ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

потерпілої - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження № 0001011 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2023 року щодо ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В:

Вказаним вироком суду ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Луцьк, Волинської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою спеціальною освітою, не судимий в силу ст.89 КК України,

засуджений за ст.390-1 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

за ст.126-1 КК України у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_8 остаточно визначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням, якщо він, протягом іспитового строку, тривалістю 1 (один) рік 6 (шість) місяців, не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

На підставі ст.91-1 КК України застосовано до ОСОБА_8 , обмежувальні заходи та покладено на нього обов`язок пройти програму для кривдників протягом 2 (двох) місяців.

Попереджено ОСОБА_8 про кримінальну відповідальність за ст.390-1 КК України за умисне ухилення від проходження програми для кривдників.

Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнаний винним та засуджений за те, що вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.05.2023, який набрав законної сили, визнаний винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.126 КК України та призначено йому покарання у виді громадських робіт на строк 180 годин.

Крім цього, вказаним вироком суду на підставі ч.1 ст.91-1 КК України до ОСОБА_8 застосовано обмежувальні заходи, а саме останнього направлено строком на 2 (два) місяці для проходження програми для кривдників, передбаченої Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». ОСОБА_8 роз`яснено, що умисне ухилення від проходження програми для кривдників особою, щодо якої такі заходи застосовані судом, є підставою для притягнення засудженого до кримінальної відповідальності за ст.390-1 КК України.

З метою виконання вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.05.2023 в частині проходження програми для кривдників, ОСОБА_8 було направлено до Управління соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Луцької міської ради, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

В подальшому, 06.09.2023 ОСОБА_8 прибув до Управління соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Луцької міської ради, де будучи ознайомленим про кримінальну відповідальність в разі не проходження програми для кривдників, достовірно знаючи про необхідність її проходження, усвідомлюючи наслідки не проходження програми, діючи умисно, з метою ухилення від її проходження, маючи реальну можливість проходити програму, в письмовій формі відмовився від проходження програми, без поважних причин не з`являвся до Управління соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Луцької міської ради, таким чином умисно ухилився від проходження програми для кривдників особою, щодо якої такі заходи застосовані судом.

ОСОБА_8 , в порушення вимог ст.28 Конституції України, згідно якої кожен має право на повагу до його гідності, а також в порушення вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», умисно та безпричинно, усвідомлюючи суспільно небезпечний та протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки та свідомо бажаючи їх настання, на протязі тривалого часу, знаходячись по місцю проживання за адресою: АДРЕСА_1 систематично вчиняв по відношенню до своєї рідної сестри ОСОБА_9 психологічне та фізичне насильство, яке виразилось у словесних образах, погрозах, висловлюваннях нецензурною лайкою в її бік, приниженні, нанесення побоїв ОСОБА_9 , що погіршило якість її життя, із супроводженням відчуття глибокого душевного страждання.

В результаті протиправних дій, ОСОБА_8 , протягом 2022 року притягався до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім`ї.

Зокрема, 28.06.2022, о 22.07 год., ОСОБА_8 , перебуваючи за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , діючи умисно, вчинив щодо ОСОБА_9 домашнє насильство психологічного характеру, поводився агресивно, висловлювався нецензурно в сторону останньої, погрожував фізичною розправою, внаслідок чого працівниками правоохоронного органу складено протокол про адміністративне правопорушення серії АПР18 № 220518 від 28.06.2022.

23 вересня 2022 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області, ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Окрім цього, ОСОБА_8 , протягом 2023 року неодноразово вчиняв домашнє насильство відносно потерпілої ОСОБА_9 , яке виразилось у фізичному та психологічному тиску.

Зокрема, 20.04.2023, близько о 15.00 год. за місцем спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_8 вчинив домашнє насильство щодо своєї сестри ОСОБА_9 психологічного характеру, яке включало у себе словесні образи та приниження, які виразилися у висловлюванні нецензурною лексикою, внаслідок чого остання зазнала психологічних страждань, а також погіршення якості життя, розладів здоров`я.

Окрім цього, 17.05.2023 близько 20:00 год, ОСОБА_8 перебуваючи за місцем спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство щодо своєї сестри ОСОБА_9 психологічного характеру, яке включало у себе словесні образи та приниження, які виразилися у висловлюванні нецензурною лексикою, в присутності матері, внаслідок чого остання зазнала психологічних страждань, а також погіршення якості життя, розладів здоров`я.

Окрім цього, 08.06.2023 близько о 23.00 год., ОСОБА_8 перебуваючи за місцем спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 вчинив домашнє насильство відносно своєї сестри ОСОБА_9 , яке виразилось у фізичному насильстві, а саме: наніс один удар долонею правої руки в ділянку спини останньої, внаслідок чого остання відчула сильну, різку фізичну біль.

Надалі, 08.08.2023 близько о 15.00 год., ОСОБА_8 , перебуваючи за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 вчинив домашнє насильство стосовно своєї сестри ОСОБА_9 , яке виразилось у погрозі нанесення тілесних ушкоджень, нецензурній лайці, шарпанні, приниженні, внаслідок чого працівниками правоохоронного органу складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 368204 від 08.08.2023 за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та терміновий заборонний припис серії НОМЕР_1 від 08.08.2023 терміном на 10 діб.

29 серпня 2023 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області, ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Окрім цього, 13.08.2023 о 13 год. 48 хв. ОСОБА_8 порушив терміновий заборонний припис серії НОМЕР_1 від 08.08.2023 терміном на 10 діб, а саме повернувшись за місцем проживання, внаслідок чого працівниками правоохоронного органу складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАВ №798616 від 13.08.2023.

14 вересня 2023 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області, ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Вказані вище протиправні, систематичні дії ОСОБА_8 , згідно висновку судово-психіатричного експерта № 289 від 28.08.2023, призвели до психічного розладу у потерпілої ОСОБА_9 , а саме: розладу адаптації у вигляді депресивної реакції, виявлений як в період, що відноситься до часу вчинення відносно неї протиправних дій, так і виявляється у даний час та перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з подіями правопорушення.

В поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду незаконним у зв`язку із істотним порушенням вимог КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Вказує на те, що оскаржуваний вирок не містить переконливого обґрунтування того, що зазначені обставини у своїй сукупності дають підстави для призначення покарання без реального його відбування. Посилається на те, що ОСОБА_8 продовжив вчиняти домашнє насильство після неодноразового притягнення до адміністративної відповідальності за ч.ч.1,2 ст.173-2 КУпАП, що не призвело до змін у його поведінці. Крім того, судом не взято до уваги, що протиправні, систематичні дії ОСОБА_8 , згідно висновку судово-психіатричного експерта №289 від 28.08.2023, призвели до психічного розладу у потерпілої ОСОБА_9 . Зазначає, що суд при винесенні вироку, погіршив становище обвинуваченого - вказав обставину, яка обтяжує покарання, вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, водночас вказана обставина уже була врахована при визначенні кваліфікації кримінального правопорушення. Також зазначає, що Закон про кримінальну відповідальність дозволяє застосування обмежувального заходу у виді направлення для проходження програми для кривдників, у випадку звільнення від кримінальної відповідальності чи покарання, а не у випадку застосування положень ст.75 КК України. Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.126-1, 390-1 КК України, та призначити покарання за ст.390-1 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік, за ст.126-1 КК України у виді обмеження волі на строк 3 роки. На підставі ч.1 ст.70 КК України остаточно призначити покарання у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки. На підставі п.5 ч.1 ст.91-1 КК України застосувати до ОСОБА_8 обмежувальний захід у виді направлення для проходження програми для кривдників на строк 3 місяці. Виключити з мотивувальної частини вироку вказівку про наявність обставини, яка обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах. Виключити з мотивувальної частини вироку посилання на ч.4 ст.91-1 КК України, яку на момент винесення вироку виключено із КК України на підставі ЗУ №3233-ІХ від 13.07.2023, який набрав чинності 11.08.2023. Виключити з вступної частини вироку посилання суду про врахування судимості ОСОБА_8 за вироком Луцького міськрайонного суду від 23.05.2023.

Заслухавши доповідача, який виклав суть обвинувачення, доводи апеляційної скарги, прокурора, яка подану апеляційну скаргу підтримувала, просила скасувати вирок суду та ухвалити новий, обвинуваченого та його захисника, потерпілу, які подану апеляційну скаргу заперечували, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, за встановлених і викладених у вироку обставин, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, за згодою учасників судового провадження, керуючись вимогами ст.349 КПК України після з`ясування думки обвинуваченого, який повністю визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, при цьому скориставшись правом, передбаченим ст.63 Конституції України, відмовився давати показання, дійшов висновку про недоцільність дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувалися.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що до обвинуваченого безпідставно застосовано положення ст.75 КК України є необґрунтованими.

Відповідно до положень ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Положеннями ст.414 КПК України регламентовано, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Приписами ст.75 КК України визначено, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_8 , а також звільняючи його від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, на підставі ст.75 КК України, в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, місцевий суд у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які відповідно до вимог ст.12 КК України відносяться до категорії не тяжкого злочину та кримінального проступку, дані про його особу та інші обставини, що впливають на ступінь відповідальності.

Звільняючи ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, суд першої інстанції виходив з обставин, які враховувалися при визначенні виду й розміру покарання, а саме: інформацію про стан його здоров`я, відомості про те, що він вину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому, потерпіла у своїй заяві щодо міри призначення поклалась на розсуд суду, має постійне місце реєстрації та проживання, учасник бойових дій, відповідно до ст.89 КК України, не судимий.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , суд обґрунтовано визнав щире каяття.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, суд не вбачає.

На підставі вказаних обставин місцевий суд прийшов до висновку про можливість застосувати щодо основного покарання призначеного обвинуваченому положення ст.75 КК України.

Врахувавши зазначені пом`якшуючі покарання обставини, з урахуванням даних про особу винного, його ставлення до вчиненого, посткримінальну поведінку обвинуваченого, суд першої інстанції обґрунтовано застосував щодо ОСОБА_8 інститут звільнення від відбування основного покарання з випробуванням.

Таке покарання, на думку суду апеляційної інстанції, повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд вважає, що наведена сукупність обставин та даних про особу обвинуваченого дає обґрунтовані підстави дійти висновку, що визначена ОСОБА_8 форма відбування покарання є справедливим та виваженим заходом примусу, а також, що вона забезпечить його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку буде досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Доводи прокурора про виключення з мотивувальної частини вироку суду наявність обтяжуючої покарання обставини не заслуговують на увагу враховуючи такі обставини.

Так, ухвалою Луцького міськрайонного суду у Волинській області від 18.12.2023 виправлено описку у вироку Луцького міськрайонного суду у Волинській області від 12.12.2023, а саме внесено виправлення у мотивувальній частині вироку Луцького міськрайонного суду у Волинській області від 12.12.2023 стосовно ОСОБА_8 та викладено у наступній редакції: «Обставин, які відповідно до вимог ст.67 КК України, обтяжують покарання ОСОБА_8 , суд не вбачає».

Вказана ухвала ніким з учасників провадження не оскаржувалась і набрала законної сили.

Доводи апеляційної скарги про необхідність виключення з мотивувальної частини вироку посилання на ч.4 ст.91-1 КК України, оскільки вказана норма на момент ухвалення вироку втратила чинність є безпідставними, оскільки посилання місцевого суду на вказану норму закону жодним чином на переконання апеляційного суду не істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і не може бути підставою для скасування чи зміни вироку суду.

Доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме безпідставне застосування відповідно до ст.91-1 КК України обмежувального заходу до обвинуваченого, з врахуванням застосування до ОСОБА_8 положень ст.75 КК України, а також неправильного визначення строку такого заходу, апеляційний суд вважає такими, що не заслуговують на увагу, так як суперечать нормам матеріального права.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст.91-1 КК України, в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або звільненням з підстав, передбачених цим Кодексом, від кримінальної відповідальності чи покарання, суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені такі обов`язки:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства;

2) обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності;

3) заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку з роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин;

4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб;

5) направлення для проходження програми для кривдників.

Таким чином, згідно ч.1 ст.91-1 КК України обмежувальні заходи не застосовуються, зі звільненням з підстав, передбачених цим Кодексом, від кримінальної відповідальності чи покарання або звільненням з підстав, передбачених цим Кодексом, від кримінальної відповідальності чи покарання.

Разом з тим, вироком суду ОСОБА_8 звільнено не від покарання, а від його відбування покарання з встановленням іспитового строку, на підставі ст.75 КК України.

При цьому, положення ч.2 ст.76 КК України надають суду право покласти на осіб, засуджених за злочини, пов`язані з домашнім насильством, інші обов`язки та заборони, передбачені статтею 91-1 цього Кодексу.

Отже, приписами ст.76 КК України визначений перелік обов`язків, які покладає суд на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, вимогами ч.2 ст.76 КК України передбачено право суду покласти на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, обов`язки та заборони, передбачені ст.91-1 КК України, що повністю спростовує доводи апеляційної скарги про відсутність у суду такого права.

Приписами ч.3 ст.91-1 КК України визначено, що заходи, передбачені частиною першою цієї статті, можуть застосовуватися на строк від одного до трьох місяців і за потреби можуть бути продовжені на визначений судом строк, але не більше як на 12 місяців.

Таким чином, відповідно до вимог ч.3 ст.91-1 КК України, обмежувальні заходи можуть застосовуватися на строк від одного до трьох місяців, а тому доводи прокурора про те, що мінімальним строком таких заходів є три місяці, не ґрунтуються на вимогах закону та суперечать положенням ч.3 ст.91-1 КК України, а тому не можуть братись апеляційним судом до уваги.

З врахуванням вказаних обставин, суд першої інстанції обґрунтовано поклав на обвинуваченого ОСОБА_8 обов`язок, передбачений п.5 ч.1 ст.91-1 КК України, у виді проходження програми для кривдників, встановивши строк їх застосування 2 місяці.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного зазначення вказівки в вступній частині вироку про наявність судимості ОСОБА_8 за вироком Луцького міськрайонного суду від 23.05.2023 є слушними.

Відповідно до приписів п.2-1 ч.1 ст.89 КК України, такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені за вчинення кримінального проступку, після відбуття покарання;.

Згідно положень ч.5 ст.90 КК України, якщо особа, що відбула покарання, до закінчення строку погашення судимості знову вчинить злочин, перебіг строку погашення судимості переривається і обчислюється заново. У цих випадках строки погашення судимості обчислюються окремо за кожний злочин після фактичного відбуття покарання (основного та додаткового) за останній злочин.

Вимогами ч.1 ст.88 КК України регламентовано, що особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості.

Так, кримінальне правопорушення обвинувачений вчинив після відбуття покарання, яке йому було призначене попереднім вироком.

Оскільки ОСОБА_8 раніше судимий за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КК України, який є проступком, до покарання у громадських робіт, то з моменту його відбуття вважається раніше не судимим в силу ст.89 КК України.

Відповідно до ч.4 ст.32 КК України, повторність відсутня, якщо за раніше вчинений злочин особу було звільнено від кримінальної відповідальності за підставами, встановленими законом, або якщо судимість за цей злочин було погашено або знято.

Таким чином, ОСОБА_8 має погашену судимість за кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.126 КК України.

Вказане не було враховане судом першої інстанції, у зв`язку із чим апеляційні такі доводи прокурора є обґрунтованими, а оскаржуваний вирок слід змінити та виключити з вступної частини вироку посилання суду про наявність судимості обвинуваченого ОСОБА_8 за вироком Луцького міськрайонного суду від 23.05.2023.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 - задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2023 року щодо ОСОБА_8 - змінити.

Виключити з вступної частини вироку посилання суду про наявність судимості обвинуваченого ОСОБА_8 за вироком Луцького міськрайонного суду від 23.05.2023.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: