Справа №297/3582/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , з участю прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , перекладача ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду судове кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000228 від 03 квітня 2023 року відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Берегове Закарпатської області, мешканця АДРЕСА_1 , із освітою 8 класів, не працюючого, не одруженого, не судимого, громадянина України,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ст. 336 КК України,-

встановив:

ОСОБА_5 , будучи достовірно обізнаним про введення на підставі Указів Президента України на всій території України воєнного стану та запровадження загальної мобілізації, 22.03.2023, перебуваючи у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , що на АДРЕСА_2 , після проходження медичного огляду військово-лікарською комісією, якою визнаний здоровим та придатним для проходження військової служби, не маючи передбачених ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, отримав повістку на відправку з`явитися о 10:00 год. 23.03.2023 до ІНФОРМАЦІЯ_2 , що за вищевказаною адресою, з подальшим направленням до військової частини Збройних Сил України.

Однак, ОСОБА_5 , діючи умисно, з метою ухилення від мобілізації, о 10:00 год. 23.03.2023 до ІНФОРМАЦІЯ_2 , що на АДРЕСА_2 для відправки до військової частини Збройних Сил України не прибув, чим у такий спосіб ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.

Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст. 336 КК України, тобто в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ст. 336 КК України не визнав та пояснив, що точної дати та часу вже не пам`ятає, отримав повістку до ІНФОРМАЦІЯ_3 та військово-лікарською комісією був визнаний придатним для несення служби. Не заперечив, що отримав повістку про необхідність прибуття наступного дня до вищевказаного центру для подальшого відправлення до військової частини для проходження військової служби , однак до такого не прибув, оскільки вважав, що має право на відстрочку. Разом з тим, ствердив, що проживає зі співмешканкою ОСОБА_7 без реєстрації шлюбу та є біологічним батьком сімох їх спільних дітей, троє з яких є неповнолітніми, перебувають на його утриманні та вихованні. Однак, у свідоцтвах про народження дітей запис про батька таких проведено зі слів матері. А тому вважає, що не підлягає призову на військову службу під час мобілізації та має перебувати на волі, оскільки має дітей та онуків, яких утримує.

Незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_5 свою вину в пред`явленому обвинуваченні не визнав, суд вважає, що його вина в скоєнні злочину, передбаченого ст. 336 КК України підтверджується дослідженими в ході судового розгляду кримінального провадження доказами, наданими стороною обвинувачення та спростовує позицію обвинуваченого про відсутність в його діях складу злочину, передбаченого ст. 336 КК України, яку суд розцінює як спосіб захисту, обраний ним з метою уникнення від кримінальної відповідальності за скоєний злочин.

Так, допитаний в ході судового розгляду кримінального провадження свідок ОСОБА_8 пояснив, що працює лікарем в Берегівській ЦРЛ та є головою військово-лікарської комісії. Ствердив, що військово-лікарською комісією ОСОБА_5 був визнаний придатним до військової служби, про що його було повідомлено, в чому останній і розписався.

Також, вина обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 336 КК України є доведеною в ході судового розгляду матеріалами кримінального провадження, наданими стороною обвинувачення та дослідженими судом, які повністю узгоджуються між собою та відповідають обставинам пред`явленого обвинувачення.

Так, згідно довідки військово-лікарської комісії №57/1/207 від 22.03.2023 та картки обстеження та медичного огляду від 22.03.2023 щодо солдата ОСОБА_5 , 1973 року народження, останній визнаний придатним до військової служби (а.с. 49-50).

Згідно розписки №М-2697 22.03.2023 ОСОБА_5 отримав повістку про явку о 10.00 год. 23.03.2023 до ІНФОРМАЦІЯ_3 для відправлення до військової частини, про що і розписався (а.с. 48а).

Враховуючи наведене, вищевказані докази надані стороною обвинувачення та досліджені судом в ході судового розгляду кримінального провадження, суд, в розумінні ст.ст. 85, 86 КПК України визнає належними та допустимими доказами по даному кримінальному провадженню, які беззаперечно підтверджують вину ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 336 КК України.

Так, статтею 17 Конституції України передбачено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки, є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Згідно ст. 65 Конституції України та ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України.

Разом з тим, суд враховує пояснення обвинуваченого ОСОБА_5 , який в ході судового розгляду кримінального провадження не заперечив, що військово-лікарською комісією був визнаний придатним до військової служби та отримавши повістку про явку до ІНФОРМАЦІЯ_3 для подальшого відправлення до військової частини Збройних сил України для проходження військової служби не з`явився.

Причину своєї неяки 23.03.2023 до ІНФОРМАЦІЯ_3 для подальшого відправлення до військової частини пояснив тим, що вважає, що має право на відстрочку від призову на військову службу, оскільки проживає зі співмешканкою ОСОБА_7 без реєстрації шлюбу та є біологічним батьком сімох їх спільних дітей, троє з яких є неповнолітніми, перебувають на його утриманні та вихованні.

Так, право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації передбачено ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Згідно абз. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (в редакції чинній на час вчинення кримінального правопорушення), не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років.

Допитана за клопотанням сторони захисту свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показала, що проживає разом з ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу. Останній являється біологічним батьком сімох їх спільних дітей. На даний час вони спільно виховують трьох їх неповнолітніх дітей. Однак, запис про батька дітей у свідоцтвах про їх народження проведено на підставі ст. 135 СК України, за її вказівкою, а тому, запис про батька останніх не відповідає анкетним даним батька дітей ОСОБА_5 ..

Як встановлено, згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , серії НОМЕР_1 від 27 лютого 2020 року, батьком останньої зазначений ОСОБА_10 (а.с. 57).

Згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , серії НОМЕР_2 від 15 лютого 2020 року, батьком останньої зазначений ОСОБА_12 (а.с. 58).

Також, згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , серії НОМЕР_3 від 20 лютого 2020 року, батьком останньої зазначений ОСОБА_10 (а.с. 59).

При цьому, стороною захисту не надано доказів того, що запис про батька неповнолітніх дітей ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у Книзі реєстрації народжень здійснено відповідно до ст. 135 СК України, за вказівкою матері - ОСОБА_7 , а також доказів, що обвинувачений ОСОБА_5 є батьком вказаних неповнолітніх дітей.

Пояснення ж обвинуваченого ОСОБА_5 , а також свідка ОСОБА_7 , яка є співмешканкою останнього про наявність у них трьох неповнолітніх спільних дітей, що за твердженням сторони захисту, дає право на відсточку обвинуваченому ОСОБА_5 від призову на військову службу під час мобілізації суд оцінює критично, оскільки таке не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження, а також враховує, що суд не наділений повноваженнями перевіряти та надавати право, у разі наявності такого, на відсточку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», і таке виключно є правом відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Разом з тим, слід врахувати, що у разі наявності підстави для отримання відстрочки, автоматично вона не виникає і таке є лише правом на отримання відстрочки, яке необхідно реалізувати у ІНФОРМАЦІЯ_7 , шляхом проходження певної процедури.

А тому, як встановлено в судовому засіданні, право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» обвинувачений ОСОБА_5 на час вчинення кримінального правопорушення не мав (не отримував), доказів того, що останній звертався із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, про таке заявляв і таку відповідним органом ( ІНФОРМАЦІЯ_8 ) було надано останньому, стороною захисту не надано.

Разом з тим, з пояснень обвинуваченого ОСОБА_5 встановлено, що останній фактично не оспорює той факт, що був визнаний військово-лікарською комісією придатним для несення служби та отримав повістку про необхідність прибуття на 10.00 год. 23.03.2023 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 для подальшого відправлення до військової частини Збройних сил України для проходження військової служби, а також те, що у зазначений час він не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Таким чином, судом поза розумним сумнівом встановлено, що ОСОБА_5 , будучи військовозобов`язаним та визнаним у встановленому законом порядку придатним для проходження військової служби, та будучи належним чином повідомленим у встановленому законом порядку про необхідність прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 10:00 год. 23.03.2023 для відправки до військової частини Збройних сил України для проходження військової служби, до такого не прибув, чим у такий спосіб ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, чим порушив ст. 65 Конституції України, Указ Президента України № 65/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію» та Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ухилившись в такий спосіб від призову на військову службу під час мобілізації.

Враховуючи вищенаведене, суд не вбачає підстав для виправдання обвинуваченого ОСОБА_5 за ст. 336 КК України, як просила сторона захисту, оскільки таке не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження та спростовується вищенаведеним.

При цьому, стороною обвинувачення надано суду докази, зібрані під час досудового розслідування, які судом визнані допустимими та належними, що в сукупності дають підстави для визнання особи винною у пред`явленому обвинуваченні.

Відповідно до ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінюючи кожний доказ, досліджений у судовому засіданні з точки зору належності, допустимості, достовірності, та їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, суд прийшов до висновку, що вина ОСОБА_5 у вчиненні ним злочину, передбаченого ст. 336 КК України, тобто в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації є доведеною, а юридична кваліфікація його дій за зазначеною статтею правильною.

Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання особі, у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання; особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Обираючи обвинуваченому ОСОБА_5 вид та міру покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом"якшують покарання обвинуваченого.

Те, що ОСОБА_5 є раніше не судимим (а.с. 48), за місцем проживання характеризується позитивно (а.с. 56), суд відповідно до ст. 66 КК України враховує, як обставини, що пом`якшують його покарання.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 в ході судового розгляду кримінального провадження не встановлено.

Як вбачається з досудової доповіді, наданої Берегівським РВ №1 філії ДУ «Центр пробації» в Закарпатській області, ОСОБА_5 є раніше не судимим, до кримінальної відповідальності не притягався, та враховуючи спосіб життя останнього, інформацію, що характеризує його особистість, середній ризик вчинення повторного правопорушення, середній ризик небезпеки для суспільства, орган пробації вважає, що виправлення ОСОБА_5 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (у.т.ч. окремих осіб) (а.с. 72-76).

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», такий постановив звернути увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги КПК України стосовно призначення покарання.

На підставі вищевикладеного, враховуючи особу винного та конкретні обставини справи, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_5 покарання в межах санкції ст. 336 КК України у виді позбавлення волі, що на думку суду є необхідним для його виправлення та попередження вчинення ним в майбутньому нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами.

Речові докази: довідку військово лікарської комісії від 22.03.2023, картку обстеження та медичного огляду від 22.03.2023 та повістку від 22.03.2023, які зберігаються в матеріалах кримінального провадження №297/3582/23, суд вважає, на підставі п. 7 ч. 9 ст. 100 КПК України, після набрання вироком законної сили, - залишити зберігати в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання (а.с. 48а-50, 63).

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_5 під час досудового розслідування не обирався. Клопотань про обрання відносно останнього запобіжного заходу в ході судового розгляду кримінального провадження не надходило.

Керуючись ст. ст. 100, 368, 370, 374 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Визнати винним ОСОБА_5 у пред`явленому йому обвинуваченні за ст. 336 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_5 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Речові докази: довідку військово лікарської комісії від 22.03.2023, картку обстеження та медичного огляду від 22.03.2023 та повістку від 22.03.2023, які зберігаються в матеріалах кримінального провадження №297/3582/23, після набрання вироком законної сили, - залишити зберігати в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.

Вирок оголошений і може бути оскаржений до Закарпатського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку, а копія вироку обвинуваченому та прокурору підлягає врученню негайно після проголошення.

Суддя ОСОБА_14