про вчинене.

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 24.08.2023 ОСОБА_4 визнано винним за ч. 2 ст. 190 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 3000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 гривень.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого суд вважає щире каяття.

Обтяжуючих обставин суд не встановив.

Витрати на залучення експертів відсутні.

У даному кримінальному провадженні міра запобіжного заходу відносно обвинуваченого не обиралась.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2013 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як слідує з п. 3 даної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину його обставини його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчиненого групою осіб і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Статтею 17 Закону України від 23.02.2016 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику суду, як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, так і в справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005, Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» п. 38 рішення від 16.10.2008 ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалось пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий тягар для особи».

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Загальні засади призначення покарання, визначених статтею 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступені тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування того чи іншого покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Враховуючи характер і ступінь небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, обставини їх вчинення, особу винного та обставину, що пом`якшує покарання, а обтяжуючих обставин не встановлено, то суд прийшов до переконання, що обвинуваченому має бути призначене покарання з ізоляцією від суспільства в межах санкції інкримінуємої статті Кримінального Кодексу України у виді обмеження волі, оскільки саме такий вид покарання є адекватний характеру вчинення обвинуваченим кримінально-караних дій, та буде необхідним й достатнім для його виправлення, і попередження нових правопорушень.

Суд також вважає, що таке покарання відповідатиме тяжкості правопорушеннь, та не буде становити «особистий надмірний тягар для обвинуваченого та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства вимогам захисту основоположних прав особи". За цих же обставин, суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченому покарання більш м`якого, ніж передбачено законом. Крім того, призначене покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, і воно випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 370,374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України та призначити покарання;

- за ч. 1 ст. 357 КК України у виді 1 (одного) року обмеження волі;

- за ч. 1 ст. 185 КК України у виді 1 (одного) року 1 (одного) місяця обмеження волі;

- за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 1 (одного) року 2 (двох) місяців обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначити ОСОБА_4 остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 1 (одного) року 2 (двох) місяців обмеження волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з часу проголошення вироку.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави витрати на залучення експертів у сумі 2155 (дві тисячі сто п`ятдесят п`ять) гривень 24 копійки.

Вирок Рівненського міського суду від 24.08.2023 відносно ОСОБА_4 виконувати самостійно.

Речові докази, а саме: відеозапис з камер спостережень формату "DVD-R" - залишити при матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений обвинуваченим, прокурором шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили, якщо інше не передбачене цим Кодексом після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для всіх фізичних чи юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя