Номер провадження: 11-сс/813/618/24
Справа № 519/376/24 1-кс/519/104/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

власника майна - ОСОБА_7 ,

представника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Южного міського суду Одеської області від 18.03.2024 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000134, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14.03.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Южного міського суду Одеської області від 18.03.2024 у кримінальному провадженні №0000134, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14.03.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України задоволено клопотання прокурора Доброславської окружної прокуратури ОСОБА_6 та накладено арешт житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_7 , РНОКПП НОМЕР_1 , із забороною власнику, чи іншим особам відчужувати його та будь-яким чином розпоряджатися ним.

Рішення слідчого судді обґрунтоване тим, що є достатньо підстав вважати, що на даний час ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою з невстановленими особами, вчиняє дії, направлені на швидкий незаконний збут майна, яке вони отримали шахрайським шляхом, з метою подальшого привласнення та легалізації грошових коштів, отриманих від злочинної діяльності.

У зв`язку з тим, що житловий будинок що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є одним з об`єктів злочину, на який посягають злочинці, з метою збереження речового доказу та врятування майна потерпілого, наявні підстави накладення на нього арешту.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу та доповнення до неї, оскільки вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального закону.

Доводи обґрунтовує тим, що ОСОБА_7 є законним власником будинку і земельної ділянки АДРЕСА_2 . Право власності на вказані об`єкти перейшли до неї від померлого чоловіка ОСОБА_9 на підставі нотаріально оформленого в установленому законом порядку Свідоцтва про спадщину.

Просить ухвалу районного суду скасувати та відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладання арешту.

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, пояснення власника майна та її представника, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Як вбачається з матеріалів провадження слідчим відділенням ВП №4 Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000134 від 14.03.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.

Так, встановлено, що 14.03.2024 до чергової частини відділення поліції №4 Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області надійшла заява ОСОБА_10 про те, що її мати ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за попередньою змовою з невстановленими особами, в період воєнного стану, шахрайським шляхом заволоділа її особистими речами та житловим домоволодінням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , внаслідок чого ОСОБА_10 було спричинено значні матеріальні збитки.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину №918 від 13.07.2023, виданого приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_11 , зареєструвала за собою право приватної власності на житловий будинок площею 394,3 квадратних метрів (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 100), в якому були зареєстровані та постійно мешкали ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також малолітні діти ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

В період часу з вересня 2023 року (більш точна дата досудовим розслідуванням не встановлена) по 06.03.2024 ОСОБА_7 вступила у попередню змову з невстановленими особами ромської національності, направлену шахрайське заволодіння майном ОСОБА_10 , а саме її особистими речами та частиною приватного будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, у вересні 2023 року ОСОБА_7 залишила постійне місце свого мешкання та переїхала мешкати до невстановленої досудовим розслідуванням особи, залишивши інших членів сім`ї мешкати за вище вказаної адресою, де вони були зареєстровані. В подальшому, 22.01.2024 ОСОБА_7 без відома інших членів родини, всупереч вимогам діючого законодавства, невстановленим способом, скасувала реєстрацію місця постійного проживання за вказаною адресою малолітніх дітей ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , а також всіх інших членів сім`ї з метою подальшого незаконного продажу вказаного житлового будинку за заниженою ціною в сумі 100 0000 (сто тисяч) доларів США та привласнення отриманих грошових коштів.

В подальшому, 06.03.2024 ОСОБА_7 , дочекавшись відсутності за місцем мешкання інших членів сім`ї, прибула до вказаного домоволодіння та таємно замінила всі вхідні замки домоволодіння, тим самим шахрайським шляхом заволоділа особистим майном ОСОБА_10 , спричинивши останній значні матеріальні збитки, сума яких на даний час встановлюється.

Задовольняючи подане клопотання слідчий суддя зазначив, що є достатньо підстав вважати, що на даний час ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою з невстановленими особами, вчиняє дії, направлені на швидкий незаконний збут майна, яке вони отримали шахрайським шляхом, з метою подальшого привласнення та легалізації грошових коштів, отриманих від злочинної діяльності.

У зв`язку з тим, що житловий будинок що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є одним з об`єктів злочину, на який посягають злочинці, з метою збереження речового доказу та врятування майна потерпілого, районний суд прийшов до висновку про накладення на нього арешту.

Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, наданих матеріалів, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновку, що арешт майна необхідний з метою збереження речових доказів, які мають значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному проваджені, а також швидкого, повного та неупередженого розслідування.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність накладення арешту на майно для забезпечення збереження речових доказів.

Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження майна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі існують реальні підстави, для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження.

Таким чином, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, оскільки вони недоведені та спростовуються матеріалами справи.

Будь яких даних, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегія суддів суд не вбачає та стороною захисту надано не було.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (ст. 174 КПК України).

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Южного міського суду Одеської області від 18.03.2024 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000134, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14.03.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4