ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2024 року

м. Київ

справа № 161/17202/22

провадження № 51-391км24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

а також у режимі відеоконференції

потерпілої ОСОБА_7

представника потерпілих ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора і представника потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000146, за обвинуваченням

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 3 ст. 286-1 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2023 року ОСОБА_12 засуджено за:

- ч. 1 ст. 135 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки;

- ч. 3 ст. 286-1 КК України до покаранняу видіпозбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 7 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів ОСОБА_12 шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у видіпозбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 7 років.

Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту ОСОБА_12 залишено до набрання вироком законної сили, строк відбуття покарання визначено рахувати з моменту приведення вироку до виконання і зараховано у строк відбуття покарання час затримання з 14 по 16 серпня 2022 року.

Стягнуто з ОСОБА_12 : на користь ОСОБА_10 у відшкодування моральної шкоди - 250 000 гривень та витрати на правничу допомогу - 20 450 гривень; на користь ОСОБА_6 у відшкодування моральної шкоди - 250 000 гривень та витрати на правничу допомогу - 22 450 гривень; на користь ОСОБА_11 у відшкодування моральної шкоди - 250 000 гривень та витрати на правничу допомогу - 22 450 гривень.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно з вироком суду ОСОБА_12 визнано винуватим у тому, що він 14 серпня 2022 року близько 10:53, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «BMW X5», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю близько 66,6 км/год проспектом Василя Мойсея у м. Луцьку навпроти будинку № 2, в напрямку від вул. Шопена в сторону вул. Яровиця, перевищив дозволену максимальну швидкість у межах населеного пункту, що становить 50 км/год, був неуважним під час руху, не стежив за дорожньою обстановкою, завчасно не зреагував на зміну дорожньої обстановки, не зменшив швидкості транспортного засобу аж до його зупинки з моменту виникнення небезпеки для руху, а саме виявлення пішохода ОСОБА_13 , яка перебігала проїзну частину зліва направо відносно напрямку руху автомобіля, у зв`язку з чим допустив наїзд на останню.

Унаслідок порушення ОСОБА_12 вимог пунктів 2.3 (б), 2.9 (а), 12.3, 12.4, 12.9 (б) ПДР України сталася дорожньо-транспортна пригода, у результаті якої ОСОБА_13 отримала тяжкі тілесні ушкодження (поєднана тупа травма тіла, що супроводжувалася численними зламами кісток скелета, забоями та розривами внутрішніх органів), від яких померла.

Крім того, ОСОБА_12 визнано винним у тому, що він 14 серпня 2022 року, близько 10:53, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «BMW X5», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по просп. Василя Мойсея у м. Луцьку навпроти будинку № 2, в напрямку від вул. Шопена в сторону вул. Яровиця, після наїзду на пішохода ОСОБА_13 , усвідомлюючи, що своїми діями поставив потерпілу в небезпечний для життя стан, маючи можливість надати їй допомогу, умисно покинув місце ДТП.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2023 року змінено, призначено ОСОБА_12 покарання:

- зач. 1 ст. 135 КК України у видіпозбавлення волі на строк 2 роки;

- ч. 3 ст. 286-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 7 років;

- на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів ОСОБА_12 , шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено остаточне покарання у видіпозбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 7 років.

Крім того, виключено з мотивувальної частини вироку обставину, що обтяжує покарання, - вчинення злочину щодо особи похилого віку.

У решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі представник потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 - адвокат ОСОБА_8 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий судовий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Зазначає, що, приймаючи рішення про пом`якшення ОСОБА_12 покарання, апеляційний суд належним чином не врахував наслідків ДТП (смерть потерпілої) та конкретних обставин цього злочину, а саме: стану сильного алкогольного сп`яніння обвинуваченого, кількості порушених ним пунктів ПДР, заперечення вини, а також посткримінальної поведінки винного.

Крім того, потерпіла сторона зазначає, що всупереч вимогам статей 370 і 419 КПК України, оскаржувана ухвала не містить мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив, постановляючи рішення щодо зменшення призначеного ОСОБА_12 покарання.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий судовий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Крім уже зазначених доводів сторона обвинувачення стверджує, що оскаржувана ухвала не містить спростування аргументів апеляційної скарги про необхідність призначення ОСОБА_12 максимального розміру покарання за ч. 3 ст. 286-1 КК України.

На касаційні скарги засуджений ОСОБА_12 подав письмові заперечення, в яких зазначає про безпідставність викладених у них доводів та вказує на законність й обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_11 та представник потерпілих - адвокат ОСОБА_8 просили задовольнити касаційну скаргу потерпілої сторони на викладених у ній підставах та підтримали вимоги касаційної скарги сторони обвинувачення.

Прокурор ОСОБА_5 підтримала доводи й вимоги поданих касаційних скарг та просила їх задовольнити.

Потерпіла ОСОБА_6 у судовому засіданні підтримала подані касаційні скарги.

Захисник ОСОБА_9 просив відмовити у задоволенні касаційних скарг представника потерпілих та прокурора, а оскаржуване судове рішення залишити без зміни.

Мотиви Суду

За змістом ч. 1 ст. 433 КПК України Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

За приписами ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

Висновки про доведеність винуватості ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 3 ст. 286-1 КК України, та кваліфікація його дій у касаційному порядку не оскаржуються. Перевіряючи доводи касаційних скарг прокурора та потерпілої сторони, Суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкта посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

У справі «Бакланов проти росії» (рішення від 9 червня 2005 року) та «Фрізен проти росії» (рішення від 24 березня 2005 року) ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принцип «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав: «Для того щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Згідно із ст. 65 цього Кодексу суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виправлення як мета покарання - це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримують його надалі від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Як убачається з матеріалів провадження суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_12 покарання, врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким і тяжким злочинами, дані про особу винного, котрий раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, одружений, пенсіонер, має інвалідність 2 групи, на спеціалізованих обліках не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно.

Також місцевий суд врахував, що обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_12 , не встановлено, а обставинами, що обтяжують покарання є вчинення кримінальних правопорушень стосовно особи похилого віку, а за ч. 1 ст. 135 КК України - вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, суд узяв до уваги дані досудової доповіді, наданої органом пробації, який вважав, що виправлення ОСОБА_12 можливе без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк.

З урахуванням викладеного, а також того, що обвинувачений провину у скоєному не визнав, не розкаявся, матеріальну шкоду потерпілим не відшкодував, місцевий суд дійшов переконання про можливість призначення винному за ч. 3 ст. 286-1 КК України основного покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, яке необхідно відбувати реально, та додаткового - позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 7 років. Також місцевий суд призначив ОСОБА_12 покарання за ч. 1 ст. 135 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Не погоджуючись із указаним рішенням, прокурор та захисник обвинуваченого оскаржили його до апеляційного суду.

Сторона обвинувачення, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі засудженого через м`якість, просила скасувати вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_12 та ухвалити свій вирок, яким призначити останньому за ч. 3 ст. 286-1 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 10 років. Крім того, прокурор просив виключити обтяжуючу покарання обставину - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

У свою чергу сторона захисту з урахуванням поданих доповнень до своєї апеляційної скарги просила апеляційний суд вирок місцевого суду змінити, застосувати положення ст. 69 КК України та призначити ОСОБА_12 за ч. 3 ст. 286-1 КК України покарання, нижче від нижчої межі.

Розглянувши кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора та захисника, апеляційний суд проаналізував зазначені вище доводи, частину з яких визнав слушними та дійшов переконання, що призначене ОСОБА_12 місцевим судом покарання за ч. 3 ст. 286-1 КК України є надмірно суворим.

Зокрема, колегія суддів обґрунтовано погодилася із твердженням сторони обвинувачення про те, що місцевий суд безпідставно визнав обставиною, що обтяжує покарання, вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, і виключила таку.

Водночас апеляційний суд вмотивовано відкинув аргументи сторони захисту про можливість призначення обвинуваченому ОСОБА_12 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, тобто призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Разом з цим, апеляційний суд, взявши до уваги, що ОСОБА_12 під час перегляду вироку місцевого суду свою винуватість у вчиненні інкримінованих злочинів визнав та розкаявся, відшкодував потерпілим завдану шкоду, вперше притягується до кримінальної відповідальності, має інвалідність 2-ї групи, невиліковну хворобу опорно-рухової системи та інші супутні тяжкі хвороби, а також позитивно характеризується за місцем проживання, дійшов переконання, що необхідно пом`якшити призначене обвинуваченому за ч. 3 ст. 286-1 КК України покарання до мінімального (5 років), залишити покарання за ч. 1 ст. 135 КК України, та на підставі ч. 1 ст. 70 КК України визначити остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

З наведеними апеляційним судом мотивами погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Слід вказати, що місцевий суд визнав доведеним обвинувачення, яке інкримінувалося ОСОБА_12 , та засудив його за ч. 1 ст. 135, ч. 3 ст. 286-1 КК України, тобто за залишення в небезпеці й порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керувала транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілого.

Обставини, на які посилався прокурор у своїй апеляційній скарзі і які, на його думку, суд апеляційної інстанції проігнорував, є самостійними елементами об`єктивної сторони інкримінованих ОСОБА_12 злочинів, прямо закріплені законодавцем у диспозиції статті, наявні в юридичному формулюванні обвинувачення та були враховані судом під час кваліфікації дій засудженого. Отже, ці фактичні дані не можуть повторно враховуватися при призначенні покарання.

На думку колегії суддів касаційного суду, обраний вид, розмір і спосіб відбування покарання відповідають вимогам ст. 65 КК України, є справедливим і сприятиме перевихованню ОСОБА_12 та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Причин вважати це покарання явно несправедливим унаслідок м`якості або підстав для його посилення Верховний Суд не вбачає.

Що стосується доводів касаційних скарг прокурора та потерпілої сторони про те, що апеляційний суд не спростував аргументів апеляційної скарги сторони обвинувачення про необхідність призначення ОСОБА_12 .максимального розміру покарання за ч. 3 ст. 286-1 КК України, а також не взяв до уваги позицію потерпілих щодо міри примусу, то такі є безпідставними та спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Таким чином, ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою і належним чином вмотивованою, вона в повній мірі відповідає вимогам КПК України.

Підстави, передбачені ст. 438 КПК, для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні, а тому колегія суддів вважає, що у задоволенні касаційних скарг прокурора та представника потерпілих - адвоката ОСОБА_8 необхідно відмовити.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

у х в а л и в:

Ухвалу Волинського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року щодо ОСОБА_12 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора та представника потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_8 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_14 ОСОБА_2 ОСОБА_3