Справа № 752/3478/22
Провадження №: 1-кп/752/1613/24
У Х В А Л А

09.04.2024 року м. Київ

Голосіївський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

провівши в приміщенні суду підготовче судове засідання кримінального провадження № 0002318 відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

встановив:

вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 14.02.2023 року обвинуваченого ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28.02.2024 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 задоволено частково, вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 14.02.2023 року скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції.

Вказаний обвинувальний акт надійшов із Київського апеляційного суду до Голосіївського районного суду м. Києва 11.03.2024 року.

В підготовчому судовому засіданні прокурор просить призначити справу до судового розгляду по першій інстанції, оскільки вона підсудна даному суду, підстав для закриття провадження немає. Крім того, прокурор просив продовжити обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою, у зв?язку із обґрунтованістю обвинувачення, наявністю ризиків переховування особи від суду та вчинення нових злочинів.

Захисник ОСОБА_8 вважав за необхідне повернути акт прокурору, оскільки обвинувачення згідно ухвали апеляційного суду є неконкретним. Крім того, захисник заперечував проти продовження тримання під вартою, оскільки відсутні докази на підтвердження доводів прокурора, вважав, що вказаним прокурором ризикам можна запобігти шляхом застосуванн електронного засобу контролю.

Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав свого захисника.

Прокурор зперечував проти задоволення клопотання захисника щодо повернення обвинувального акту.

Потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в судове засідання не з`явились, про дату та час повідомлені належним чином.

Даний обвинувальний акт підсудний Голосіївському районному суду м. Києва.

Підстав для закриття чи зупинення провадження у справі на даній стадії немає.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що надісланий до суду обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 не відповідає вимогам ст. 291 КПК України.

У відповідності до положень ст. 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження - є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Слід вказати, що відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення - твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунутому в порядку, встановленому КПК України.

Згідно вимог п. 1 ч. 3 ст. 42 КПК України, зокрема, обвинувачений повинен знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують.

Згідно з вимогами п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

У рішенні від 25 липня 2000 року, ухваленому у справі «Маттоціа проти Італії», детальніше прописано: «Обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту».

Аналіз норми п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: фактичних обставин кримінального правопорушення; правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»); формулювання обвинувачення.

В доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

При цьому п. 1 ст. 91 КПК України регламентовано, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення: час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та інші обставини, які мають значення для кримінального правопорушення.

Таким чином, обвинувальний акт - це важливий процесуальний документ досудового розслідування, який оформляє його результати, який містить формулювання вчиненого особою діяння, передбаченого законом про кримінальну відповідальність, із зазначенням місця, часу, способу вчинення, наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів його вчинення, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України, можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.

Як вказують приписи ч. 1 ст. 91 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, які виходячи зі змісту закону, має містити обвинувальний акт в формулюванні обвинувачення, з посиланням на фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими, - покладається на слідчого, прокурора.

Колегія суддів зазначає, що вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 14.02.2023 року було скасовано ухвалою Київського апеляційного суду від 28.02.2024 року у зв`язку з тим, що судом у вироці не встановлені фактичні обставини вчинення злочину, не зазначено формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і мотивів злочину, не викладено змісту суб`єктивної сторони вчиненого злочину, яка свідчить про наявність у ОСОБА_5 єдиного умислу, спрямованого на заподіяння смерті двом потерпілим.

Разом з цим, вищевказані обов`язкові складові обвинувального акту, зокрема, і елементи складу злочину, що підлягають доказуванню, першочергово не були вказані стороною обвинувачення в обвинувальному акті, а отже, наведене свідчить, про те, що вказаний у обвинувальному акті виклад фактичних обставин та формулювання обвинувачення, враховуючи вказівки апеляційного суду, є неконкретним та неповним, що унеможливлює сприйняття обвинуваченим обсягу та змісту висунутого йому обвинувачення, позбавляє сторону захисту можливості ефективно здійснювати свій захист, перешкоджає призначенню справи до судового розгляду та позбавляє колегію суддів визначити межі судового розгляду з огляду на положення ч. 1 ст. 337 КПК України, та в подальшому знову призведе до скасування кінцевого рішення суду першої інстанції.

Крім того, колегія суддів враховує, що надане прокурору ч. 2 ст. 337 КПК України право змінити обвинувачення в ході судового розгляду суттєвості цих недоліків не зменшує, оскільки з огляду на положення ч. 1 ст. 338 КПК України таке право виникає тільки при встановленні в ході судового розгляду нових фактичних обставин злочину, у вчиненні якого обвинувачується особа. Відповідно право на подальшу зміну обвинувачення не має використовуватись для усунення недоліків обвинувального акту, що очевидні в підготовчому судовому засіданні або для більш детального викладу фактів, які повинні були бути встановлені під час досудового розслідування та викладені в обвинувальному акті, при цьому, відповідно до положень ч. 3 ст. 26 КПК України суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладені вказівки апеляійного суду, обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні не відповідає вимогам ст. 291 КПК, а тому підлягає поверненню прокурору для усунення недоліків відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України.

Керуючись вимогами ст. 315 КПК України, із врахуванням того, що прокурору було повернуто обвинувальний акт, а клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою повинно бути вирішено у відповідності до вимог розділу ІІ КПК України, колегія суддів вважає за доцільне його вирішити на даній стадії.

Відповідно до ст. 178 КПК України, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів оцінює в сукупності всі обставини, зокрема ті, що перелічені цією статтею. Так, суд враховує, зокрема, тяжкість покарання, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, наявність у обвинуваченого постійного місця роботи та майновий стан обвинуваченого.

При визначенні питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, колегія суддів бере до уваги, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, підозра є обґрунтованою. Враховуючи тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання обвинуваченого винуватим в інкримінованому йому злочині, обставини вчинення злочину, відсутність даних про наявність стійких соціальних зв`язків, про наявність доходу, постійного місця проживання в м. Києві та Київській області, а також відсутність даних про зменшення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що на даний час немає обґрунтованих підстав вважати, що зникли ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. На думку колегії суддів, продовжує існувати ризик можливого вчинення нових злочинів. Інші менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, на даному етапі не зможуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду та забезпечать його належну поведінку.

Раніше обраний запобіжний захід є обґрунтованим та співмірним пред`явленому ОСОБА_5 обвинуваченню, а тому продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою є доцільним та необхідним.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 291, 314 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

клопотання сторони захисту в частині повернення обвинувального акту прокурору задовольнити.

обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0002318 відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, повернути прокурору Голосіївської окружної прокуратури міста Києва, у зв"язку з його невідповідністю вимогам КПК України.

Клопотання прокурора в частині продовження строку дії запобіжного заходу задовольнити, клопотання захисника про зміну запобіжного заходу залишити без задоволення.

Продовжити строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 на 60 (шістдесят) діб до 7.06.2024 року включно.

Строк продовження існуючої міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою обчислювати з 09.04.2024 року.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, захиснику, прокурору та направити в СІЗО.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду.

Суддя ОСОБА_1
Судді ОСОБА_2
ОСОБА_3