ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 626/760/22 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/895/24 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст. 286 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , з участю обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , без участі всіх інших учасників по даній справі, а саме потерпілих по справі чи їхніх представників, належним чином повідомлених про розгляд справи, від яких надійшли заяви про розгляд справи без них, за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою прокурора та обвинуваченого на вирок Красноградського районного суду Харківської області від 15 01 2024 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, який має повну загальну середню освіту, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України, з призначенням йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного судом основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 24411,91 грн. в відшкодування матеріальної шкоди та 80000 грн в відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди ОСОБА_9 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 85540,57 грн. в відшкодування матеріальної шкоди та 100000 грн в відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди ОСОБА_10 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 процесуальні витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 в відшкодування моральної шкоди 80000 грн. В іншій частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди ОСОБА_11 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 процесуальні витрати на правову допомогу в розмір 10000 грн.

Долю речових доказів та процесуальних витрат вирішено відповідно до ст.ст. 100, 126 КПК України.

Судом встановлено, що 29 серпня 2020 року, приблизно о 06-40 годині, ОСОБА_7 , керуючи автомобілем Opel Vectra, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по автошляху Харків-Красноград-Перещепино на 77 км+950 м у напрямку м.Дніпро. ОСОБА_7 , діючи зі злочинною недбалістю, проявив неуважність до дорожньої обстановки та порушив вимоги п. 12,3, п.13.1 Правил дорожнього руху України, які зобов`язували його, у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди та водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу.

Обвинувачений ОСОБА_7 не впорався з керуванням транспортним засобом, автомобіль Opel Vectra, реєстраційний номер НОМЕР_1 почало заносити через розділювальну смугу автодороги на зустрічну смугу руху, внаслідок чого сталося зіткнення передньою лівою частиною керованого автомобіля з передньою лівою частиною автомобіля ВАЗ 21101, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_9 , який рухався по своїй смузі в протилежному напрямку разом з пасажирами ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

Водій автомобіля ВАЗ 21101 ОСОБА_13 зазнав тілесних ушкоджень у вигляді закритого перелому правого надколінника зі зміщенням відламків, закритого перелому п`яткової кістки справа, закритого перелому 7,8 правих, 3,4 лівих ребер, закритого перелому поперекових відростків 2,3 поперекових хребців, закритого компресійного перелому тіла 11 грудного хребця, що є тілеснимм ушкодженнямм середнього ступеня тяжкості.

В результаті ДТП пасажир ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої травми грудної клітки, перелому ребер 8,9 справа, пневмотороксу справа, різаної рани лівого передпліччя, що є тяжкими тілесними ушкодженнями за ступенем тяжкості.

Пасажир автомобіля ВАЗ 21101 ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому лівої плечової кістки , закритого перелому дистального метаепіфізу правої променевої кістки зі зміщенням відломків, закритого перелому шийки правої плечової кістки без зміщення, забою м`яких ткани голови та тулубав, що є тілесними ушкодженнями середнього ступеня тяжкості.

Порушення правил безпеки дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 , перебувають у прямому причинному зв`язку з подією та наслідками що настали. Потерпілими заявлені цивільні позови про відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли тяжке тілесне ушкодження.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, прокурор у кримінальному провадженні подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок відносно ОСОБА_7 у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме необґрунтованим застосуванням ст. 75 КК України, що потягло безпідставне звільнення обвинуваченого від відбування покарання та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, призначивши ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог автор апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції не в повній мірі враховані дані, що характеризують особу обвинуваченого та характер вчинених ним дій.

Так, вказує, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 286 КК України за яке засуджено ОСОБА_7 , відноситься до тяжких злочинів, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Зазначив, що судом першої інстанції належним чином не враховано показання 3 потерпілих, які після дорожньо-транспортної пригоди перебували у лікарні та за цей час, витратили багато грошей на лікування та реабілітацію. ОСОБА_7 надав матеріальну допомогу на загальну суму 21 тисяча гривень, що, на думку потерпілих, є недостатнім для відшкодування завданої їм шкоди.

З урахуванням викладеного, вважає, що підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням відповідно до вимог ст. 75 КК України не вбачається.

Вказує також, що суд призначивши ОСОБА_7 мінімальне додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік не врахував сукупність усіх обставин кримінального провадження, а також істотність допущених обвинуваченим порушень правил дорожнього руху, що не сприятиме запобіганню вчинення обвинуваченим нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху.

На вказану апеляційну скаргу захисником обвинуваченого ОСОБА_7 адвокатом ОСОБА_8 було подано заперечення, в яких остання просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора, залишивши без змін вирок Красноградського районного суду Харківської області від 15 01 2024 року в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, посилаючись на його справедливість, законність та достатність призначеного покарання для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових злочинів.

Вказаний вирок було оскаржено також самим обвинуваченим ОСОБА_7 , який, в свою чергу, просить про скасування вироку і про ухвалення нового в частині відшкодування шкоди, яким просить стягнути з нього: на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди 69 000 гривень, в іншій частині позовних вимог останнього просив відмовити; на користь ОСОБА_10 90 000 гривень відшкодування моральної шкоди, в іншій частині позовних вимог останньої просив відмовити; на користь ОСОБА_11 в рахунок відшкодування моральної шкоди 70 000 гривень, в іншій частині позовних вимог останнього просив відмовити.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог, вказує, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку помилково не враховано, що матеріальна та моральна шкода повинна відшкодовуватись потерпілим ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не лише ОСОБА_7 , а й ПАТ «Харківська муніципальна страхова компанія», оскільки відповідальність ОСОБА_7 відповідно до полісу обов`язкового страхування №АО/4149498 була застрахована на дату дорожньо-транспортної пригоди.

Крім того, вказує, що чеки, надані потерпілими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на підтвердження витрат на лікування слід вважати неналежним доказом, оскільки на деяких з них погана якість зображення та неможливо встановити, що саме було придбано і коли. Також придбання ліків відбувалося у період 2021-2022 р.р. після ДТП. В той же час матеріали справи не містять призначення лікарем тих ліків, які придбані позивачами.

Вважає, що всі ці обставини не дозволяють у повній мірі оцінити пред`явлені вимоги, спростувати їх, а також встановити причинно-наслідковий зв`язок із пошкодженнями, отриманими у результаті ДТП та витратами, понесеними у зв`язку із лікуванням.

Зазначає також, що ним було частково відшкодовано заподіяну шкоду потерпілому ОСОБА_11 - у розмірі 10 000 гривень; потерпілому ОСОБА_9 у розмірі 11 000 грн., а також потерпілій ОСОБА_10 у розмірі 10 000 гривень, які, на думку обвинуваченого суд на власний розсуд зарахував лише на відшкодування майнової шкоди.

Позиції учасників апеляційного провадження.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції прокурор підтримала апеляційні вимоги прокурора у кримінальному провадженні, заперечуючи при цьому проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 просили про задоволення у повному обсязі апеляційних вимог обвинуваченого та вважали апеляційну скаргу прокурора такою, що не підлягає задоволенню.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, обвинуваченого та його захисника, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, фактичні обставини його вчинення в апеляційних скаргах не оспорюються, то відповідно до вимог ст.404 КПК України, вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, то колегія суддів вважає їх позбавленими правових підстав, при цьому виходить з наступного.

Так, відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання та звільняючи при цьому від його відбування, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, який: повністю визнав свою винуватість у вчиненому, раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має інвалідність, має батьків похилого віку, позитивно характеризується, визнавши при цьому щире каяття останнього та добровільне відшкодування частини завданої шкоди, обставинами, що відповідно до положень ст. 66 КК України пом`якшують його покарання.

Обставин же, що обтяжують покарання ОСОБА_7 відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Переглядаючи вирок суду в частині правильності призначення ОСОБА_7 покарання, колегією судді встановлено та не спростовано стороною обвинувачення, що з серпня 2020 року ОСОБА_7 більше до кримінальної відповідальності не притягувався.

Не було надано стороною обвинувачення і офіційних даних про порушення ОСОБА_7 обов`язків, покладених на останнього відповідно положень ст. 76 КК України.

Наведене свідчить про те, що обвинувачений ОСОБА_7 дійсно усвідомив протиправність своїх дій, став на шлях виправлення та, наразі, не є суспільно-небезпечною особою, виправлення якої можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Будь-яких нових даних, провокуючих особистість обвинуваченого ОСОБА_7 стороною обвинувачення надано не було, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги про м`якість призначеного обвинуваченому покарання, не знайшли свого підтвердження.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при досить повному та ретельному вивченні особистості обвинуваченого, обґрунтовано зробив висновок про те, що дані, які характеризують обвинуваченого поряд із наявністю обставин, які можна визнати пом`якшуючими, дають підстави дійти висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

При цьому, колегія суддів констатує, що під час ухвалення вироку було враховано позицію потерпілих, які не заперечували проти застосування при призначенні ОСОБА_7 покарання положення ст. 75 КК України.

Переглядаючи вирок в частині вирішення цивільного позову потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в частині стягнення з ОСОБА_7 матеріальної шкоди, пов`язаної з витратами на лікування, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як регламентовано положеннями ч.ч. 1, 5 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Тобто цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами визначеними КПК України і при цьому застосовуються норми ЦПК України.

Так, гідно ч.1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Загальними вимогами цивільно-процесуального законодавства визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

Суд зобов`язаний всебічно, повно й об`єктивно дослідити характер та розмір витрат, зумовлених злочином, установити причинний зв`язок між діяннями та шкодою, що настала і дати у вироку належну оцінку таким обставинам, тобто встановити точний розрахунок присуджених сум для відшкодування шкоди.

Так, рішення суду першої інстанції про задоволення вказаної частини позову, колегія суддів вважає законним і обґрунтованим та не вбачає підстав для відмови у його задоволенні позовних вимог потерпілих в частині стягнення матеріальної шкоди, виходячи із наступного.

Так, вивченням матеріалів кримінального провадження, встановлено наявність обґрунтованого підтвердження витрат потерпілих на лікування, а саме: у потерпілого ОСОБА_9 на суму 35411,91 гривень, у потерпілої ОСОБА_10 на суму 95540,57 гривень.

Усі назви препаратів, що вказані у наданих потерпілими чеках повністю відповідають призначенням, які надавались ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в ході лікування у ТОВ «Центр екстреної медицини» ( ОСОБА_9 ) та КП «Дніпропетровська клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» ( ОСОБА_10 ) (т. 1 а.с.27-39, 71-99).

Будь-яких належних та допустимих доказів того, що копії чеків лікарських препаратів наданих потерпілими, не відповідають лікарським призначенням обвинуваченим надано не було, у зв`язку з чим твердження апелянта про неможливість оцінити причинно-наслідковий зв`язок із пошкодженнями, отриманими в результаті ДТП і витратами, на думку колегії суддів є голослівними.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 стверджує, що матеріальна та моральна шкода за цивільним позовом у вказаному кримінальному провадженні повинна відшкодовуватись не лише ним, а й ПАТ «Харківська муніципальна страхова компанія», проте, колегія суддів вважає такі твердження апелянта безпідставними, з огляду на наступне.

Вивчаючи матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_7 , в частині відшкодування позовних вимог, колегія суддів констатує, що висновки суду першої інстанції по суті вирішення спору про часткову обґрунтованість позовних вимог зроблені за належного суб`єктного складу учасників та не вбачає законних підстав для покладення на страховика (ПАТ «Харківська муніципальна страхова компанія») відповідальності по відшкодуванню шкоди, заподіяної потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 29 серпня 2020 року.

Так, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно п.п. 22.1. ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

При цьому, відповідно до п.33.1.4 ч.33.1 ст.33 вищезазначеного закону у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Разом з тим, з матеріалів справи не вбачається виконання ОСОБА_7 наведених вимог, оскільки належних доказів того, що він повідомив страхову компанію у визначені строк та спосіб про ДТП, та що така визнана страховим випадком, останній не надав.

Відтак, оцінюючи правильність вирішення судом цивільного позову про стягнення із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 та ОСОБА_10 відшкодування завданої моральної та матеріальної шкоди, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції, у відповідності до вимог законодавства, вірно встановлено відповідача та вважає законним і належним чином обґрунтованим у вироку суду визначення сум відшкодування моральної та матеріальної шкоди і приходить до висновку, що такі є виправданими.

Отже, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційні скарги як прокурора так і обвинуваченого - без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Вирок Красноградського районного суду Харківської області від 15 01 2024 року по справі щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч.2 ст. 286 КК України, залишити без змін.

Апеляційну скаргу прокурора, - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ ____________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4