Справа № 642/1450/18
Провадження 1-кп/642/180/24
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2024 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

цивільного позивача ОСОБА_4 ,

представника ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нагірне, Зачепилівського району Харківської області, громадянина України, який зареєстрований : АДРЕСА_1 , проживає : АДРЕСА_2 , раніше не судимий, одружений, працює на посаді водія, має на утриманні малолітніх дітей,

за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

18.02.2018 приблизно о 15:00 годині ОСОБА_7 керував автобусом «I-VAN A07A-22», р.н. НОМЕР_1 та АДРЕСА_3 зупинився на зупинці громадського транспорту для виконання висадки та посадки пасажирів.

Під час відновлення руху водій ОСОБА_7 своєчасно не виявив пішохода ОСОБА_8 , яка впала з правого боку автобуса та перебувала у лежачому положенні, частково під транспортним засобом, яку він міг об`єктивно бачити, не переконався, що його дії будуть безпечними і не створять перешкод або небезпеку іншим учасникам руху, чим ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п. 10.1 Правил дорожнього руху України, згідно з яким:

- п. 10.1 «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху».

та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , яка за наслідками отриманих тілесних ушкоджень 18.03.2018 померла у лікарні. Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 12-17/100-А/18 від 20.03.2018 причиною смерті ОСОБА_8 є важка сукупна травма та її ускладнення у вигляді тромбоемболії легеневої артерії.

Порушення правил безпеки дорожнього руху, яке встановлено у діях ОСОБА_7 згідно висновку автотехнічної експертизи № 349/18 від 19.03.2018, знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної події.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, не визнав у повному обсязі.

При цьому показав, що дійсно 18.02.2018 керував автобусом «I-VAN A07A-22», р.н. НОМЕР_1 , та близько 15.00 год. в районі будинку АДРЕСА_3 заїхав по маршруту на зупинку громадського транспорту для висадки пасажирів. Після висадки пасажирів, переконавшись в тому, що всі пасажири вийшли з автобусу, подивившись в бокові дзеркала закрив двері та ще раз переконавшись у відсутності будь-яких перешкод, тобто подивившись ще раз у дзеркала з права та з ліва, почав рух виїзду з зупинки вліво, та в цей час почув, що автобус качнувся. Зупинивши автобус, миттєво, вийшов подивитися, що трапилося. Він побачив, що з боку заднього правого колесу автобуса на тротуарі, що був вкритий льодом з накатом снігу лежала літня жінка. На ньому було слизько і він зрозумів, що жінка послизнулась на тротуарі та впала. В цей час жінку, люди які підбігли посадили на лавку та через декілька хвилин приїхала швидка допомога та забрала її в лікарню, в яку він приїздив та давав кошти на рентген та ліки.

Незважаючи на невизнання ОСОБА_7 своєї вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, його вина підтверджується належними, допустимими та достовірними доказами, які безпосередньо були досліджені в судовому засіданні та які в сукупності та взаємозв`язку є достатніми для постановлення обвинувального вироку.

Так, потерпіла ОСОБА_9 , яка була визнана потерпілою, оскільки є рідною сестрою ОСОБА_8 , яка внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (наїзду) отримала тілесні ушкодження та знаходилась протягом одного місяця на стаціонарному лікуванні в лікарні, їй було зроблено дві операції, натомість не зважаючи на зусилля лікарів вона померла. Вказує, що з приводу того, що сталося їй відомо про дзвінок на її адресу дівчини, яка повідомила їй по телефону, що сестра впала та їй маршрутний автобус переїхав ноги. У сусіда був автомобіль та вони зібралися та поїхали на місце пригоди, встигнувши на момент приїзду швидкої допомоги. Однак швидка вже вирушила і вони поїхали за нею в лікарню. В лікарні вона всіляко підтримувала сестру, яка була у шоковому стані. Близько шести годин тривала операція, потрібно було весь час перебувати з нею, виникало дуже багато питань, в тому числі матеріального характеру, які потребували негайного вирішення. Її сестра могла не перенести в силу свого віку загальний наркоз, в неї одна нога була розтрощена, друга зазнала пошкоджень, усе це потребувало пересадки м`яких тканин, щодо іншої потрібно було зупинити некроз. Коштів не вистачало на лікування, звертались до керівництва лікарні, а саме головного лікаря. Після другої операції сестра у свідомість не прийшла, легені наповнились жидкістю, в неї відмовляли внутрішні органи, лікування завершилось летальним випадком, вона померла. Водій відразу сказав, що він не винуватий та коштів на лікування в нього не має.

Крім цього зазначила, що вона у повному обсязі підтримує заявлені нею позовні вимоги. В подальшому до участі у справі судом залучено в якості потерпілої ОСОБА_4 , яка є племінницею потерпілої особи ОСОБА_8 , смерть якої настала внаслідок кримінального правопорушення та донькою ОСОБА_9 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Свідок ОСОБА_10 допитана у судовому засіданні показала, що вона в той день рухалася по вул. Золочівській в напрямку зупинки автобуса, побачила, як старенька бабуся впала ближче до задньої двері автобуса, і в цей момент автобус почав рух і ноги її попали під нього, який відразу зупинився та вийшов водій. Крім того допомогли підняти її чоловіки поряд, тому що ніхто майже не помітив цього як сталося, посадивши її на лавочку, бабця сказала, що в неї дуже болить нога, вона не кричала, при цьому розуміє, що від болі відчуває шок, та починала в якийсь момент втрачати свідомість.

Свідок ОСОБА_11 зазначив у судовому засіданні, що під час проведення досудового слідства, був проведений слідчий експеримент, в ході якого встановлено об`єктивний механізм скоєної дорожньо-транспортної пригоди, зафіксовано факт, що з робочого місця водія у праве бокове дзеркало заднього виду чітко проглядаються бокові двері транспортного засобу, проїжджа частина, біля правої бокової сторони автобусу, по всій довжині, а також місце де сталося падіння і знаходилась гр. ОСОБА_8 при наїзді на неї автобусом.

Крім того, на вину ОСОБА_7 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, вказують:.

- Протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 18.02.2018 р. схемою до протоколу огляду місця ДТП від 18.02.2018 року, та фотоілюстрацією, де зафіксована ділянка проїзної частини по АДРЕСА_3 , де відбулась ДТП із зображенням на схемі автобуса I-VAN А07А-22 реєстраційний номер НОМЕР_1 та направленням його руху, передньою частиною у бік пр. Слави.

(т.1 а.с. 192-197);

- Висновок судово-медичної експертизи № 12-17/100-А/18 від 19.03.2018 р. відповідно до якого, у зв`язку з подією, на підставі судово-медичної експертизи трупу ОСОБА_8 , 90 років, у зв`язку з подіями 18.02.2018 були виявлені наступні ушкодження:

а) голови садно тім`яної області зліва;

б) тулубу закрита травма грудної клітини; забій, розрив легенів, який супроводжувався гемопневмотораксом;

в) кінцівок закритий перелом першої плсенової кістки правої стопи, відкритий перелом діафізів обох кісток лівої гомілки на межі середньої та нижньої третин, великі рвано-скальповані рани обох гомілок з переходом на стопи.

Причиною смерті ОСОБА_8 є важка сукупна травма та її ускладнення тромбоемболія легеневої артерії.

Наявні ушкодження утворилися в результаті дії тупих твердих предметів, можливо, в умовах дорожньо-транпортної пригоди, на які вказано в постанові слідчого та відомо з історії хвороби.

Стосовно живих осіб пошкодження, які мали місце у ОСОБА_8 у своїй сукупності належать до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

На момент шпиталізації при дослідженні крові на алкоголь у ОСОБА_8 етиловий спирт не виявлений.

(т.1 а.с. 198-200);

- Протокол проведення слідчого експерименту від 10.03.2018 (схема до нього) у присутності понятих та ОСОБА_7 як учасника ДТП, та адвоката ОСОБА_6 , на що свідок погодився та шляхом самовільного встановлення автобусу, розмістив його в момент висадки пасажирів так, як перед ДТП. Свідок повідомив, що він тільки почав рух та його швидкість складала близько 2-3 км./год. На його погляд місце наїзду на пішохода було в районі правого заднього колеса. На місце заднього правого колеса було поставлено чоловіка, після цього до салону автобусу було запрошено понятих та адвоката, які підтвердили, що в дзеркалі заднього виду біля заднього правого колеса пішохода видно, в збільшене дзеркало, яке встановлене в правому нижньому краю правого бокового дзеркала, та частково видно в основному дзеркалі.

(т.1 а.с.201-202, 203);

- Протокол проведення слідчого експерименту від 10.03.2018 (схема до нього) у присутності понятих та свідка ОСОБА_10 , де вона вказує, що 18.02.2018 року біля 14-30 вона направлялась додому, вийшла на зупинці біля ринку, перейшла дорогу та пішла в бік дому, виходячи на зустріч автобусу, який наїхав на бабусю. Вказує, що автобус тільки почав рух, місце наїзду на неї розташоване біля заднього правого колеса, пішохід знаходився під автобусом в лежачому положенні в полі її зору близько двох секунд, після чого автобус здійснив наїзд на пішохода. Вона уточнила, що тільки пішохід впала, а потім водій почав рух на автобусі.

(т.1 а.с.204-205, 206);

- Висновок експерта авто-техніка № 370/18 від 20.03.2018, згідно якого в ситуації, що склалася у даній дорожній обстановці водій автобусу I-VAN ОСОБА_7 повинен був діяти згідно з вимогами п. 10.1 Правил дорожнього руху України. З причин вказаних в дослідницькій частині висновку, вирішити питання про те, чи мав водій ОСОБА_7 технічні можливість запобігти наїзду на пішохода шляхом виконання Правил дорожнього руху України, немає можливості. З причин вказаних в дослідницькій частині висновку, вирішити питання про те, чи маються в діях водія ОСОБА_7 невідповідності вимогам Правил дорожнього руху України, які знаходяться в причинному зв`язку з настанням даної події, немає можливості.

(т.1 а.с.207-209);

- Висновок експерта авто-техніка № 349/18 від 19.03.2018, згідно якого у даній дорожній обстановці водій автобусу I-VAN ОСОБА_7 повинен був діяти згідно з вимогами п. 10.1 Правил дорожнього руху України. У даній дорожній обстановці водій автобусу I-VAN ОСОБА_7 мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода виконанням вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України. У діях водія автобусу I-VAN ОСОБА_7 є невідповідності вимогам п. 10.1 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору, перебували у причинному зв`язку з подією даної ДТП.

(т.1 а.с.209-210);

- Протокол слідчого експерименту від 12.02.2019 (схема до нього) де, свідку ОСОБА_10 за допомогою манекену було запропоновано вказати як розміщувався пішохід на місці падіння, також з допомогою секундоміру було встановлено, що після падіння до початку руху автобусу I-VAN пройшло 1,8 секунд. Крім того, було запропоновано вказати скільки часу пройшло з моменту відновлення (початку) руху автобуса I-VAN до моменту наїзду на пішохода в положенні лежачи. За допомогою секундоміра та водія ОСОБА_7 , який почав рух автобусу I-VAN до моменту початку руху до наїзду пройшов час 2,8 секунд. Манекен було видно з робочого місця водія.

(т.1 а.с.225-226, 227);

- Протокол слідчого експерименту від 12.02.2019 (схема до нього) де, обвинувачений ОСОБА_7 дав показання про те, що 18.02.2018 року він керував технічно справним автобусом I-VAN р.н. НОМЕР_1 , рухався по вул. Золочівській, з боку 1-го Золочівського провулку, в бік пр. Слави. Біля будинку №21 є зупинка, на якій він зупинився для висадки пасажирів. Це була передостання зупинка, на якій вийшли майже всі пасажири. Він почекав, поки всі вийдуть, глянув по дзеркалам, закрим двері, ще раз глянув по дзеркалах і почав рух, так як нікого не було. Коли він почав рух та відразу автобус розгойдався, він зупинився, вийшов з нього, та побачив як з під заднього правого колеса витягували бабусю, яку він побачив вже на тротуарі. Він не суттєво переставив автобус, а саме здав назад, для зручного під`їзду швидкої допомоги. Там, де знаходилась бабуся було слизько, накат снігу та льоду. Після чого бабусю перенесли на зупинку, де вона намагалась комусь зателефонувати. Потім приїхала швидка, забрала бабусю в лікарню. Він залишився на місці ДТП, до кінця його оформлення. За показаннями обвинуваченого були здійснені заміри, згідно яких ОСОБА_7 повідомив, що пішохода не бачив та не зможе вказати характер руху пішохода, так як пішохід впав та знаходився в лежачому положенні. Далі обвинуваченому було запропоновано за допомогою секундоміра вказати яку відстань він подолав на автобусі I-VAN до моменту коли хитнуло автобус, на що ОСОБА_7 зайняв місце водія, понятий був навпроти заднього правого колеса з рулеткою, після чого за допомогою секундоміра водій почав рух автобусу I-VAN та запинився там, де хитнуло автобус, відстань яку він проїхав склала 0,5 м., час за який віг подолав цю відстань склав 2,0 секунд.

(т.1 а.с.228-229, 230);

Допитані за клопотанням представника потерпілого в судовому засіданні суду експерти авто-техніки Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , в судовому засіданні заявили, що в ході проведеного слідчого експерименту, який відбувся 12.02.2019 року, їх участь зводилась до надання допомоги слідчому, як спеціалістів. За наслідками якого додатково було підтверджено можливість водія ОСОБА_7 бачити у бокове дзеркало заднього виду людину лежачи біля заднього правого колесу транспортного засобу та визначено період часу між падінням потерпілої та рухом автобусу, якого достатньо аби перевірити безпеку перед початком руху.

- Висновок експертів за результатами проведення комплексної судово-медичної та авто-технічної експертизи № 1238/26625/08-196/19 від 11.12.2019 року з мотивів, викладених в дослідницькій частині висновку, вирішити питання про те, яким було взаємне розташування автобуса і пішохода в момент наїзду, та який механізм контактування пішохода з автобусом не представилось можливим. Можливо лише стверджувати, що в момент перекочування колеса автобуса через ноги потерпілої остання знаходилась в положенні лежачи. В даному випадку технічна оцінка дій для водія ОСОБА_7 повинна проводитися відповідно до вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України, тобто наявністю можливості бачити пішохода поряд з автобусом перед початком руху, а не застосуванням ним гальмуванням автобуса з моменту падіння пішохода. У зв`язку з цим вирішити питання про те, чи мав водій ОСОБА_7 технічну можливість зупинити автобус до місця наїзду на пішохода, з моменту падіння, позбавлено логічного сенсу.

(т.2 а.с.31-36)

Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснив, що необхідно було встановити все, що було до наїзду на пішохода, а з проведеного дослідження неможливо встановити, внаслідок чого відбулося його падіння на дорогу, а саме, внаслідок самовільного падіння пішохода з послідуючим перекочуванням коліс автобуса через ноги постраждалої, чи внаслідок того, що її падіння відбулося від контакту з автобусом та послідуючим падінням на дорогу. Відсутність вказаних інформативних ознак на автобусі та неможливість ідентифікувати, внаслідок чого відбулося падіння пішохода на дорогу, не дає можливості встановити, яким було взаємне розташування автобуса і пішохода в момент наїзду, та який механізм контактування пішохода з автобусом.

Недопустимості досліджених доказів щодо фактичних обставин події судом не встановлено, відповідних клопотань сторонами заявлено не було.

Так, обговорюючи позицію обвинуваченого та його захисника, суд не приймає до уваги їх твердження про те, що немає доказів винуватості саме водія автобусу ОСОБА_7 не в дорожньо-транспортній пригоді, а саме в трагічному випадку, який стався на зупинці автобусу 18.02.2018 року, оскільки зазначена позиція спростовується сукупністю вищенаведених досліджених в судовому засіданні доказів, у тому числі висновком автотехнічної експертизи №349/18 від 19.03.2018 р., де експертом констатовано, що з технічної точки зору, причиною даної ДТП-наїзду на пішохода є невідповідності дій водія автобусу I-VAN ОСОБА_7 вимогам п. 10.1 ПДР України.

Визначальним за даних обставин суд вважає той факт, що в даній дорожній ситуації ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно до вимог п.10.1 Правил дорожнього руху України, тобто перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен був переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

В той час як виходячи з висновку авто-технічної експертизи №349/18 від 19.03.2018р., у даній дорожній обстановці технічна можливість запобігти наїзду на пішохода, для водія ОСОБА_7 , визначалася виконанням вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України.

Оскільки водій ОСОБА_7 , керуючи автобусом I-VAN, розпочавши рух, допустив наїзд на пішохода, яка лежала на проїзній частині та яку він мав об`єктивну можливість бачити, то в діях ОСОБА_7 є невідповідності вимогам п.10.1 Правил дорожнього руху України, які перебували з технічної точки зору, у причинному зв`язку з подією даної ДТП.

Суд не приймає до уваги досліджений в судовому засіданні протокол проведення повторного слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_10 від 05.02.2021 року, оскільки він не узгоджується з показами обвинуваченого даними у судовому засіданні та висновок експертів за результатами проведення комплексної судової авто-технічної та судово-медичної експертизи №9701/1509/08-106/20121 від 26.01.2023 року, яку проведено за клопотанням сторони обвинувачення з наступних підстав. Так, у висновку вказано, що з причин, вказаних в дослідницькій частині, питання про те, яким було взаємне розташування автобуса і пішохода в момент наїзду, та який механізм контактуванням пішохода з автобусом не представилось можливим. В момент перекочування коліс автобуса I-VAN А07А-22 реєстраційний номер НОМЕР_1 через ноги постраждалої ОСОБА_8 , остання знаходилася у горизонтальному, чи близькому нього положенні тіла, а нижні кінцівки були відведені від тулуба, та лежали на дорозі. З причин, вказаних в дослідницькій частині висновку, вирішити питання ухвали суду: «Чи мав водій транспортного засобу автобусу I-VАN 07А-22, р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , технічну можливість запобігти їзду на пішохода ОСОБА_8 . враховуючи дані слідчого експерименту від 05.02.2021 року за участю свідка ОСОБА_10 , її покази надані в судовому засіданні; покази надані на слідчому експерименті про те що вона йшла на зустріч стоячому на зупинці транспортному засобу - автобусу, а потім транспортному засобу що почав рух, враховуючі відстань, на якій вона знаходилась, погодні умови (слизька дорога) та з урахуванням росту потерпілої, зазначеного в судово-медичній експертизі (150 см)»,- експертним шляхом, з технічної точки зору, на даному етапі дослідження не представляється можливим. З причин, вказаних в дослідницькій частині висновку, вирішити питання ухвали суду: «Чи мав водій транспортного засобу автобусу I-VАN 07А-22, р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_7 технічну можливість запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_8 , враховуючийого покази надані в судовому засіданні, дані слідчого експерименту від 05.02.2021 року за участю водія П ОСОБА_15 та з урахуванням росту потерпілої, зазначеного в судово- медичній експертизі (150 см)? Чи мав водій ОСОБА_7 технічну можливість зупинитися до місця наїзду на потерпілу ОСОБА_8 у момент виникнення небезпеки для пішохода, тобто в момент її падіння з тротуару, враховуючі данні слідчого експерименту від 05.02.2021 з водієм ОСОБА_7 .?», - експертним шляхом, з технічної точки зору, на даному етапі дослідження не представляється можливим.

Тобто, обсяг вихідних даних, які використовувались під час проведення вказаної експертизи, з урахуванням протоколу слідчого експерименту від 05.02.2021р. не дає можливості експерту надати висновок на запитання вказані в ухвалі суду. (т.2 а.с.164-165; 181-190)

При цьому захисник обвинуваченого ОСОБА_6 вважала недоцільним призначення цієї експертизи.

Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_16 показав, що ним на підставі наданих вихідних даних, була проведена судова авто-технічна експертиза №9701/1509/08-106/20121 від 26.01.2023 року. Та, з причин відсутності в ухвалі суду вихідних даних, згідно показань водія ОСОБА_7 , та в ухвалі суду не конкретизовано згідно показів якого засідання в матеріалах кримінального провадження необхідно провести дослідження.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 22 КПК України сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Під час розгляду справи у суді сторона захисту не була позбавлена можливості подавати докази на захист обвинуваченого, проте не скористалась своїм правом клопотати перед судом про призначення у справі, зокрема, комісійної судової експертизи, щодо якої судом було відмовлено за клопотанням сторони обвинувачення.

Таким чином, суд вважає за необхідним взяти за основу в якості належного доказу наявності невідповідності дій водія ОСОБА_7 вимогам п. 10.1 ПДР України саме висновок авто-технічної експертизи №349/18 від 19.03.2018 р., оскільки цей висновок відповідає встановленим обставинам, був складений з урахуванням вихідних даних, які надали можливість надати експерту відповіді на поставлені запитання.

Оцінюючи доведеність винуватості обвинуваченого у скоєнні інкримінованого злочину, суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Зокрема, у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» від 06 грудня 1998 року Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).

Аналіз вищенаведених показів обвинуваченого, потерпілого та досліджених письмових доказів у їх сукупності, які суд визнає належними та допустимими, дозволяє суду зробити висновок про те, що доведеність винуватості обвинуваченого у порушенні водієм правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілій смерть, випливає із сукупності вище встановлених ознак та неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, що дозволяє суду поза розумним сумнівом дійти до висновку, що вина обвинуваченого у судовому засіданні у скоєнні злочину, зазначених у вироку доведена повністю, та органом досудового розслідування дії обвинуваченого правильно кваліфіковані за ч.2 ст. 286 КК України.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.337 КПК, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Відповідно до ст.89 КПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи вищевказані досліджені судом докази по кримінальному провадженню, суд визнає їх належними, допустимими та достовірними, а сукупність зібраних доказів - достатніми та взаємозв`язаними між собою, тому покладає їх в основу обвинувального вироку.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, щодо відсутності в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України не знайшли свого підтвердження так, як вказані доводи спростовуються, дослідженими в ході судового розгляду письмовими доказами, які узгоджуються із дослідженими матеріалами кримінального провадження, і підстав ставити їх під сумнів у суду не виникає.

На їх погляд, як з першого допиту і по теперішній час ОСОБА_7 вважає, що це був нещасний випадок.

Вважають, що слідчим не було отримано та долучено належних та допустимих доказів винуватості ОСОБА_7 .

Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року №13-31кс19 зазначила:

Диспозиція статті 286 КК сформульована законодавцем як бланкетна, тому для встановлення ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого цією статтею, потрібно проаналізувати ті нормативно-правові акти, які унормовують правила безпеки руху й експлуатації транспорту, насамперед ПДР, для з`ясування, які саме порушення цих правил були допущені особою, котра керувала транспортним засобом у момент ДТП.

При цьому належить враховувати, що злочин, передбачений статтею 286 КК, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 статті 286 КК, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причинному зв`язку.

Таким чином, об`єктивна сторона даного складу злочину включає такі обов`язкові елементи: діяння (дія або бездіяльність); обстановку; суспільно - небезпечні наслідки (середньої тяжкості тілесне ушкодження - частина 1, смерть потерпілого або тяжке тілесне ушкодження - частина 2, загибель кількох осіб - частина 3; причинний зв`язок між суспільно небезпечним діянням та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

Діяння полягає в порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. Воно може вчинятися шляхом дії або бездіяльності й полягати у: 1) вчиненні дій, заборонених правилами (наприклад, керування транспортним засобом у стані сп`яніння чи без посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії тощо); 2) невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту (незниження швидкості руху відповідно до дорожньої обстановки, недотримання безпечного інтервалу тощо).

Обстановка вчинення злочину характеризується тим, що діяння вчиняється та наслідки настають в обстановці дорожнього руху.

Причинний зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винуватою особою, неминуче зумовлює шкідливі наслідки, передбачені статті 286 КК.

Допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи: а) порушення, які самі собою (без порушення інших правил ПДР) не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені у статті 286 КК; б) порушення, які самі собою (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і тим самим виступають як головна, вирішальна умова, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце.

Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених статтею 286 КК, тобто перебували у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.

Тільки порушення ПДР, які містять у собі реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньою причиною їх настання у кожному конкретному випадку ДТП, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого статтею 286 КК.

Велика Палата звернула увагу на те, що склад злочину, передбачений статтею 286 КК, утворює не будь- яке недотримання особою, котра керує транспортним засобом, вимог ПДР, а лише таке, що безпосередньо призвело до зазначених у цій статті наслідків.

Крім того, суд звертає увагу на те, що причинний зв`язок в автотранспортних злочинах відрізняється тим, що він встановлюється не між діями водія та наслідками, що настали, а між порушеннями ПДР та відповідними наслідками.

Обвинувачений у своїх показаннях вказує на те, що він не спростовує подій 18.02.2018 року, а саме те, що заднім правим колесом автобусу за кермом якого він був, здійснив наїзд на кінцівки гр. ОСОБА_8 , яка послизнулася на тротуарі та впала.

Тож на погляд суду це є фактичним визнанням тих обставин, що саме від дій обвинуваченого настали такі наслідки, як ДТП та смерть потерпілої. Відповідно до встановлених фактичних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_7 перебувають у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та завданням потерпілій тілесних ушкоджень, що спричинило смерть ОСОБА_8 .

Суд констатує, що в діях ОСОБА_7 також наявні ознаки грубої необережності, яка виразилась у невиконанні ним п. 10.1 ПДР, тобто «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху».

Таким чином, той факт, що небезпеку для руху, а саме перебування пішохода частково під транспортним засобом, створено внаслідок того, що ОСОБА_8 , 1927 року народження, впала з правого боку автобуса та знаходилась у лежачому положенні, не звільняє водія від виконання вимог зазначеного пункту Правил.

Аналізуючи вище викладене, суд кваліфікує дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілій ОСОБА_8 , та його вину у вчиненні даного кримінального правопорушення вважає доведеною.

Суд, керуючись ст. 65 КК України, при призначені покарання обвинуваченому, враховує ступінь тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення, яке у відповідності до правил ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів і яке вчинено з необережності, обставини його скоєння, критичне ставлення обвинуваченого до вчинених ним дій, дії потерпілої, дані про особу обвинуваченого, зокрема, що ОСОБА_7 на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, розлучений, має з колишньою дружиною двох спільних дітей : ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що проживають разом з матір`ю, бере участь у їх вихованні, з колишньою дружиною підтримує дружні стосунки, працював офіційно на ТОВ «Експресс», має постійне місце проживання, до кримінальної відповідальності притягується вперше. Обставин, які пом`якшують, чи обтяжують відповідальність обвинуваченого судом не встановлено.

Разом з тим, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, форму вини, відсутність попередніх судимостей, враховуючи конкретні обставини справи, зокрема дії потерпілої, яка фактично створила небезпечну ситуацію, але яка не звільняла водія від виконання ПДР за даних умов, суд визнає необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів призначення йому основного покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк та у межах, встановлених санкцією статті Особливої частини Кримінального кодексу України, за якою він обвинувачується і яка передбачає відповідальність за вчинений злочин, так як відсутні передбачені законом підстави для застосування до призначеного покарання положень ст.75,76 КК України, а також ст. 69 КК України, які б давали суду можливість прийти до висновку про звільнення обвинуваченого від відбуття покарання із випробуванням, або застосування до нього більш м`якого покарання. При цьому суд враховує позицію доводів сторони обвинувачення, потерпілої та її представника, щодо призначення обвинуваченому міри покарання пов`язаної із позбавленням волі. Але для досягнення цілей виховання та попередження вчинення нових злочинів, враховуючи відсутність судимостей, наявність дітей на утриманні, суд вважає необхідним не застосовувати максимальної санкції, яка передбачена ч. 2 ст. 286 КК України.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд враховує грубе порушення Правил дорожнього руху з боку обвинуваченого, що спричинило тяжкі наслідки, та приходить до висновку про призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом на строк три роки.

При вирішенні питання про додаткове покарання суд виходить з того, що сторона обвинувачення просить його призначити в якості додаткового.

З досудової доповіді стосовно ОСОБА_7 , яка на вимогу суду була надана 02.05.2018 начальником Харківського районного відділу з питань пробації Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації МЮ вбачається, що з урахуванням інформації, яка характеризує особистість обвинуваченого та його спосіб життя, соціальне оточення, історію правопорушень, а також середню ймовірність вчинення повторного правопорушення, орган пробації вважає виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високу небезпеку суспільства (у т.ч. окремих осіб).

При цьому в порядку підготовки досудової доповіді зі слів ОСОБА_7 , який брав на той момент активну участь у її складанні, надавав необхідні документи, останній у вчиненому щиро розкаюється, вину визнає.

Обговорюючи законність та обґрунтованість цивільного позову, судом встановлено наступне.

Потерпілою ОСОБА_9 до початку судового розгляду був заявлений цивільний позов про відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю, в якому вона просила стягнути з ТОВ «Експресс» на свою користь матеріальну шкоду в сумі - 45 377,00грн., і моральну шкоду в сумі - 500 000,00грн.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що у зв`язку зі смертю її рідної сестри - ОСОБА_8 , нею та ОСОБА_4 було укладено договір доручення № б/н від 20.03.2018 р. У відповідності до умов якого вона доручила ОСОБА_4 здійснити організацію та проведення поховання її рідної сестри - ОСОБА_8 , з подальшим відшкодуванням документально підтверджених витрат, понесених ОСОБА_4 під час виконання його умов.

Ухвалою суд від 23.04.2018 року було залучено в якості цивільного співвідповідача ТОВ «Експресс», з яким водій ОСОБА_7 перебував у трудових відносинах, як власника автобуса I-VАN 07А-22, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

В обґрунтування матеріальних витрат заподіяних здоров`ю ОСОБА_8 , потерпіла ОСОБА_9 надала документи, які підтверджують факт понесення матеріальних витрат на лікування сестри, з подальшим відшкодуванням організованих за власні кошти похованням, про що свідчать фіскальні чеки та товарний чек, як розрахункові документи.

Розмір та наявність моральної шкоди обґрунтовує сильними душевними хвилюваннями та стражданнями, пережитими нею за час перебування рідної сестри - ОСОБА_8 , на стаціонарному лікуванні, а також у зв`язку з подальшою її смертю.

Ухвалою суду від 19.11.2020 року ОСОБА_4 було визнано потерпілою у вказаному кримінальному проваджені та цивільним позивачем.

Щодо позовних вимог потерпілої до обвинуваченого про відшкодування моральної шкоди, суд керується наступними вимогами закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини.

У відповідності ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушення нормальних життєвих зв`язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Судом об`єктивно встановлено, що потерпіла ОСОБА_4 мала безпосередньо пряме, а не опосередковане відношення до вказаних обставин, згідно розписки від 24.03.2018р. у відповідності до умов Договору доручення № б/н від 20.03.2018 року, отримала від ОСОБА_9 суму у розмірі 1 922, 59 коп., в якості відшкодування витрат, понесених нею. Про вказані обставини свідчить договір - замовлення № 110/сч від 20.03.2018р. між нею та КП «Ритуал». Вказана подія призвела до витрачання її часу, залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів.

В той же час, судом досліджувались копії товарних та фіскальних чеків за придбання лікарських препаратів, медикаментів та матеріалів медичного призначення на загальну суму 43 454, 48 грн.

Рахунки за організацію та проведення поховання на загальну суму 1 922, 59 грн.

Суд не приймає їх в якості доказу, так як оригінали суду не були надані, будь-які пояснення з приводу написання даної розписки ОСОБА_4 не надавались.

З огляду на викладене, позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Проте, ОСОБА_4 не позбавлена можливості звернутися до суду в порядку цивільного судочинства із позовом про відшкодування матеріальної шкоди.

Обвинувачений та його захисник цивільний позов не визнали, пославшись на відсутність правових підстав відшкодувати завдану шкоду.

При розгляді позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди суд виходить з такого.

Виходячи з положень ч.5 ст.9 КПК України, суд враховує практику Європейського Суду, зокрема рішення від 28.05.1985 року Серія А &96 справа Abdulaziz,Cabales and Balkandali v. United Kingdom, де враховано, що деякі форми моральної шкоди, зокрема емоційні страждання, за своєю природою не завжди можуть бути доведені чимось конкретним.

Однак заявлений потерпілою розмір моральної шкоди у розмірі 500 000 грн. суд вважає завищеним, тому, виходячи з принципу розумності і справедливості, слід стягнути 100 000,00 грн. моральної шкоди. Доказів заподіяння моральної шкоди потерпілій у більшому розмірі суду не надано.

Відповідно до вимог ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1167, ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Відповідно до положень ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Запобіжний захід у відношенні ОСОБА_7 не обирався, клопотань до суду з цього питання не надходило.

Відповідно до ст. 124 КПК України процесуальні витрати за проведення судово-авто технічної експертизи № 349/18 від 19.03.2021 у розмірі 1144,00 грн., судової авто технічної експертизи № 370/18 від 20.03.2018 у розмірі 572,00 грн., а всього у розмірі - 1716,00 грн. слід стягнути з ОСОБА_7 на користь держави.

Керуючись ст. ст. 369-371, 373, 374 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_7 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк - 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк - 3 (три) роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 відраховувати з моменту його фактичного затримання та приведення вироку для виконання.

Після набрання вироком суду законної сили ОСОБА_7 затримати та через ДУ «Харківський слідчий ізолятор» направити до місць відбування покарання.

Заявлений цивільний позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Експрес» на користь ОСОБА_4 у рахунок відшкодування моральної шкоди в сумі 100 000 (сто тисяч) грн.

У задоволенні інших позовних вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої злочином відмовити.

Роз`яснити потерпілій ОСОБА_4 її право звернутися з відповідним позовом в порядку цивільного судочинства.

Процесуальні витрати в сумі - 1144 (одна тисяча сто сорок чотири) грн. 00 коп. за проведення судової автотехнічної експертизи № 349/18 від 19.03.2018 та проведення судової автотехнічної експертизи № 370/18 від 20.03.2018 572 (п`ятсот сімдесят дві) грн. 00 коп. стягнути з ОСОБА_7 на користь держави.

Вирок може бути оскаржений в порядку статті 392 КПК України до Харківського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Харкова протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні.

Роз`яснити обвинуваченому право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Суддя ОСОБА_1