печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2024 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання слідчої Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_3 про арешт майна,

ВСТАНОВИВ:

11.03.2024 року в провадження слідчого судді Печерського районного суду м. Києва надійшло клопотання слідчої Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_3 про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, під час затримання громадянина ОСОБА_4 в порядку ст. 208 КПК України, з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, а саме: купюра номіналом 1000 (тисяча) гривень номер - АА0907490; купюра номіналом 1000 (тисяча) гривень номер - АИ9068661; купюра номіналом 1000 (тисяча) гривень номер - БЛ4505035; купюра номіналом 1000 (тисяча) гривень номер - БП0467126; купюра номіналом 1000 (тисяча) гривень номер - АН8085554; купюра номіналом 1000 (тисяча) гривень номер - АД8979568; купюра номіналом 200 (двісті) гривень номер - УХ0085165; купюра номіналом 100 (сто) гривень номер - УД6871459; купюра номіналом 100 (сто) гривень номер - УУ3440084, які поміщено до сейф-пакету Державного бюро розслідувань - S1008968.

В обґрунтування свого клопотання слідчий зазначає, що Головним слідчим управлінням Державного бюро розслідувань здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001760.

В рамках зазначеного вище кримінального провадження складено та підписано повідомлення про підозру ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 368 КК України, тобто в одержанні службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди.

Слідчий вказує, що з метою забезпечення конфіскації, як виду покарання, необхідно накласти арешт на вилучені грошові кошти.

В судове засідання слідча не з`явилася, надала на адресу суду письмове клопотання, в якому підтримала його клопотання, просила задовольнити з підстав, зазначених у ньому.

Власник майна до судового засідання не з`явився. Від захисника підозрюваного ОСОБА_4 -адвоката ОСОБА_5 надано на адресу суду письмове клопотання, у якому він просив відмовити у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна, наголосив, що вилучені грошові кошти не є особистою приватною власністю підозрюваного, а належать його сину ОСОБА_6 , який є офіційно працевлаштований та має дохід. Просив розгляд клопотання здійснювати без їх участі.

Слідчим суддею визнано за можливе проводити розгляд клопотання у відсутності учасників кримінального провадження, оскільки їх неявка не перешкоджає такому розгляду.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали провадження за клопотанням, письмові заперечення сторони захисту, доходить наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що Головним слідчим управлінням Державного бюро розслідувань здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001760.

26.02.2024 під час затримання громадянина ОСОБА_4 в порядку ст. 208 КПК України, у нього було вилучено грошові кошти, а саме: купюра номіналом 1000 (тисяча) гривень номер - АА0907490; купюра номіналом 1000 (тисяча) гривень номер - АИ9068661; купюра номіналом 1000 (тисяча) гривень номер - БЛ4505035; купюра номіналом 1000 (тисяча) гривень номер - БП0467126; купюра номіналом 1000 (тисяча) гривень номер - АН8085554; купюра номіналом 1000 (тисяча) гривень номер - АД8979568; купюра номіналом 200 (двісті) гривень номер - УХ0085165; купюра номіналом 100 (сто) гривень номер - УД6871459; купюра номіналом 100 (сто) гривень номер - УУ3440084.

В рамках зазначеного вище кримінального провадження складено та підписано повідомлення про підозру ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 368 КК України, тобто в одержанні службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди.

З урахуванням положень ст. 12 КК України, злочин, передбачений ч. 3 ст. 368 КК України, є тяжким злочином, санкцією якого передбачено додаткове покарання у вигляді конфіскації майна.

З тексту клопотання про арешт майна вбачається, що вилучені грошові кошти належать підозрюваному ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст.94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Враховуючи, що обов`язковою передумовою, яка обґрунтовує необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, є наявність достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину та наявність обґрунтованої підозри, розумність та спімірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, третіх осіб.

Окрім того, згідно з ч. 10 ст. 170 КПК не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Разом з тим, матеріали кримінального провадження не містять беззаперечних доказів на підтвердження належності ОСОБА_4 вилучених грошових коштів, з урахуванням наданих заперечень стороною захисту, а іншої мети накладення арешту на майно окрім конфіскаціїї майна - слідчою у клопотанні не зазначено.

Беручи до уваги викладене вище, оцінюючи розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна, обґрунтованість необхідності обмеження у праві власності майном, слідчий суддя приходить до висновку, що у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна слід відмовити.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 107, 131, 132, 171-173, 309 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання слідчої Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_3 - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1