Номер провадження: 11-сс/813/638/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 19.03.2024 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000053, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.09.2021 за ознаками кримінальних правопорушень, ч. 1 ст. 199, ч. 1 ст. 204, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 204, ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 204, ч. 3 ст. 209 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 19.03.2024 у кримінальному провадженні №0000053, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.09.2021 за ознаками кримінальних правопорушень, ч. 1 ст. 199, ч. 1 ст. 204, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 204, ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 204, ч. 3 ст. 209 КК України задоволено клопотання детектива відділу детективів ТУ БЕБ в Одеській області ОСОБА_9 , погоджене з прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 про накладення арешту на майно та накладено арешт на наступне майно:

- АДРЕСА_1 ; розташований на земельній ділянці з кадастровим номером: :02:004:0064; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 040;

- АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- земельну ділянку площею 0.0556 га, кадастровий номер: :02:004:0064, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 103;

- АДРЕСА_4 , машино-місце №13; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- АДРЕСА_5 , нежилі приміщення перукарні; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- земельну ділянку площею 0.055 га, кадастровий номер: :02:004:0063, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 103;

- АДРЕСА_1 ; розташований на земельній ділянці з кадастровим номером: :02:004:0063; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 103;

- АДРЕСА_1 ; кадастровий номер: :02:004:0066, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03;

- АДРЕСА_1 ; кадастровий номер: :02:004:0065, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03;

- АДРЕСА_4 , нежилі приміщення перукарні; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01;

- АДРЕСА_6 , нежилі приміщення перукарні; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01;

- АДРЕСА_7 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1.

Рішення слідчого судді обґрунтоване тим, що ОСОБА_10 внаслідок вчинення протиправного діяння отримав у період часу 2022 2023 роки дохід від незаконної діяльності у вигляді коштів в готівковій формі, знаючи, що таке майно прямо та повністю одержано злочинним шляхом, набув, володів, розпорядився майном, щодо якого фактичні обставини свідчать про його одержання злочинним шляхом, у тому числі здійснив фінансові операції, дії спрямовані на приховання незаконного походження таких коштів, зміну форми майна.

Слідчий суддя звернув увагу на те, що майно яке належить ОСОБА_8 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частка якої належить її чоловіку ОСОБА_10 .

Оскільки в судовому засіданні, на переконання слідчого судді, встановлено, що зазначене у клопотанні майно могло бути отримано внаслідок вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 204, ч. 3 ст. 209 КК України та є майном дружини особи, відносно якої, у випадку визнання судом винуватою у вчиненні інкримінованих злочинів, може бути застосовану покарання у виді конфіскації майна, то в цілях запобігання можливості відчуження вищевказаного майна та забезпечення можливої конфіскації майна, як виду покарання, оскільки майно є спільною сумісною власністю подружжя, клопотання про накладення арешту майна підлягає задоволенню.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушеннями процесуального закону.

Доводи обґрунтовує тим, що слідчим суддею було проігноровано те, що майно на яке накладено арешт, було придбано ОСОБА_11 значно раніше періоду в який ОСОБА_10 , нібито проводив злочинну діяльність, що підтверджується наступним.

Майно на яке ухвалою слідчого судді від 19.03.2024 року було накладено арешт, належить на праві приватної особистої власності ОСОБА_11 та на нього не розповсюджується правовий режим спільної сумісної власності, надав відповідні документи, які підтверджують право власності ОСОБА_8 .

Просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання детектива.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, представника власника майна, який підтримав подану апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Окрім того, ч. 2 ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (1950), учасником яких є Україна.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.

Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку статей 170 - 173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004 року).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України, захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно з положеннями ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, і знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України.

У випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Згідно ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 КПК України та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 КПК України.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Відповідно до п. 5 ч.ч. 1, 2 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати розумність та співрозумність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали провадження та пояснення учасників апеляційного розгляду вважає, що слідчий суддя безпідставно задовольнив клопотання слідчого про накладення арешту на майно, так як при розгляді клопотання не були доведені підстави та мета для накладення арешту на майно, передбачені зазначеними положеннями кримінального процесуального закону.

Так, в клопотанні детектива, в обґрунтування накладення арешту на майно зазначено, що з 28.09.2021 року підрозділом детективів (на правах самостійного управління) Територіального управління БЕБ в Одеській області здійснюється досудове розслідування по кримінальному провадженню за №0000053 внесеному в ЄРДР 28.09.2021 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 199, ч. 1 ст. 204, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 204, ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 204, ч. 3 ст. 209 КК України, за фактом незаконного виготовлення, зберігання, транспортування з метою збуту та збуту підакцизних товарів з використанням підроблених марок акцизного податку.

В клопотанні детектива вказано, що арешт необхідний з метою запобігання можливості відчуження вищевказаного майна та забезпечення можливої конфіскації майна, як виду покарання, оскільки майно є спільною сумісною власністю подружжя Мамай, у зв`язку з цим 1/2 частини майна належить на праві приватної власності підозрюваному ОСОБА_10 .

Разом з тим, апеляційний суд за наслідками перевірки матеріалів, наданих прокурором до клопотання, а також представником ОСОБА_8 до апеляційної скарги, вважає, що підстави, передбачені ч. 2 ст. 170 КПК України, а також мета для арешту майна, зазначені в клопотанні та встановлені в ухвалі слідчого судді, підтвердження не знаходять.

Зокрема, в клопотанні детектива зазначено, що ОСОБА_10 провадив злочинну діяльність з незаконного виготовлення, зберігання, транспортування з метою збуту та збуту підакцизних товарів з використанням підроблених марок акцизного податку та отримував дохід від такої діяльності, у період 2022 2023 років.

Однак, з документів, які були надані представником ОСОБА_8 до апеляційної скарги чітко вбачається, що майно на яке накладено арешт, було придбано ОСОБА_11 значно раніше періоду, який є предметом досудового розслідування.

Крім цього, в клопотанні детектива та в подальшому в ухвалі слідчого судді вказано, що майно на яке необхідно накласти арешт має правовий режим спільної сумісної власності, 1/2 частини якого належить підозрюваному ОСОБА_10 . Вищевказані посилання були підтримані прокурором у судовому засіданні.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції було встановлено, що майно на яке ухвалою слідчого судді від 19.03.2024 року було накладено арешт, належить на праві приватної особистої власності ОСОБА_8 та на нього не розповсюджується правовий режим спільної сумісної власності

Так, 21.03.2019 року між ОСОБА_10 (Сторона-1) та ОСОБА_8 (Сторона-2) було укладено договір про поділ майна подружжя, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_12 , зареєстрований в реєстрі за №834.

Відповідно до п. 1 Договору від 21.03.2019 року, Сторона-1 та Сторона-2 за взаємною згодою даним договором здійснили поділ майна, набутого ними під час перебування в зареєстрованому шлюбі у спільну сумісну власність.

Згідно з п. 4 Договору від 21.03.2019 року, за домовленістю Сторін, за даним договором в особисту приватну власність Сторони-1 ( ОСОБА_11 ) переходить:

-Нежилі приміщення перукарні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_8 , загальною площею: 90,3 кв.м. Реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01;

-нежитлове приміщення перукарні, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_6 , що складається з нежилих приміщень 1-го поверху, загальною площею 60,9 кв.м. Реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 01;

-нежилі приміщення перукарні, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_5 ;

-машиномісце №4, загальною площею 21,5 кв.м., що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_9 .

Більш того, 21.03.2019 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 було укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_12 , зареєстрований в реєстрі за №831.

Відповідно до п. 1.1. Шлюбного договору від 21.03.2019 року, подружжя домовилось та обрало майновий режим, при якому кожен з подружжя володіє своїм особистим майном (режим особистої приватної власності кожного з Подружжя) і такий режим поширюється на будь-яке майно та грошові кошти. Інші питання подружнього життя, які б не були пов`язані з майновими відносинами, вирішуються відповідно до чинного законодавства.

Зі змісту п. 2.1. Шлюбного договору від 21.03.2019 року вбачається, що майно, придбане (набуте) кожним із подружжя та оформлене на ім`я кожного із подружжя після укладання цього договору є особистою приватною власністю того з Подружжя, на чиє ім`я оформлене таке майно. На придбання, розпорядження, відчуження, в тому числі заставу, іпотеку тощо, майна, що буде набуватися у шлюбі на ім`я одного з Подружжя, не потрібна згода іншого з Подружжя, передбачена ст.65 Сімейного кодексу України.

Згідно з п. 2.2. Шлюбного договору від 21.03.2019 року, подружжя домовилося про те, що майно, що буде набуватися, під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, і яке буде зареєстровано на ім`я Дружини, є особистою приватною власністю ОСОБА_8 .

Пунктом 2.3. Шлюбного договору від 21.03.2019 року встановлено, що, подружжя домовилося про те, що майно, що буде набуватися, під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, і яке буде зареєстровано на ім`я Чоловіка, є особистою приватною власністю ОСОБА_10 .

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Частиною 3 ст. 328 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

Зі змісту ч. 3 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 СК України, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зі змісту ч. 1 ст. 93 СК України, шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 97 СК України, у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім`ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу.

Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них.

З вищевикладеного вбачається, що майно, яке було арештоване ухвалою слідчого судді від 19.03.2024 року, є особистою приватною власністю ОСОБА_13 та на дане майно не розповсюджується правовий режим спільного сумісного майна подружжя.

Фактично слідчим суддею було накладено арешт на майно, власником якого є лише ОСОБА_14 . При цьому, ОСОБА_8 не є підозрюваною, чи обвинуваченою в рамках кримінального провадження за №0000053 від 28.09.2021 року.

Відповідно до вимог ч. 10 ст. 170 КПК України, не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Таким чином, підстави для накладення арешту на майно, передбачені ч. 2 ст. 170 КПК України, стороною обвинувачення не доведена, висновок в ухвалі слідчого судді про те, що об`єкти нерухомого майна були набуті за рахунок грошових коштів, які були отримані в резульатті зочинної діяльності, не ґрунтуються на будь-яких доказах, в зв`язку з чим відсутні підстави, передбачені приписами ч. 10 ст. 170 КПК України, для накладення арешту на майно добросовісного власника ОСОБА_8 .

Як зазначалося, приписами ч. 10 ст. 170 КПК України передбачено підставою для накладення арешту на майно, що перебуває у власності добросовісного набувача, тільки забезпечення збереження речових доказів, відсутність якої встановлена судом апеляційної інстанції.

Отже, апеляційний суд доходить висновку про те, що слідчим суддею було залишено поза увагою, що органом досудового розслідування не було доведено того, що вказане в клопотанні нерухоме майно, містить ознаки такого, що набуте за рахунок грошових коштів, які отримані від злочинної діяльності, містить ознаки речових доказів або до нього може бути застосована спеціальна конфіскація у кримінальному провадженні №0000053, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.09.2021 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 199, ч. 1 ст. 204, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 28 ч. 2 ст. 204, ч. 3 ст. 209 КК України та, як наслідок, не було доведено необхідності накладення арешту на нерухоме майно, належне на праві приватної особистої власності ОСОБА_8 .

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо недоведеності прокурором підстави та мети для арешту майна, як того вимагають положення ст. 170 КПК України, знайшли підтвердження.

Також оцінюючи доводи представника власника майна про те, що власник майна ОСОБА_8 не була сповіщена про розгляд клопотання про арешт майна, апеляційний суд такі твердження вважає такими, що відповідають дійсності та зазначає наступне.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 172 КПК України, клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Водночас, детективом у клопотанні взагалі не наведено обґрунтування необхідності розгляду клопотання слідчого без участі власника майна ОСОБА_8 задля забезпечення арешту майна, так само як і не міститься такого обґрунтування в оскаржуваній ухвалі слідчого судді.

За викладених обставин колегія суддів вважає обґрунтованими доводи представника ОСОБА_8 про те, що всупереч вимогам ч. 1 ст.172 КПК України, слідчим суддею не було вжито заходів щодо виклику для розгляду клопотання слідчого про накладення арешту на майно власника майна ОСОБА_8 .

Окрім того, слушними також є твердження представника власника майна про те, що копія оскаржуваної ухвали, всупереч вимогам абз. 2 ч. 7 ст. 173 КПК України, не була надіслана впродовж встановленого законом строку власнику майна ОСОБА_8 як особі, яка не була присутньою під час розгляду клопотання прокурора та оголошення ухвали.

Враховуючи сукупність встановлених порушень слідчим суддею, апеляційний суд констатує невідповідність висновків слідчого судді в оскарженій ухвалі фактичним обставинам кримінального провадження.

Крім того, аналіз змісту ухвали слідчого судді свідчить про те, що вона відтворює зміст клопотання прокурора, посилання на ст. 170 КПК України, але вона не містить докладних мотивів на обґрунтування судового рішення, тому ухвала є необґрунтованою, невмотивованою, а отже підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Згідно з п. 2 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справив суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

В свою чергу, п. 1 ч. 1 ст. 411 КПК України встановлює, що судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що слідчий суддя допустив невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам справи, не звернувши увагу на необґрунтованість клопотання прокурора про накладення арешту на вказане майно, що є підставою для задоволення апеляційної скарги представника власника майна, скасування ухвали слідчого судді та постановлення нової про відмову в задоволенні клопотання детектива про арешт майна.

Керуючись статтями 170-173, 376, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 19.03.2024 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000053, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.09.2021 за ознаками кримінальних правопорушень, ч. 1 ст. 199, ч. 1 ст. 204, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 204, ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 204, ч. 3 ст. 209 КК України - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволені клопотання детектива відділу детективів ТУ БЕБ в Одеській області ОСОБА_9 , погоджене з прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000053, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.09.2021 за ознаками кримінальних правопорушень, ч. 1 ст. 199, ч. 1 ст. 204, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 204, ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 204, ч. 3 ст. 209 КК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4