ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1893/24 Справа № 336/7680/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

в режимі відеоконференції:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження кримінального провадження № 00008651 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2024 року, ухвалений щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мелітополь Запорізької області, громадянина України, який має середню спеціальну освіту, офіційно не працевлаштованого, неодруженого, який фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст 15, ч. 1 ст. 115 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскаржуваного рішення.

Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено йому покарання у виді 8 років позбавлення волі.

Окрім того, судом вирішено питання про стягнення процесуальних витрат, долю речових доказів та цивільний позов.

Цим вироком дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст.115 КК України, як умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

За встановлених судом обставин та детально викладених у вироку суду, 14 травня 2023 року, приблизно о 21 годині 10 хвилин, ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись біля будинку АДРЕСА_3 , на ґрунті раптово виниклого словесного конфлікту ОСОБА_9 , який виник через ревнощі та який в подальшому переріс у взаємну бійку, внаслідок чого ОСОБА_7 , маючи умисел на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, з метою реалізації свого протиправного злочинного умислу, тримаючи в правій руці ніж наніс множинні поранення (не менше ніж 17 травматичних впливів) потерпілому ОСОБА_9 , а саме:

- множинні проникаючи поранення лівої (дві рани) і правої половини (одна рана) грудної клітки з ушкодженням діафрагми, 11 ребра зліва та справа, розвитком гемопневмотораксу (скупчення крові та повітря в плевральній порожнині) та проникнення в черевну порожнину, які належать до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя;

- рани, наслідком загоєння яких є рубці, в тім`яній ділянці зліва, в лівій щічній ділянці до напрямку мочки лівого вуха та з переходом на кізлик лівої вушної раковини, на основній фаланзі 2-го пальця правої кисті, в області лівого ліктьового суглобу, лівого колінного суглобу, лівого плеча, на боковій поверхні грудної клітки по середньо пахові лінії на рівні 11-го ребра зліва, які належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Після чого, ОСОБА_7 залишив місце вчинення кримінального правопорушення, а ОСОБА_9 було своєчасно госпіталізовано до КНП «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради та надано медичну допомогу, внаслідок чого він залишився живим.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги обвинувачений посилається на незаконність судового рішення через неправильну кваліфікацію його дій. Так, обвинувачений вказує, що суд залишив поза увагою той факт, що все обвинувачення будується виклично на показах потерпілого, між яким у нього в день події відбулася сутичка, та в справі немає будь-яких інших безпосередніх свідків події, які б змогли підтвердити кількість нанесених ним ударів та наявність у нього прямого умислу на вбивство потерпілого. До того ж, обвинувачений вказує, що потерпілий перший на нього накинувся й в ході бійки дістав предмет схожий на ніж, та йому довелося захищатися вій незаконних дій потерпілого.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду першої інстанції змінити, визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначити йому мінімальне покарання.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги захисник вказує, що суд нее надав належної оцінки тому, що свідки у провадженні послідовно вказували що між обвинуваченим та потерпілим стався конфлікт, чого не заперечували і обвинувачений з потерпілим, й в ході цього конфлікту обвинувачений наніс потерпілому 4 удари ножем, оскільки вимушений був захищатися від останнього. Крім того, захисник зазначає що в матеріалах провадження відсутні будь-які докази на підтвердження наявності у обвинуваченого прямого умислу на вбивство потерпілого, й жоден свідок у справі не вказував що обвинувачений висловлював погрози потерпілому.

На переконання захисника, на підтвердження того, що у обвинуваченого не було умислу на вбивство потерпілого свідчить і той факт що у нього в сумці був пістолет, однак він ним не скористався та маючи спортивний досвід міг обвинувачений міг довести умисел до кінця, однак цього не бажав.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений та його захисник підтримали подані ними апеляційні скарги і з викладених у них підстав, просили їх задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, й просив вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Потерпілий до апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце апеляційного перегляду був повідомлений належним чином, заяв про відкладення або про поважність причин не прибуття до суду не надходило, у зв`язку з чим апеляційний суд вважає за можливе провести розгляд справи за його відсутності, відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

На переконання апеляційного суду, вищезазначених вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції дотримався в повній мірі, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів цього провадження, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину, є обґрунтованим та з ним погоджується апеляційний суд. Такий висновок зроблено на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, безпосередньо дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст. 23 КПК України й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

В основу обвинувального вироку судом першої інстанції покладено показання потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , а також письмові докази, які зібрані під час досудового розслідування та безпосередньо досліджені судом першої інстанції, детальний зміст, яких відображено у вироку суду.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника та обвинуваченого про відсутність в обвинуваченого ОСОБА_7 умислу на вбивство, вчинення ним дій в межах самооборони, а також про неправильність кваліфікацію дій обвинуваченого, апеляційний суд зазначає таке.

Як видно з оскаржуваного вироку суду, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні закінченого замаху на умисне вбивство, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншої людини.

З показів обвинуваченого в суді першої інстанції видно, що він не заперечував факту заподіяння потерпілому ОСОБА_9 ударів ножем в лівий бік, кількість яких може загалом 4-5 ударів, та вказував що після того, як їх розборонили він залишив місце вчинення злочину. Однак обвинувачений зазначав, що забрав ніж у потерпілого, який перший наніс йому удари ним, а відтак його дії були обумовлені самозахистом.

Згідно з ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Апеляційний суд зауважує, що стан необхідної оборони існує лише протягом суспільно небезпечного посягання, яке має початковий і кінцевий момент, а також лише за умови необхідності негайного відвернення або припинення такого посягання. Необхідність негайного відвернення або припинення суспільно небезпечного посягання виникає там і тоді, де і коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди посягальнику загрожує негайною і невідворотною шкодою для охоронюваних інтересів.

Так, з показів потерпілого та свідка ОСОБА_10 , які були отримані судом безпосередньо в судовому засіданні та з протоколів слідчих експериментів за їх участі, видно, що в травні 2023, біля 9 години вечора, ОСОБА_14 під`їхав на таксі до ОСОБА_15 , в цей час з-за рогу вибіг ОСОБА_7 , й між ним та потерпілим виник словесний конфлікт, в ході якого обвинувачений наніс потерпілому удари долонею по обличчю, й на що потерпілий у відповідь вдарив обвинуваченого ногою, від чого той впав. Після чого, потерпілий підійшов до обвинуваченого й почав з ним розмовляти, й в цей час обвинувачений дістав ніж та наніс потерпілому декілька ударів в лівій бік.

Згідно з висновком судово-медичного експерта № 862п множинні проникаючи поранення лівої (дві рани) і правої половини (одна рана) грудної клітки з ушкодженням діафрагми, 11 ребра зліва та справа, розвитком гемопневмотораксу (скупчення крові та повітря в плевральній порожнині) та проникнення в черевну порожнину у ОСОБА_9 кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя. Рани, наслідком загоєння яких є рубці, в тім`яній ділянці зліва, в лівій щічній ділянці до напрямку мочки лівого вуха та з переходом на кізлик лівої вушної раковини, на основній фаланзі 2-го пальця правої кисті, в області лівого ліктьового суглобу, лівого колінного суглобу, лівого плеча, на боковій поверхні грудної клітки по середньо пахові лінії на рівні 11-го ребра зліва у ОСОБА_9 які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Дані ушкодження утворилися від дії предмета (предметів), що має властивості колюче-ріжучого. Вищевказані ушкодження були спричинені в короткий проміжок часу, та утворилися не менше ніж від 17- ти травматичних впливів.

Разом з цим, суд надав належну оцінку і доводам обвинуваченого щодо того, що ніж він забрав у потерпілого, схопившись за лезо, обґрунтовано пославшись на те, що відповідно до висновків судово-медичного експерта № 814 виявлені у ОСОБА_7 , зокрема садна в ділянках 1, 3, 4, 5 пальців правої кисті по тильній поверхні, могли утворитися 14.05.2023та кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що утворилися від дії тупих предметів, однак жодне тілесне ушкодження у обвинуваченого, що виявлено експертом, не відповідає описаному ОСОБА_7 механізму заволодіння ножем. При цьому, за описаних обвинуваченим обставин він би отримав глибокі порізи долоні (внутрішньої поверхні кисті) та внутрішньої поверхні пальців, однак таких ушкоджень у ОСОБА_7 експертом не встановлено.

В той же час, суд звернув увагу і на те, що непослідовну позицію обвинуваченого, який як під час проведення слідчого експерименту за його участю так і ході його допиту судом першої інстанції, постійно змінював свої покази в частині причин виникнення кофліку, хто перший розпочав завдавати ударів та кількості нанесених потерпілому ударів ножем.

При оцінці дій обвинуваченого апеляційний суд виходить з того, що у разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Відтак, версія сторони захисту про те, що ОСОБА_7 діяв в умовах самооборони, не ґрунтуються на матеріалах справи та не підтверджується жодним доказом.

Стосовно відсутності у обвинуваченого ОСОБА_7 умислу на вбивство потерпілого, колегія суддів доходить таких висновків.

Визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження умислом винного охоплюється лише заподіяння таких ушкоджень за відсутності прямого наміру на вбивство. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони передбачалися ціллю його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальності за замах на вбивство.

Умисел має дві характерні ознаки - інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна - це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків.

Вольова - наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.

Прямий умисел - це таке психічне ставлення до діяння і його наслідків, при якому особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 ст. 24 КК).

Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів їм необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Аналогічні висновки містяться в Постановах ККС ВС від 09.10.2018 у справі №760/4968/15-к, від 09.07.2019 у справі №213/1127/17 та від 17.09.2020 у справі № 286/4163/19.

У цьому кримінальному проваджені судом першої інстанції встановлено, що між обвинуваченим та потерпілим мав місце конфлікт, в ході якого обвинувачений, тримаючи в правій руці ніж наніс множинні поранення (не менше ніж 17 травматичних впливів) потерпілому ОСОБА_9 , у тому числі три проникаючих з ушкодженням діафрагми, ребер та проникнення у черевну порожнину, механізм та знаряддя їх спричинення. Водночас з показів обвинуваченого у суді першої інстанції видно, що він має навички володіння холодною зброю та йому відомо, що нанесення більше п`яти будь-яких ударів ножем може привести до смерті потерпілого («не доживе до приїзду швидкої» зі слів обвинуваченого), а відтак сукупність встановлених судом обставин свідчить про те, що ОСОБА_7 усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання, тобто діяв з прямим умислом на позбавлення життя потерпілого. Обвинувачений виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але смерть потерпілого не сталася через своєчасну госпіталізацію.

За таких обставин, враховуючи сукупність обставин вчинення злочину, причину виникнення та розвиток конфлікту між обвинуваченим та потерпілим, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що умисел ОСОБА_7 був спрямований саме на заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_9 . При цьому, апеляційний суд зазначає, що обвинувачений після вчинення ним кримінального правопорушення, не намагався надати першу невідкладну допомогу потерпілому, а залишив місце вчинення злочину, й намагався позбутися знаряддя його вчинення та речей на яких об`єктивно могли залишитися сліди кримінального правопорушення.

Отже, з огляду на фактичні обставини провадження, перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння, характер, кількість та локалізацією тілесних ушкоджень нанесених потерпілому, колегія суддів, вважає, що дії обвинуваченого були спрямовані саме на спричинення смерті потерпілому, а тому доводи сторони захисту про неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого та відсутність мотиву на вбивство є неспроможними.

За таких обставин колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України є правильними, оскільки ґрунтуються на безпосередньо досліджених судом першої інстанції доказах.

При цьому, порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення ОСОБА_7 інкримінованого злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого й кваліфікацію його дій та які б, у відповідності до ст.ст. 412, 415 КПК України, слугували підставою для призначення у цьому провадженні нового розгляду в суді першої інстанції, про що йдеться в апеляційній скарзі обвинуваченого, колегією суддів не встановлено та стороною захисту доказів на підтвердження існування таких надано не було.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що доводи обвинуваченого та його захисника, які є аналогічними позиції сторони захисту під час розгляду справи судом першої інстанції, щодо спричинення обвинуваченим ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень, не знайшли свого підтвердження, як в ході розгляду справи судом першої інстанції так і під час апеляційного перегляду справи, не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються дослідженими судом першої інстанції доказами у їх сукупності, а тому апеляційні скарги обвинуваченого та захисника не підлягають задоволенню.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_7 призначене у відповідності з положеннями ст. ст. 50, 65 КК України з належним врахуванням тяжкості кримінального правопорушення, відомостей про особу обвинуваченого, що відповідає принципам законності, співмірності та справедливості і не оскаржуються в апеляційних скаргах.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого та захисника задоволенню не підлягають, а вирок суду першої інстанції є законним та обгрунтованим.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2024 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який перебуває під вартою, в той самий строк з моменту отримання ним копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4