ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/1792/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/817/105/24 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - арешт майна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2024 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5

за участю:

прокурора - ОСОБА_6

представника власника майна ОСОБА_7 - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку в приміщенні Тернопільського апеляційного суду матеріали провадження №11-сс/817/105/24 за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 січня 2024 року про накладення арешту на майно,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 січня 2024 року клопотання прокурора відділу Тернопільської обласної прокуратури ОСОБА_9 про арешт майна задоволено та накладено арешт на матеріальні об`єкти, вилучені 23.01.2024 в ході проведення обшуків, в тому числі і на автомобіль SSANG YONG Rexton д.н.з. НОМЕР_1 , яким користувався підозрюваний ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ключі від транспортного засобу.

Представник власника майна ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що представник власника майна не був повідомлений про час та місце розгляду клопотання та дізнався про винесення оскаржуваної ухвали 19 березня 2024 року під час ознайомлення з нею та скасувати ухвалу слідчого судді в частині накладення арешту на майно ОСОБА_7 , постановити нову, якою скасувати арешт в рамках кримінального провадження № 0000471 від 22.06.2023 в частині майна, що належить ОСОБА_7 , а саме: автомобіля SSANG YONG Rexton, д.н.з. НОМЕР_1 , та ключів від нього.

Мотивує скаргу тим, що ні в клопотанні прокурора, ні в ухвалі слідчого судді не вказано, які конкретно відомості, сліди злочину містить вищенаведене майно та яким чином воно може використовуватись як знаряддя вчинення злочину, а відтак не доведено, що воно має ознаки речових доказів.

Зазначає, що в матеріалах справи відсутній додаток до протоколу обшуку, а саме: відеофіксації обшуку арештованого майна, який також не досліджувався в судовому засіданні, що свідчить про порушення слідчим суддею вимог ст. ст. 94, 370 КПК України.

Посилається на відсутність в матеріалах справи доказів того що арештоване майно, яке належить ОСОБА_7 , набуто кримінально протиправним шляхом або отримано внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Вказує, що автомобіль був куплений за кошти дядька ОСОБА_10 , які він йому позичив і використовується виключно для потреб сім`ї, а саме для перевезення та догляду за дітьми, які є інвалідами та не мають змоги самостійно пересуватися. Тому вважає що майно ОСОБА_7 не може виступати доказом в розумінні ст. 98 КПК України та жодним чином не може підтверджувати факт вчинення кримінального правопорушення.

Просить врахувати п. 2 підрозділу 2.6. розділу 2 "Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження" Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року, в якому йдеться про те що арешт може бути накладено на майно підозрюваного, обвинуваченого, осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. При цьому таке майно може перебувати як у згаданих осіб, так і в інших фізичних або юридичних осіб. Щодо осіб, які не є підозрюваними (яким у порядку, передбаченому ст. ст. 276-279 КПК, повідомлено про підозру, або яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення), обвинуваченими (особа, обвинувальний акт щодо якої передано до суду в порядку, передбаченому ст. 291 КПК України) або особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, не може бути прийнято ухвалу про арешт майна. Тому навіть якщо у слідчого судді є достатні підстави вважати, що певною особою було вчинено кримінальне правопорушення, він не має повноважень накладати арешт на майно особи, яка не є підозрюваним з метою конфісакції майна як санкції злочину.

Наголошує на тому, що накладений арешт не сприяє швидкому, повному та неупередженому розслідуванню у кримінальному провадженні та будь-яким чином не пов`язаний з розслідуванням конкретного злочину.

Вважає що накладений арешт порушує "справедливий баланс" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав ОСОБА_7 як власника майна.

Заслухавши суддю-доповідача, представника власника майна ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , який підтримали подану апеляцію з викладених у ній мотивів, пояснив що ОСОБА_7 та підозрюваний ОСОБА_10 перебувають протягом останніх 10 років у зареєстрованому шлюбі, автомобіль придбано за кошти, які позичив подружжю дядько підозрюваного 13.09.2023 року, прокурора, який проти задоволення апеляційної скарги заперечив, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних міркувань.

За правилами п. 3 ч. 2 ст. 395 КПК України, апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді може бути подана протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 113 КПК України будь-яка процесуальна дія під час кримінального провадження має бути виконана без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.

Як вбачається із матеріалів справи, оскаржувана ухвала слідчого судді була постановлена без участі власника майна ОСОБА_7 та її представника ОСОБА_8 . Копію повного тексту оскаржуваної ухвали представником ОСОБА_8 отримано 19 березня 2024 року, та після ознайомлення з її змістом 23 березня 2024 року подано апеляційну скаргу, у зв`язку з чим колегія суддів вважає поважними причини пропуску строку апеляційного оскарження, та приходить до висновку, що строк апеляційного оскарження ухвали слідчого судді підлягає поновленню.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки вищевказана ухвала слідчого судді фактично оскаржена представником власника майна ОСОБА_7 адвокатом ОСОБА_8 в частині накладення арешту на автомобіль SSANG YONG Rexton, д.н.з. НОМЕР_1 , та ключів від нього, колегія суддів, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, переглядає ухвалу слідчого судді в межах доводів апеляційної скарги, та лише щодо даного майна.

За правилами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Однак, даних вимог закону слідчий суддя при накладенні арешту на майно ОСОБА_7 дотримався не в повній мірі.

З клопотання та доданих до нього матеріалів вбачається, що СУ ГУНП в Тернопільській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000471 від 22.06.2023 за підозрою ОСОБА_11 , ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 311, ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 305 КК України, ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 311, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 311, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_14 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 305 КК України, ОСОБА_15 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307 КК України.

Обгрунтовуючи клопотання про арешт майна, дозвіл на обшук у якому було надано ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду, прокурор вказав про те, що 23.01.2024 в тому числі було проведено обшук автомобіля марки SSANG YONG Rexton, д.н.з. НОМЕР_1 , за участі ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час якого вилучено автомобіль SSANG YONG Rexton, д.н.з. НОМЕР_1 , та ключі від нього, які могли бути знаряддям вчинення кримінальних правопорушень, можуть зберігати на собі їх сліди або містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тому з метою збереження речових доказів просив накласти на них арешт, а також з огляду на те, що санкції статей кримінальних правопорушень у скоєнні яких підозрюється ОСОБА_10 передбачають покарання, в тому числі у виді конфіскації майна та з метою застосування спецконфіскації вказаного майна, яке використовувалось для вчинення кримінального правопорушення.

Слідчий суддя, задовольняючи клопотанння прийшов до висновку про те що матеріальні об`єкти, які вилучені 23.01.2024 в ході проведення обшуку, належать до речових доказів, відповідно до вимог ст. 98 КПК України, оскільки містять в собі відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому є підстави для накладення арешту на вказане майно, з метою забезпечення збереження речових доказів, а також у відповідності до п.3 ч.2 ст.170 КПК України з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання за злочини, у скоєнні яких підозрюється ОСОБА_10 .

При цьому слідчий суддя виходив з того, що накладення арешту на вказане майно зможе запобігти можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Колегією суддів встановлено, що титульним власником автомобіля марки SSANG YONG Rexton, д.н.з. НОМЕР_1 , є ОСОБА_7 , що вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданого 13.09.2023 року, його було придбано 13.09.2023 року у шлюбі з ОСОБА_10 та вилучено у підозрюваного під час обшуку у кримінальному провадженні № 0000471, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.06.2023 за ч. 2 ст. 255, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 311, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307 КК України.

Постановою слідчого вказаний транспорний засіб був визнаний речовим доказому кримінальному провадженні як такий що відповідає критеріям, визначеним ст.98 КПК України.

Однак, колегія суддів вважає що прокурором у суді не доведено, що майно, на яке він просить накласти арешт має доказове значення у кримінальномоу провадженні, а також ним не надано доказів на підтвердження необхідності використання в подальшому автомобіля для реалізації цілей досудового росзлідування ,в тому числі необхідності у проведенні будь - яких інших слідчих (розшукових) дій та судових експертиз у вказаному кримінальному провадженні.

Тому колегія суддів вважає що відсутня підстава для накладення арешту на вказане майно з метою забезпеченя збереження речових доказів.

В рамках вказаного кримінального провадження ОСОБА_10 було повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.255, ч.3 ст.307 КК України, санкції яких передбачають, окрім іншого, покарання у виді конфіскації майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна (ч. 2 ст. 131 КПК України).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

Відповідно до ч. 5 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому п. 3 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно з ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно зі ч. 4 ст. 173 КПК України у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Підозрюваний перебував у зареєстрованому шлюбі зі своєю дружиною на час придбання автомобіля.

Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначені вимоги закону встановлюють презумпцію спільної сумісної власності на майно, яке має ознаки набутого в шлюбі. Ця презумпція має враховуватися слідчим суддею при накладенні арешту на майно одного з подружжя, який є підозрюваним у кримінальному провадженні. Відступити від неї можливо тільки у випадку доведеності факту належності майна підозрюваному на праві особистої приватної власності.

Місце знаходження майна, порядок користування ним не визначають право власності на таке майно, а тому слідчий суддя дійшов помилкового висновку про належність підозрюваному вилучених коштів з тих міркувань, що вони знайдені у кімнаті, якою останній користувався.

Будь-яких даних про те, що вилучене майно набуто подружжям не в шлюбі або з інших підстав є особистою власністю ОСОБА_7 немає, а тому слід виходити з встановленої законом презумпції спільної сумісної власності на них підозрюваного та його дружини.

Доводи сторони захисту про те що підозрюваний позичив у 2023 році в свого дядька кошти для придбання автомобіля не спростовують того що автомобіль було придбано у шлюбі та не підтверджують того що автомобіль належить виключно його дружині, а тому підлягають відхиленню.

Доводи прокурора про те, що вилучений автомобіль належать підозрюваному та використовувався ним для перевезення психотропних речовин також не підтверджені жодними доказами та не спростовують презумпцію спільної сумісної власності на майно, набуте в шлюбі.

Як вже зазначалося, конфіскованим може бути тільки майно обвинуваченого, а тому воно має бути виділено із спільного майна подружжя на час його конфіскації.

Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

На стадії досудового розслідування, для забезпечення можливої конфіскації як виду покарання, слідчий суддя не має права здійснювати поділ спільного майна подружжя або виділяти частку підозрюваного у ньому.

Однак відповідно до ст.173 КПК України слідчий суддя зобов`язаний врахувати розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для третіх осіб.

З огляду на зазначені законодавчі вимоги при вирішенні питання арешту майна підозрюваного для забезпечення його можливої конфіскації як виду покарання правильним буде накладення такого арешту не на все спільне майно подружжя, а на частину (частку) підозрюваного у ньому. Такий підхід узгоджується і з правовою позицією Великої палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19).

При цьому, слід виходити із законодавчої презумпції рівності часток кожного із подружжя у спільній сумісній власності на майно при його поділі, якщо не доведено інше.

Отже, накладаючи арешт на цілий автомобіль, слідчий суддя не врахував положень ст.173 КПК України, що призвело до порушення права власності дружини підозрюваного на спільне майно.

Враховуючи встановлені обставини , а також принцип розумності та спів розмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, колегія суддів вважає необхідним частково задовольнити клопотання прокурора про накладення арешту на 1/2 частину зазначеного автомобіля, належного ОСОБА_16 шляхом заборони відчуження та розпорядження, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 170 КПК України, зазначений спосіб арешту майна не позначиться на інтересах власника майна та інших осіб.

Відповідно до ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності, яке є непорушним.

Вимогами ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожній особі мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що арешту підлягає не все майно, яке за законодавчо закріпленою презумпцією і не спростованою сторонами є спільною сумісною власністю подружжя, а лише його частина, яка належить підозрюваному та лише в частині заборони відчуження та розпорядження ним. У частині права дружини підозрюваного у спільній сумісній власності на майно ухвалу слідчого судді про його арешт слід скасувати, а в задоволенні клопотання слідчого - відмовити.

Керуючись ст.ст.132, 170-174,404, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

П О С ТА Н О В И Л А:

Строк на апеляційне оскарження поновити.

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 січня 2024 року в частині накладення арешту на автомобіль марки SSANG YONG Rexton д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 року випуску, який вилучено у ОСОБА_17 та ключів від транспортного засобу скасувати. Постановити нову , якою частково задовольнити клопотання прокурора , накласти шляхом заборони відчуження та розпорядження арешт на 1/2 частину автомобіля марки SSANG YONG Rexton д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та який вилучено у нього під час обшуку, а в частині задоволення клопотання прокурора про накладення арешту на 1/2 частину автомобіля марки SSANG YONG Rexton д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_3 , належного ОСОБА_7 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданого 13.09.2023 року ТСЦ 3243) та ключів від транспортного засобу відмовити.

В решті ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Ухвала є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді