ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2024 року

м. Київ

справа № 750/7719/22

провадження № 51-6446 км 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

в режимі відеоконференції:

засудженого ОСОБА_6 ,

захисників: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_10 на вирок Чернігівського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 001597 та № 0004896, за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), раніше судимого: 1) вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 червня 2014 року за ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 187 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки; 2) вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 лютого 2015 року за ч. 2 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі; 3) вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 травня 2016 року за ч. 2 ст. 185 КК України до 4 років 2 місяців позбавлення волі; 4) вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 квітня 2019 року за ч. 2 ст. 185 КК України до 1 року 5 місяців позбавлення волі,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця смт Куликівка Чернігівської області, жителя АДРЕСА_2 ), раніше судимого: 1) вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 липня 2015 року за ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки; 2) вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 жовтня 2015 року за ч. 3 ст. 186, ст. 69 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки; 3) вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 17 жовтня 2016 року за ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років 2 місяців позбавлення волі,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 січня 2023 року ОСОБА_6 та ОСОБА_10 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України на 4 (чотири) роки позбавлення волі кожного. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 та ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 3 (три) роки кожному та покладено на них виконання обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Вирішено питання речових доказів та судових витрат у провадженні.

Вироком Чернігівського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасовано та ухвалено новий, яким ОСОБА_6 призначено покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки, ОСОБА_10 призначено покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки. В решті вирок суду залишено без зміни.

За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_6 та ОСОБА_10 визнано винуватими та засуджено за те, що вони, в період з 12 травня 2021 року по 26 травня 2021 року, діючи повторно, за попередньою змовою між собою та особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження та поставлено вирок суду, шляхом проникнення на територію ТОВ «РІАЛБУД ПЛЮС», що за адресою: АДРЕСА_3 , вчинили 10 епізодів таємного викрадення майна товариства, на загальну суму 14741, 6 грн, чим спричинили матеріальну шкоду на зазначену суму.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала

У аналогічних за змістом та вимогами касаційних скаргах засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_9 просять змінити вирок апеляційного суду в частині призначеного покарання та на підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням. Вважають, що суд апеляційної інстанції, приймаючи рішення про скасування вироку суду першої інстанції в частині застосування положень ст. 75 КК України, допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та дійшов безпідставного висновку про відсутність підстав для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням. Вказують, що апеляційний суд не врахував належним чином всіх даних про особу ОСОБА_6 , тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, а також обставин, які пом`якшують покарання.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 також просить змінити вирок апеляційного суду в частині призначеного ОСОБА_10 покарання та застосувати положення ст. 75 КК України. Зазначає, що засуджений визнав свою вину та щиро розкаявся у скоєному, повністю відшкодував заподіяну матеріальну шкоду, зробив для себе належні висновки та негативно ставиться до своїх дій, а тому його виправлення можливе без ізоляції від суспільства із застосуванням інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Засуджений ОСОБА_6 , захисник ОСОБА_8 , а також захисник ОСОБА_7 підтримали свої касаційні скарги під час касаційного розгляду та просили їх задовольнити.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор під час касаційного розгляду вважала, що підстав для задоволення касаційних вимог сторони захисту немає, а тому просила залишити їх без задоволення, а оскаржуване судове рішення щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_10 - без зміни.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Винуватість ОСОБА_6 та ОСОБА_10 в інкримінованих їм кримінальних правопорушеннях, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діянь за ч. 3 ст. 185 КК України в касаційних скаргах не оспорюються.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд першої інстанції, ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_10 і приймаючи рішення про звільнення їх від відбування призначеного покарання з випробуванням, ці вимоги закону врахував не в повній мірі, на що звернув увагу суд апеляційної інстанції.

Так, як убачається з вироку місцевого суду, при призначенні ОСОБА_6 та ОСОБА_10 покарання суд урахував тяжкість вчинених ними кримінальних правопорушень, дані про особи винних, зокрема: їх вік, сімейний стан, стан здоров`я, соціальні характеристики, а також те, що в минулому вони вже були неодноразово судимими. Визнав обставинами, які пом`якшують покарання обом - щире каяття та активне сприяння у розкритті кримінальних правопорушень, а також взяв до уваги дані досудової доповіді про високий ризик вчинення ОСОБА_6 повторного кримінального правопорушення та його небезпеки для суспільства, а також високий ризик вчинення ОСОБА_10 повторного кримінального правопорушення та його небезпеки для суспільства, у зв`язку з чим, прийшов до висновку про необхідність призначення засудженим покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Одночасно, зважаючи на те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_10 щиро розкаялись у вчиненому та активно сприяли розкриттю кримінальних правопорушень, а також повністю відшкодували завдану шкоду, суд прийняв рішення про можливість виправлення останніх без відбування покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Апеляційний суд, переглядаючи справу за апеляційною скаргою прокурора, який не погодився зі звільненням ОСОБА_6 та ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням та просив у цій частині скасувати вирок і ухвалити свій, констатував, що призначаючи засудженим покарання, суд першої інстанції прийняте рішення належним чином не мотивував та не в повній мірі врахував дані про особи засуджених і обставини, які впливають на призначення покарання.

Зокрема, призначаючи покарання суд першої інстанції не дав належної оцінки тому, що ОСОБА_6 та ОСОБА_10 раніше вже неодноразово притягувалися до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, проте належних висновків для себе не зробили та повторно вчинили умисні корисливі злочини. Крім того, на даний час засуджені не працевлаштовані, офіційних джерел заробітку не мають. Тому, апеляційний суд виснував, що місцевий суд повною мірою не врахував і не мотивував можливості досягнення мети виправлення ОСОБА_6 і ОСОБА_10 та запобігання вчиненню ними нових кримінальних правопорушень за умови призначення покарання, із звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції визнав обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора щодо необхідності призначення ОСОБА_6 та ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі в умовах його реального відбуття та вирок в частині призначеного покарання апеляційний суд скасував і ухвалив свій, яким призначив засудженим покарання в межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі.

З наведеними висновками суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для застосування положень ст. 75 КК України відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_10 погоджується і колегія суддів, в зв`язку з чим, твердження в касаційних скаргах засудженого та захисників про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особам засуджених, з огляду на наявні в справі дані про особи останніх, які до того ж були враховані судом при обранні виду та розміру передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України заходу примусу, вважає непереконливими.

Враховуючи тяжкість вчинених злочинів та відомості про особи ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , суд апеляційної інстанції прийняв правильне рішення про безпідставність застосування положень ст. 75 КК України. Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 374, 407, 420 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Покарання, призначене ОСОБА_6 та ОСОБА_10 судом апеляційної інстанції відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. 65 КК України та є справедливим, необхідним й достатнім для виправлення засуджених і попередження вчинення ними нових злочинів.

Таким чином, порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б істотними чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами для зміни оскаржуваного судового рішення, як про це ставлять питання засуджений та захисники у своїх касаційних скаргах, колегією суддів не встановлено, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Вирок Чернігівського апеляційного суду від 19 вересня 2023 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_10 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_10 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3