ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2024 року

м. Київ

справа № 757/26627/22

провадження № 51-825км24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 , на вироки Печерського районного суду м. Києва від 30 березня 2023 року й Київського апеляційного суду від 27 грудня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000740, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ),

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Печерського районного суду м. Києва від 30 березня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК у строк покарання ОСОБА_7 зараховано строк попереднього ув`язнення з 10 до 18 липня 2022 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі.

Вирішено питання, які стосуються процесуальних витрат і речових доказів у кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 08 липня 2022 року, діючи умисно, з корисливих мотивів, у невстановленої особи через не встановлений досудовим розслідуванням клауд-месенджер «Тelegram» незаконно замовив 55 згортків психотропної речовини, обіг якої обмежено, - амфетамін, з метою подальшого її збуту шляхом приховування в потаємних місцях (закладках) та передачі невстановленій особі графічних координат цих закладок й отримання за це від останньої грошей.

Так, 09 липня 2022 року приблизно о 18:30 ОСОБА_7 , перебуваючи неподалік оз. Йорданське (Опечень), що на вул. Йорданській у м. Києві, за попередньо надісланими невстановленою особою координатами, забрав пляшку з-під йогурту «Галичина», у якій містилися 55 згортків із психотропною речовиною, обіг якої обмежено, - амфетаміном, загальною масою 13,694 г, що є великим розміром, таким чином, їх придбав та поклав до рюкзака і перевіз на громадському транспорті до місця свого проживання, а саме у квартиру АДРЕСА_2 . Там він переклав ці згортки з пляшки у власний рюкзак і розпочав їх зберігати з метою збуту.

Далі 10 липня 2022 року приблизно о 20:00 ОСОБА_7 , з метою розповсюдження 55 згортків психотропної речовини, обіг якої обмежено, - амфетамін, у потаємних місцях (закладках) та повідомлення координат цих місць невстановленій особі, тобто для подальшого їх збуту, у своєму рюкзаку перевіз на громадському транспорті до Набережного шосе в м. Києві, а саме до пішохідного мосту, де їх було вилучено цього ж дня о 20:55 працівниками поліції під час затримання ОСОБА_7 .

Київський апеляційний суд 27 грудня 2023 року під час розгляду кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора скасував вирок місцевого суду в частині призначення ОСОБА_7 покарання і постановив свій, яким призначив засудженому покарання за ч. 2 ст. 307 КК у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна.

На підставі частин 1, 4 ст. 71 КК до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднав невідбуту частину покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 16 вересня 2021 року, який змінено ухвалою Київського апеляційного суду від 19 січня 2022 року, і призначив ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна.

У решті вирок місцевого суду залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Захисник ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені щодо ОСОБА_7 судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Суть доводів захисника зводиться до посилань на таке: висновки про винуватість підзахисного ґрунтуються на суперечливих доказах; суд апеляційної інстанції порушив вимоги ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

ОСОБА_6 стверджує, що перелічені в обвинувальному акті обставини стосовно придбання, зберігання і перевезення з метою збуту психотропної речовини не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Як зазначає захисник, суд не встановив ні жодного ймовірного місця закладок, ні осіб, яким ОСОБА_7 ймовірно міг збувати психотропні речовини.

На переконання захисника, поза увагою суду залишилися показання свідка ОСОБА_8 , яка вказала, що обшук за місцем проживання підзахисного був проведений без відповідної ухвали суду; під час обшуку нічого виявлено не було.

Також уважає, що суд проігнорував показання свідка ОСОБА_9 (понятого) про те, що, коли він прибув на місце події, то на засудженому були кайданки, він був увесь мокрий і поліцейські діставали з його портфеля згортки жовтого кольору.

Зазначає про невідповідність у вироку та обвинувальному акті кількості вилучених у підзахисного згортків психотропної речовини.

Ставить під сумнів показання свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11 (працівників патрульної поліції) стосовно кольору вилучених у ОСОБА_7 згортків.

На думку захисника, зазначені в протоколі огляду місця події обставини стосовно того, що на запитання слідчого ОСОБА_7 відповів, що має при собі речовину «амфетамін», не були підтверджені під час судового розгляду.

Також ОСОБА_6 указує на порушення права на захист підзахисного у зв`язку з тим, що під час його затримання в порядку ст. 208 КПК обшук був проведений без захисника, як і складання протоколу, а також ОСОБА_7 не було роз`яснено права відповідно до ст. 208 КПК, зокрема про відмову давати показання стосовно себе, як це передбачено ст. 63 Конституції України.

Не погоджується з висновком суду в частині того, що кількість вилучених у засудженого пакетів психотропної речовини указує не на вчинення діяння з метою особистого вживання цієї речовини, а на мету її збуту.

За твердженням захисника, апеляційний суд, відхиляючи подану в інтересах підзахисного апеляційну скаргу, не надав усіх відповідей на всі доводи, викладені у скарзі, унаслідок чого рішення цього суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав подану касаційну скаргу в повному обсязі і просив її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 , надавши відповідні пояснення, заперечила проти задоволення касаційної скарги захисника.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, Суд дійшов висновку, що вона підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, виходячи з наведених положень процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку.

Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

Касаційний суд наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).

За змістом ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Водночас суд касаційної інстанції зобов`язаний перевірити в межах доводів, викладених у касаційній скарзі, чи були додержані судами попередніх інстанцій процесуальні норми, які регулюють розгляд судами обвинувачення, у тому числі положення, що стосуються оцінки доказів з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та сукупності доказів з точки зору їх достатності для висновків суду.

Стосовно обставин затримання ОСОБА_7 , його особистого обшуку, огляду місця події та складання за їх результатами протоколів

На підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому діяння, суди, серед інших доказів, послалися на відомості, відображені в протоколах затримання засудженого й огляду місця події.

Захисник заперечує допустимість наведених вище протоколів з підстав того, що затримання, особистий обшук та складання протоколу затримання засудженого проводилися без участі захисника і ОСОБА_7 не було роз`яснено його права відповідно до ст. 208 КПК, а викладені в протоколі огляду місця події відомості не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Верховний Суд розгляне ці доводи захисту послідовно.

(І) стосовно затримання ОСОБА_7 .

За ч. 1 ст. 208 КПК уповноважена службова особа має право без ухвали слідчого судді, суду затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі, лише у випадках:

1) якщо цю особу застали під час вчинення злочину або замаху на його вчинення;

2) якщо безпосередньо після вчинення злочину очевидець, в тому числі потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події вказують на те, що саме ця особа щойно вчинила злочин;

3) якщо є обґрунтовані підстави вважати, що можлива втеча з метою ухилення від кримінальної відповідальності особи, підозрюваної у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого корупційного злочину, віднесеного законом до підслідності Національного антикорупційного бюро України;

4) якщо є обґрунтовані підстави вважати, що можлива втеча з метою ухилення від кримінальної відповідальності особи, підозрюваної у вчиненні злочину, передбаченого статтями 255, 255-1, 255-2 КК.

З указаних положень процесуального закону вбачається, що для оцінки законності затримання необхідно, зокрема встановити чи існували для цього підстави визначені у ст. 208 КПК.

За матеріалами справи, 10 липня 2022 року на лінію «102» від громадянина ОСОБА_12 надійшло повідомлення про те, що невідомий чоловік погрожує ножем перехожим. Коли працівники поліції прибули на місце виклику, то помітили чоловіка, одягненого в червоні шорти і кофту з капюшоном червоного кольору з портфелем на плечах. Чоловік, побачивши їх, почав тікати до пішохідного мосту.

Поліцейські о 20:55 затримали правопорушника, і ним виявився ОСОБА_7 . Через те, що останній поводився дуже агресивно і неадекватно, до нього були застосовані кайданки.

З огляду на ці обставини колегія суддів доходить висновку, що в поліцейських були достатні підстави для затримання ОСОБА_7 .

Верховний Суд зауважує, що закон не ставить перед поліцейським вимоги вже в момент затримання переконатися поза розумним сумнівом у тому, що особа, яку він підозрює у вчиненні злочину, насправді його вчинила. Для цього існують наступні стадії кримінального провадження, під час яких обґрунтованість підозри може бути підтверджена або спростована.

Колегія суддів звертає увагу на те, що фактичне затримання ОСОБА_7 було о 20:55, а протокол про таке затримання було складено о 22:05. Водночас Суд зауважує, що ст. 208 КПК не вимагає складання протоколу затримання негайно, в ході затримання. Такий протокол має бути складений, як тільки це стане практично можливим. Про наведене свідчить і вказівка у ч. 5 ст. 208 КПК про те, що в протоколі затримання, крім часу складання протоколу, має зазначатися місце, дата і точний час затримання відповідно до положень ст. 209 цього Кодексу.

Далі, Суд нагадує, що за твердженням захисника, протокол затримання є недопустимим доказом, оскільки затримання ОСОБА_7 і складання цього протоколу було проведено без захисника.

Саме фактичне затримання особи без участі захисника не є порушенням вимог кримінального процесуального закону стосовно реалізації права на захист, адже затримання є несподіваною подією для його учасників. Вимога присутності захисника в ході затримання не передбачена положеннями КПК, Конституції України чи міжнародних договорів України. Зокрема приписи статей 207, 208 КПК не містять вимог забезпечити обов`язкову участь адвоката під час фактичного затримання (постанова Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 559/2530/19, провадження № 51-328км21).

Водночас законом передбачено, що підозрюваний має право мати захисника і зустріч із ним до першого допиту.

З урахуванням наведеного вище Верховний Суд не вбачає підстав визнавати затримання ОСОБА_7 незаконним.

(ІІ) особистий обшук ОСОБА_7 .

Під час затримання засудженого у присутності понятих було проведено його особистий обшук, у ході якого у нього було виявлено й вилучено, серед іншого, психотропні речовини, що є предметом цього кримінального провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 208 КПК уповноважена службова особа, слідчий, прокурор може здійснити обшук затриманої особи з дотриманням правил, передбачених ч. 7 ст. 223 і ст. 236 цього Кодексу.

Верховний Суд звертає увагу на те, що особистий обшук особи під час затримання, є складовою частиною затримання особи в порядку, передбаченому ст. 208 КПК (постанови від 29 жовтня 2020 року у справі № 748/780/18, від 15 червня 2021 року у справі № 204/6541/16-к, від 13 грудня 2021 року у справі № 754/2818/20).

Колегія суддів вище дійшла висновку про те, що затримання ОСОБА_7 було законним.

У рішеннях Верховний Суд неодноразово зазначав, що законне затримання саме собою дає підстави для проведення особистого обшуку. Водночас необхідно взяти до уваги, що особистий обшук затриманої особи є необхідним, крім фіксації доказів правопорушення й убезпечення їх від впливу затриманого, також для забезпечення безпеки як осіб, що затримують, так й інших осіб, включаючи саму затриману особу.

Колегія суддів зауважує, що сторона захисту, вказуючи на порушення права на захист під час проведення особистого обшуку ОСОБА_7 , фактично заперечує допустимість виявлених і вилучених в останнього речових доказів.

Суд послідовно визнає недопустимими показання, отримані від підозрюваної особи (під час слідчих дій, у випадку порушення її права зберігати мовчання і не свідчити проти себе або права бути представленим захисником), однак не вважає виправданим беззастережно поширювати це правило на речові докази (постанови Верховного Суду від 02 березня 2021 року у справі № 737/641/17, від 03 червня 2021 року у справі № 522/18414/19, від 17 січня 2023 року у справі № 648/1543/15-к).

Підходи до оцінки допустимості показань і доказів, які хоча й можуть бути отримані примусово, але існують незалежно від волі особи, як, наприклад, документи, речові докази, біологічні зразки для проведення експертизи, суттєво відрізняються від оцінки показань особи.

З огляду на викладене, вилучення речових доказів у ході затримання ОСОБА_7 ніяким чином не залежало від волі засудженого та від повідомлених ним відомостей, а тому відсутність захисника під час особистого обшуку жодним чином не впливала на допустимість вилучених речових доказів.

Також, відсутність захисника під час затримання особи у випадку, передбаченому ст. 208 КПК, та під час її особистого обшуку не може вважатися порушенням кримінального процесуального закону.

Тому Верховний Суд відхиляє вказані доводи захисника.

Зважаючи на наведене вище, Суд не розглядає і твердження захисника щодо недопустимості похідних від протоколу затримання і особистого обшуку - висновків експертів від 12 липня 2022 року № СЕ-19/111-22/26172-НЗПРАП та від 26 серпня 2022 року № СЕ-19/111-22/26210-НЗПРАП.

(ІІІ) протокол огляду місця події

Матеріалами справи підтверджено, що після затримання ОСОБА_7 і проведення його особистого обшуку слідчий на місці затримання засудженого у період з 21:40 до 21:50 провів з ним огляд місця події, за результатом чого було складено протокол.

З цього протоколу встановлено, що в ході цієї слідчої дії ОСОБА_7 повідомляє поліцейським стосовно наявності у нього психотропної речовини.

Захисник стверджує про недопустимість даних цього протоколу.

Суд уже зазначив вище, що на місці затримання ОСОБА_7 не був представлений захисником, однак не встановив у зв`язку із цим порушень під час затримання й особистого обшуку засудженого, адже ця обставина жодним чином не впливала на допустимість вилучених речових доказів.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що протокол огляду місця події був складений на місці затримання ОСОБА_7 після його затримання, у самому протоколі зафіксовані зізнавальні показання ОСОБА_7 , а тому Суд має перевірити допустимість цих даних протоколу з урахуванням попередньо висловлених доводів захисту щодо порушення права на захист і порушення права зберігати мовчання.

Стаття 87 КПК визначає, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: порушення права особи на захист; отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права.

Суд зауважує, що для оцінки допустимості показань визначальним є дотримання права особи зберігати мовчання і права користуватися правовою допомогою захисника та, відповідно, права бути поінформованим про такі права. Порушення цих прав має або може мати прямий вплив на зміст отриманих показань і, таким чином, такі порушення є релевантним чинником для оцінки допустимості доказів.

Особа має право зберігати мовчання і не давати жодних показань чи пояснень під час проведення будь-яких процесуальних дій у кримінальному провадженні. Також особа має бути інформована про таке право.

У цій справі, з урахуванням того, що протокол огляду місця події містить показання ОСОБА_7 , Суд не знайшов підтвердження того, що до або під час надання показань, які були зафіксовані в протоколі огляду місця події засуджений був повідомлений про його право зберігати мовчання та про інші права, якими наділена підозрювана особа, а сторона обвинувачення не надала відомостей стосовно протилежного.

За таких умов ці показання, зафіксовані у протоколі огляду місця події, відповідно до ст. 87 КПК є недопустимими, а тому суди попередніх інстанцій не повинні були покладати їх на обґрунтування своїх висновків про винуватість засудженого.

Стосовно обставин вчинення інкримінованого ОСОБА_7 діяння

Як зазначено вище, місцевий суд установив, що 08 липня 2022 рокуОСОБА_7 замовив у невстановленої особи через не встановлений досудовим розслідуванням клауд-месенджер «Тelegram» 55 згортків психотропної речовини, обіг якої обмежено, - амфетамін, з метою подальшого їх збуту. Потім 09 липня 2022 року, перебуваючи неподалік оз. Йорданське (Опечень), що на вул. Йорданській у м. Києві, ОСОБА_7 за надісланими невідомою особою координатами забрав пляшку з-під йогурту « Галичина », у якій містилися 55 згортків з психотропною речовиною, обіг якої обмежено, - амфетамін, поклав їх до рюкзака та перевіз на громадському транспорті до місця свого проживання, де переклав їх у власний рюкзак і розпочав зберігати з метою збуту. Далі 10 липня 2022 року він перевіз ці згортки на громадському транспорті до місця, де потім його затримали працівники поліції.

Таких висновків суд дійшов на підставі доказів, серед яких: показання самого засудженого, який заперечив вчинення неправомірних дій та указав, що обставин затримання, виявлення й вилучення в нього психотропних речовин він не пам`ятає, оскільки був у стані алкогольного сп`яніння; свідків: ОСОБА_14 (матері засудженого) та ОСОБА_8 (цивільної дружини засудженого), які зазначили про спосіб життя ОСОБА_7 ; ОСОБА_9 (понятого), який був присутній під час затримання засудженого і вказав про обставини затримання останнього; ОСОБА_10 і ОСОБА_11 (працівників патрульної поліції), які розповіли про обставини затримання ОСОБА_7 ; письмові докази, зокрема висновки експертів.

З огляду на ці докази, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та у вироку виклав обставини його вчинення, як було зазначено вище.

Захист стверджує, що наведені вище обставини не підтверджені жодними доказами.

Аналогічні доводи захист висловлював в апеляційній скарзі.

Зокрема, захисник наголошував, що докази, якими суд обґрунтовував висунуте ОСОБА_7 обвинувачення, не підтверджують його обставин до часу затримання засудженого.

За наслідком апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції не знайшов підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та погодився з висновком місцевого суду про доведеність винуватості засудженого в інкримінованому йому діянні.

Верховний Суд не може погодитися з такими висновками апеляційного суду.

За змістом ч. 1 ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Завданням суду першої інстанції є оцінка доказів, на підставі яких він вирішує питання про те, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону про кримінальну відповідальність він передбачений та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення (пункти 1-3 ч. 1 ст. 368 КПК).

Відповідно до ст. 374 КПК у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються, зокрема, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, статті (частини статті) закону про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів, мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.

Наведені положення свідчать про те, що суд оцінює висунуте обвинувачення з позиції підтвердження (непідтвердження) доказами обставин, які за ст. 91 КПК підлягають доказуванню, і за встановленими фактичними обставинами застосовує закон про кримінальну відповідальність, чим підтверджує або спростовує твердження слідчого (прокурора), викладене в обвинувальному акті щодо юридичної оцінки діяння.

Однак суд апеляційної інстанції не перевірив обґрунтованості висновків місцевого суду на підставі досліджених доказів щодо обставин придбання, зберігання і перевезення психотропних речовин до моменту затримання ОСОБА_7 працівниками поліції, а зосередив свою увагу на меті збуту засудженим психотропної речовини.

Також суд не вказав, якими конкретно доказами підтверджуються встановлені судом обставини придбання, зберігання і перевезення ОСОБА_7 психотропної речовини.

Наведені вище обставини залишилися без жодної оцінки апеляційного суду, який є судом факту і практично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, що вимагало від цього суду ретельного дослідження і аналізу доказів у справі, чого під час апеляційного перегляду виконано не було.

Таким чином, апеляційний суд не вмотивував свого рішення, дійшов передчасного висновку про обґрунтованість вироку місцевого суду, не навів переконливих мотивів відхилення доводів апеляційної скарги захисника, а постановлене за результатом такої процедури судове рішення є таким, що не відповідає вимогам статей 370, 374, 420 КПК, у зв`язку з чим воно підлягає скасуванню з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Беручи до уваги особливості касаційного розгляду, визначені в ст. 433 КПК, за якими суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, Верховний Суд позбавлений можливості самостійно усунути вказані порушення. Тому наведені обставини має перевірити саме суд апеляційної інстанції, який, як зазначалося, є судом факту.

З урахуванням указаного Суд не вбачає підстав для надання оцінки іншим доводам, викладеним у касаційній скарзі захисника.

За таких обставин касаційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, а вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_7 - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду в суді апеляційної інстанції необхідно врахувати наведене в цій постанові, належним чином перевірити аргументи сторони захисту, викладені в апеляційній скарзі, надати на них змістовні відповіді і ухвалити судове рішення, що узгоджується з вимогами ст. 370 КПК.

За правилами ч. 3 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду в суді першої чи апеляційної інстанції.

Ураховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, з метою запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК, зокрема його переховуванню від суду під загрозою можливого покарання, колегія суддів уважає за необхідне обрати йому запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів.

Керуючись статтями433, 434, 436 - 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Київського апеляційного суду від 21 грудня 2023 рокущодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обрати обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 10 серпня 2024 року включно.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3