ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 750/3050/23

провадження № 51-6547км23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вироки Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 червня 2023 року й Чернігівського апеляційного суду від 23 жовтня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0005769, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Городні Чернігівського району Чернігівської області та жителя АДРЕСА_1 ),

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 червня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК, та призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна, крім житла.

Вирішено питання, які стосуються: початку строку відбування покарання; зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання; процесуальних витрат; речових доказів; арешту майна у кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він у невстановлений час та в невстановленому місці, діючи умисно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою з особою, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, незаконно придбав та зберігав з метою збуту особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено, - PVP масою 78,2709 г, що є особливо великим розміром.

Так, 22 листопада 2022 року через поштове відділення ТОВ «Нова Пошта» він отримав від невстановленої особи особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено, - PVP та переніс її у кімнату АДРЕСА_2 .

Частину цієї речовини масою 59,1229, розфасовану у 84 пакунки, він зберігав за вищевказаною адресою до моменту вилучення працівниками поліції07 грудня 2022 року в ході обшуку, а іншу її частину масою 19,148 г, розфасовану у 12 пакунків, зберігаючи при собі, перевіз на автомобілі марки «Skoda Fabia», (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) на ділянку місцевості, розташовану біля будинку АДРЕСА_3 , з метою її збуту, де її вилучили працівники поліції того ж дня в період з 11:41 до 12:17 під час огляду місця події.

Чернігівський апеляційний суд 23 жовтня 2023 року апеляційну скаргу захисника засудженого залишив без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора задовольнив, скасував вирок місцевого суду в частині призначення ОСОБА_8 покарання, і постановив свій, яким призначив засудженому покарання за ч. 3 ст. 307 КК у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією майна, крім житла.

У решті вирок місцевого суду залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Засуджений ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені щодо нього судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Суть доводів засудженого зводиться до посилань на незаконність та невмотивованість постановлених стосовно нього судових рішень. Також, на думку ОСОБА_7 , відсутні докази його винуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, а висновки судів попередніх інстанцій про протилежне ґрунтуються на недопустимих доказах.

Зокрема, засуджений наголошує на недопустимості протоколу обшуку за місцем його проживання з підстав того, що протокол обшуку складений до ухвалення клопотання про дозвіл на його проведення. З урахуванням наведеного вважає недопустимими висновки експертів від 08 грудня 2022 року № СЕ-19/125-22/9341-НЗПРАП, від 20 січня 2023 року № СЕ-19/125-22/9599-НЗПРАП та від 22 лютого 2023 року № СЕ-19/125-22/9378-НЗПРАП.

Крім того, зазначає, що, надаючи на експертизу психотропні речовини, сторона обвинувачення не розмежувала їх і не вказала, які речовини і де саме були вилучені.

Також вважає несанкціонованим обшук автомобіля 07 грудня 2022 року, оскільки він був проведений без його згоди, а ухвала про надання дозволу на його проведення була постановлена лише 20 грудня 2022 року.

Водночас зазначає про порушення його права на захист через те, що більш ніж 2 місяці йому не було надано захисника.

На переконання ОСОБА_7 , обвинувальний акт у кримінальному провадженні за його обвинуваченням надійшов до суду поза межами строку досудового розслідування.

Також указує про наявність у його діях ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК, у зв`язку з тим, що орган досудового розслідування не довів отримання ним психотропних речовин для подальшого їх збуту та наявності в нього умислу на їх збут.

На переконання ОСОБА_7 , суди повинні були звільнити його від кримінальної відповідальності на підставі ч. 4 ст. 307 КК, оскільки під час його затримання він відразу повідомив працівників поліції про наявність у нього заборонених психотропних речовин і добровільно видав пакетики з ними, а також добровільно надав згоду на проведення огляду його автомобіля. Факт добровільності, за його твердженням, підтверджується показаннями ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (патрульних поліцейських). Водночас вказує, що показання цих свідків є недопустимими.

Стверджує про фальсифікацію реєстру матеріалів у кримінальному провадженні через зазначення в ньому п. 33 повідомлення про проведення негласних слідчо-розшукових дій (далі - НСРД) ОСОБА_8 і його захиснику та наголошує на невідкритті ухвал на проведення НСРД на стадії ознайомлення в порядку, передбаченому ст. 290 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Як зазначає засуджений, сторона обвинувачення внесла до ЄРДР завідомо неправдиві відомості шляхом викладення у витягу до цього Реєстру відомостей про висновок експерта від 08 грудня 2022 року.

За його твердженням, апеляційний суд, відхиляючи подану в його інтересах апеляційну скаргу, не надав усіх відповідей на доводи, викладені у скарзі, внаслідок чого його рішення не відповідає вимогам статей 370, 404, 419 КПК. Також указує про відхилення цим судом без належної аргументації клопотання про повторний допит свідків.

Наголошує на наявності у справі, відповідно до ч. 2 ст. 66 КК пом`якшуючих покарання обставин: перебування на його утриманні тяжко хворої матері та тяжке сімейне становище у зв`язку зі смертю батька. Стверджує, що він є членом декількох громадських організацій, як волонтер у серпні 2023 року доставляв автотранспорт у зону бойових дій та готовий вступити до лав ЗСУ.

Позиції учасників судового провадження

Захисник ОСОБА_6 , навівши відповідні пояснення, та засуджений ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу в повному обсязі.

Прокурор ОСОБА_5 заперечив проти задоволення касаційної скарги засудженого й навів аргументи щодо її безпідставності.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційній скарзі, Суд дійшов висновку,що касаційну скаргу засудженого необхідно залишити без задоволення з огляду на таке.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень під час розгляду справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, виходячи з наведених положень процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку.

Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

Водночас касаційний суд наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).

За змістом ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

З огляду на викладене Суд відхиляє доводи касаційної скарги, у яких засуджений оспорює встановлені за результатами судового розгляду обставини, оскільки вони стосуються по суті невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Щодо висновків судів попередніх інстанцій про винуватість засудженого у вчиненні інкримінованого йому діяння

У касаційній скарзі засуджений вказує, що сторона обвинувачення не довела належними, достатніми та допустимими доказами його винуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Верховний Суд, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах доводів касаційної скарги і з урахуванням особливостей касаційного перегляду, про які зазначено вище, не погоджується з твердженнями засудженого, зважаючи на таке.

З матеріалів справи вбачається, що висновок суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК, ґрунтується на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджено доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом згідно зі ст. 94 КПК.

Зокрема, постановляючи вирок, місцевий суд урахував факт повного визнання засудженим своєї винуватості. Так, ОСОБА_7 показав, що в Тeлеграм-каналі знайшов роботу щодо розміщення «закладок» із психотропними речовинами. Далі у відділенні ТОВ «Нова Пошта» він отримав посилку з розфасованою психотропною речовиною і вказівки, що необхідно робити і де робити «закладки». Також зауважив, що 07 грудня 2022 року, коли його зупинили працівники поліції, повідомив їм, що має при собі «закладки» з психотропною речовиною і в гуртожитку є психотропні речовини, які надалі вилучили працівники поліції.

Також суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_7 підтверджується сукупністю досліджених доказів, серед яких, зокрема, показання свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_10 (патрульних поліцейських), які під час патрулювання помітили автомобіль «Skoda Fabia» і ОСОБА_7 , що ходив між деревами з викруткою. Під час поверхневої перевірки ОСОБА_7 , останній повідомив, що в нього є психотропні речовини, і виклав 10 пакетів. До того ж він пояснив, що за допомогою викрутки робить «закладки», і добровільно видав ще два пакунки з психотропною речовиною, вказавши, що і вдома їх зберігає.

Зміст показань засудженого і свідків детально відображений у вироку, суд визнав їх такими, що узгоджуються з дослідженими письмовими доказами, зокрема:

протоколом огляду місця події від 07 грудня 2022 року з відеозаписом до нього, згідно з яким оглянуто місцевість - лісосмугу. У ході огляду було виявлено і вилучено 12 згортків, обмотаних сірою та жовтою ізолюючою стрічкою, викрутку та мобільний телефон «Xiaomi»;

протоколом обшуку від 07 грудня 2022 року з відеозаписом до нього, відповідно до якого ОСОБА_7 за місцем свого проживання добровільно видав 79 згортків, обмотаних ізолюючою стрічкою з речовиною невідомого походження, зіп-пакети з невідомою речовиною, один згорток і чотири зіп-пакети з невідомою речовиною, дев`ять упаковок із зіп-пакетами, один зіп-пакет та електронні ваги;

протоколом огляду документів від 05 січня 2023 року, згідно з яким оглянуто компакт-диск, на якому наявний відеозапис з боді-камер поліцейських та зафіксовано, як 07 грудня 2022 року ОСОБА_7 добровільно видає працівникам поліції 10 пакунків, обмотаних ізолюючою стрічкою;

протоколами огляду документів від 18 грудня 2022 року і від 23 лютого 2023 року, відповідно до яких оглянуто мобільний телефон ОСОБА_7 та виявлено листування з невстановленою особою стосовно відправлення психотропних речовин, здійснення їх збуту шляхом розміщення «закладок», фотокартки пакунків, обмотаних ізолюючою стрічкою, з психотропною речовиною і місць її«закладок»;

висновки експертів від 08 грудня 2022 року № СЕ-19/125-22/9341-НЗПРАП, від 20 січня 2023 року № СЕ-19/125-22/9599-НЗПРАП; від 22 лютого 2023 року № СЕ-19/125-22/9378-НЗПРАП та від 11 лютого 2023 року № СЕ-19/125-22/9594-НЗПРАП.

Таким чином, з урахуванням вищенаведених доказів суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_7 у незаконному придбанні, зберіганні й перевезенні з метою збуту особливо небезпечних психотропних речовин в особливо великих розмірах, за попередньою змовою групою осіб.

Стосовно доводів про недопустимість протоколів обшуків

Засуджений у касаційній скарзі стверджує про недопустимість (І) протоколу обшуку, проведеного за місцем його проживання, та (ІІ) протоколу обшуку його автомобіля.

Стосовно останнього Верховний Суд одразу відзначає, що протокол обшуку автомобіля від 09 січня 2023 року, допустимість якого оскаржує засуджений, не був покладений судом в основу висновку про винуватість ОСОБА_7 , а тому Суд не перевіряє цих доводів, оскільки висновки з цього приводу не вплинуть на законність і обґрунтованість судових рішень у частині засудження ОСОБА_7 .

Що стосується протоколу обшуку, проведеного за місцем проживання засудженого, то Верховний Суд зазначає таке.

ОСОБА_7 вважає наведений вище протокол недопустимим через те, що дозвіл на проведення обшуку був отриманий після проведення слідчої дії. У зв`язку з цим недопустимими, на його думку, є і похідні від цього доказу висновки експертів від 08 грудня 2022 року № СЕ-19/125-22/9341-НЗПРАП, від 20 січня 2023 року № СЕ-19/125-22/9599-НЗПРАП та від 22 лютого 2023 року № СЕ-19/125-22/9378-НЗПРАП.

Статтею 233 КПК встановлено, що ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді.

Водночас КПК визначає також можливість проведення невідкладного обшуку до постановлення ухвали слідчого судді, однак у цьому випадку прокурор, слідчий, дізнавач за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися до слідчого судді з клопотанням про проведення обшуку.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, під час несення служби патрульні поліцейські ОСОБА_9 і ОСОБА_10 у лісосмузі помітили ОСОБА_7 , який ходив між деревами з викруткою в руках і робив «закладки» з психотропною речовиною. Під час поверхневої перевірки ОСОБА_7 повідомив працівників поліції про наявність у нього в кишені 10 - 12 згортків психотропної речовини, які він отримав на пошті і зберігав при собі з метою збуту. Також указав, що на місце, де він був затриманий, прибув для того, щоб зробити за допомогою викрутки закладки. Крім того, зазначив, що працює «закладчиком».

Надалі під час огляду місця події (місця затримання ОСОБА_7 ) він повідомив слідчому, що за місцем його проживання в кімнаті АДРЕСА_4 , він також зберігає психотропні речовини.

У зв`язку з цим слідчо-оперативна група разом із ОСОБА_7 вирушили за вказаною адресою, де правоохоронці провели обшук, у ході якого виявили та вилучили згортки і зіп-пакети з особливо небезпечною психотропною речовиною, а також електронні ваги.

Після цього слідчий у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 233 КПК, звернувся до слідчого судді із клопотанням про надання дозволу на проведення обшуку кімнати № 86/4 у гуртожитку АДРЕСА_2 . За наслідком розгляду клопотання слідчий суддя задовольнив його, надавши дозвіл на проведення вищевказаного обшуку постфактум.

Отже, проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 до постановлення ухвали слідчого судді, за умови отримання такого дозволу пізніше, не є порушенням вимог КПК, а доводів про протилежне засуджений у касаційній скарзі не навів.

З урахуванням наведеного вище колегія суддів відхиляє і довід засудженого щодо недопустимості похідних від цього протоколу висновків експертів від 08 грудня 2022 року № СЕ-19/125-22/9341-НЗПРАП, від 20 січня 2023 року № СЕ-19/125-22/9599-НЗПРАП та від 22 лютого 2023 року № СЕ-19/125-22/9378-НЗПРАП.

Твердження засудженого про те, що сторона обвинувачення, надаючи психотропні речовини на експертизи, не розмежувала їх за місцем вилучення, Суд вважає безпідставними, адже захист не заперечував того, що на експертизи були надані саме ті психотропні речовини, що були вилучені під час огляду місця події та обшуку за місцем проживання засудженого.

На цих підставах Верховний Суд відхиляє вказані доводи засудженого.

Стосовно порушення права засудженого на захист

ОСОБА_7 вказує, що на досудовому розслідуванні він понад два місяці був без захисника і навіть після зміни кваліфікації кримінального правопорушення на більш тяжку статтю залишився без кваліфікованої правової допомоги.

Верховний Суд вважає, що такі доводи засудженого не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Колегія суддів зауважує, що це кримінальне провадження до перекваліфікації діяння ОСОБА_7 на особливо тяжкий злочин за ч. 3 ст. 307 КК не вимагало обов`язкової участі захисника.

З матеріалів справи вбачається, що одразу після затримання ОСОБА_7 він був представлений захисником ОСОБА_6 , який здійснював його захист на підставі доручення на час затримання ОСОБА_7 та обрання стосовно останнього запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Надалі ОСОБА_7 виявив бажання, щоб його захист здійснював адвокат ОСОБА_11 . Однак зазначений адвокат на неодноразові виклики до слідчого не з`явився, не надав органу досудового розслідування документів, які б підтверджували його повноваження на участь у цьому кримінальному провадженні, на зв`язок зі слідчим не вийшов, сам засуджений також не надав органу досудового розслідування будь-яких документів, які б свідчили про право адвоката ОСОБА_11 захищати його інтереси.

У зв`язку з цим слідчий постановою від 02 лютого 2023 року доручив керівнику центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги призначити адвоката для здійснення захисту ОСОБА_7 .

З наявного в матеріалах справи доручення від 02 лютого 2023 року № 025-250000180 вбачається, що для захисту інтересів ОСОБА_7 було призначено захисника ОСОБА_6 з терміном дії доручення - до закриття кримінального провадження; закінчення останнього судового провадження з перегляду судових рішень; використання всіх національних засобів правового захисту.

27 лютого 2023 року діяння ОСОБА_7 було перекваліфіковано на особливо тяжкий злочин за ч. 3 ст. 307 КК, у зв`язку з чим участь захисника була обов`язковою.

Отже, засуджений був представлений захисником на початковому етапі досудового розслідування і в ході такого розслідування. Водночас Верховний Суд зважає на те, що захисник був призначений засудженому до того моменту, коли його участь у цій справі була обов`язковою за законом, тобто до перекваліфікації діяння засудженого на особливо тяжкий злочин.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що по суті термін дії першого доручення сплив 09 грудня 2022 року (у зв`язку з обранням ОСОБА_8 запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою), а наступне доручення було видано лише 02 лютого 2023 року, таким чином засуджений у вказаний період не був представлений захисником.

Суд не вважає, що за цих обставин було порушено право засудженого на захист, адже, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, у зазначений період із ОСОБА_7 не було проведено будь-яких слідчих дій, а орган досудового розслідування обмежився лише збиранням об`єктивних доказів, зокрема шляхом призначення і проведення експертиз, огляду речових доказів, інформація в яких жодним чином не залежала від засудженого і від того, чи був представлений він захисником.

Верховний Суд повторює, що, коли сторона вимагає скасування або зміни судового рішення, посилаючись на порушення, допущене під час кримінального провадження, вона не тільки має обґрунтувати наявність такого порушення, а й переконати, що воно істотно позначилося на можливостях сторони відстоювати свою позицію у справі (див., наприклад постанову від 14 травня 2020 року у справі № 279/3434/17, провадження № 51-2499км19).

У цій справі засуджений, крім загального твердження про те, що він на досудовому розслідуванні певний період був без захисника, не обґрунтував, яким чином це позначилося на реалізації стороною захисту своїх прав або на справедливості кримінального провадження вцілому, з огляду на зазначені вище обставини, що в указаний період обвинувачення не отримувало доказів, які б залежали від засудженого.

Отже, у колегії суддів відсутні підстави вважати, що у кримінальному провадженні було допущено порушення права на захист ОСОБА_7 , яке б свідчило про незаконність і необґрунтованість постановлених стосовно нього судових рішень.

На цих підставах колегія суддів відхиляє такі доводи захисту.

Стосовно доводів засудженого про порушення строків досудового розслідування

Засуджений стверджує, що обвинувальний акт надійшов до суду поза межами строку досудового розслідування.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, вважає, що ці доводи не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

За змістом вимог ч. 3 ст. 219 КПК досудове розслідування повинно бути закінчене протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину.

Згідно з положеннями ч. 4 вказаної статті КПК строк досудового розслідування може бути продовжений у порядку, передбаченому параграфом 4 гл. 24 цього Кодексу, зокрема прокурором, до трьох місяців.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження про підозру ОСОБА_8 було повідомлено 08 грудня 2022 року, далі прокурор продовжив строк досудового розслідування до трьох місяців. Отже, строк досудового розслідування в цій справі спливав 08 березня 2023 року.

27 лютого 2023 року засудженому було повідомлено про завершення досудового розслідування, а 03 березня 2023 року сторона захисту ознайомилася з матеріалами справи і цього ж дня обвинувальний акт надійшов до суду.

З огляду на викладене вище обвинувальний акт надійшов до суду в межах строку досудового розслідування.

Верховний Суд не залишає поза увагою того факту, що під час ухвалення постанови про продовження строку досудового розслідування в ній було визначено його кінцеву дату - 08 березня 2022 року.

На переконання колегії суддів, це є формальною опискою. Зокрема, Верховний Суд виходить із того, що саме кримінальне провадження розпочато 07 грудня 2022 року, тобто після 08 березня 2022 року, постанову про продовження строку досудового розслідування ухвалено 01 лютого 2023 року, а отже, неправильне зазначення року в постанові є опискою.

Водночас сторона захисту була ознайомлена із цією постановою, однак жодних зауважень з приводу описки в ній не заявляла, хоча і не була позбавлена можливості зробити це.

На думку Суду, ця очевидна описка не змінювала суті постанови про продовження строку досудового розслідування до трьох місяців.

Отже, доводи ОСОБА_7 щодо порушення строків досудового розслідування є надуманими й такими, що суперечать матеріалам кримінального провадження.

Стосовно доводів про неправильну кваліфікацію

ОСОБА_7 вказує, що орган досудового розслідування встановив лише факт зберігання психотропних речовин для власних цілей і не довів того, що він отримав ці речовини для подальшого їх збуту. Крім того, стверджує про недоведеність наявності в нього умислу на збут.

Верховний Суд не може погодитися із цими твердженнями засудженого.

Так, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а саме ст. 91 КПК, мета вчинення кримінального правопорушення є однією з обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні шляхом збирання, перевірки та оцінки доказів. Так, про умисел на збут наркотичних засобів, психотропних речовин чи їх аналогів можуть свідчити як відповідна домовленість з особою, яка придбала ці засоби чи речовини, так й інші обставини, зокрема: великий або особливо великий їх розмір; спосіб упакування та розфасування; поведінка суб`єкта злочину; те, що особа сама наркотичних засобів або психотропних речовин не вживає, але виготовляє та зберігає їх, тощо.

Якщо висновок суду про наявність умислу особи на збут наркотичних засобів, психотропних речовин чи їх аналогів ґрунтується на великому або особливо великому розмірі відповідної речовини, її упакуванні та розфасуванні, то в такому випадку має бути досліджено, за яких обставин особа придбала відповідний засіб чи речовину, у тому числі чи залежало від її волі те, який розмір речовини опиниться в її володінні, та розфасування речовини.

Зокрема, якщо особа здійснює свідоме придбання наркотичних засобів, психотропних речовин чи їх аналогів у значному розмірі (шляхом купівлі, обміну, безоплатно), виготовляє їх, зберігає у відповідному фасуванні, що об`єктивно перевищує потреби цієї особи у вживанні зазначених речовин, то в такому разі може мати місце умисел на збут (постанова Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 203/337/19).

У цій справі суд відповідно до ст. 94 КПК, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, навів конкретні та ґрунтовні мотиви визнання ним доказів такими, що підтверджують наявність у діях ОСОБА_7 мети збуту психотропних речовин.

Зокрема, на підставі досліджених доказів й установлених фактичних обставин суд обґрунтовано зважив на те, що ОСОБА_7 був затриманий працівниками поліції в лісосмузі з викруткою в руках у момент здійснення «закладок». Під час надання в судовому засіданні показань засуджений підтвердив, що збував психотропні речовини шляхом «закладок». Крім того, у ході огляду місця події та обшуку за місцем його проживання в нього було вилучено згортки з психотропною речовиною - РVР загальною масою 79,2709 г, що є особливо великим розміром. Також під час огляду телефону ОСОБА_7 було виявлено листування з невстановленою особою, зокрема щодо здійснення збуту психотропних речовин шляхом розміщення «закладок». До того ж засуджений відповідно до наявної в матеріалах справи довідки на обліку не перебуває в лікаря-нарколога.

Суди попередніх інстанцій правильно оцінили наведені обставини та дійшли вмотивованого висновку про винуватість засудженого в незаконному придбанні, зберіганні й перевезенні особливо небезпечних психотропних речовин в особливо великих розмірах, за попередньою змовою групою осіб,з метою збуту.

Крім того, ОСОБА_7 , вказуючи в касаційній скарзі на відсутність у нього умислу на збут психотропних речовин, не навів ніякого розумного пояснення тому, що за місцем проживання він зберігав особливо великий розмір розфасованої психотропної речовини. Зокрема, не підтвердив того, що він є особою, залежною від вживання психотропних речовин, а також що його толерантність та фізична залежність від указаної речовини досягнула такої межі, за якої він потребує вживання її у великих розмірах. Ба більше, сторона захисту, вказуючи на відсутність умислу на збут психотропної речовини у засудженого, не пояснила факту перебування останнього в лісосмузі з викруткою, за допомогою якої він робив схови психотропної речовини у формі «закладок», як і виявленого на телефоні ОСОБА_7 листування з невстановленою особою, котра давала тому інструкції з приводу умов і порядку розташування «закладок».

З огляду на викладене Верховний Суд вважає, що суд на підставі внутрішнього переконання, оцінивши всі зібрані докази відповідно до ст. 94 КПК з точки зору їх належності, достовірності й допустимості, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов мотивованого висновку про те, що кількість психотропної речовини, її розфасування в полімерні пакети в сукупності з визнавальними показаннями засудженого і даними про особу ОСОБА_7 , за обставин цієї справи, свідчать про наявність у його діянні мети збуту психотропних речовин.

На цих підставах Верховний Суд відхиляє такі доводи захисту.

Щодо застосування до ОСОБА_7 положень ч. 4 ст. 307 КК

У касаційній скарзі засуджений зазначає, що суд повинен був звільнити його від кримінальної відповідальності на підставі ч. 4 ст. 307 КК, оскільки під час його затримання він відразу повідомив працівників поліції про наявність у нього заборонених психотропних речовин і добровільно видав з ними пакетики. Крім того, вказує, що факт добровільної видачі психотропних речовин підтверджується показаннями ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (патрульних поліцейських), водночас вважає показання цих свідків недопустимими.

Верховний Суд не погоджується з цими твердженнями з огляду на таке.

Відповідно до ч. 4 ст. 307 КК особа, яка добровільно здала наркотичні засоби, психотропні речовини або їх аналоги і вказала джерело їх придбання або сприяла розкриттю злочинів, пов`язаних з їх незаконним обігом, звільняється від кримінальної відповідальності за їх незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення, пересилання (ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК).

По-перше, ОСОБА_8 не інкримінуються діяння, передбачені ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК, до яких застосовуються правила, визначені в ч. 4 ст. 307 цього Кодексу.

По-друге, під добровільністю в значенні ч. 4 ст. 307 КК необхідно розуміти те, що особа має реальну можливість та усвідомлює, що й надалі безперешкодно може зберігати предмети цього злочину, проте за власним бажанням (незалежно від причин та мотивів) здає їх органу влади.

У цій справі засуджений не з`явився до поліції та не здав добровільно працівникам поліції психотропних речовин, які незаконно зберігав, а його було затримано в той час, коли він робив схови з психотропною речовиною у формі «закладок». Саму психотропну речовину було вилучено під час його поверхневої перевірки та в ході обшуку за місцем його проживання.

Та обставина, що ОСОБА_7 , після того як був зупинений працівниками поліції, зізнався в наявності при ньому й за місцем його проживання психотропної речовини, не вказує на те, що він добровільно видав її у значенні ч. 4 ст. 307 КК, адже із цього часу він перебував у такій обстановці, за якої не міг не усвідомлювати, що надалі він не зможе безперешкодно зберігати цю психотропну речовину або розпоряджатися нею за своєю волею.

Таким чином, у цій справі відсутні підстави для звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ч. 4 ст. 307 КК.

Крім того, Верховний Суд не вважає недопустимими доказами показання ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (патрульних поліцейських), показання яких місцевий суд обґрунтовано поклав в основу вироку. Ці свідки повідомили суду про обставини затримання засудженого, а не про факт добровільної видачі ним психотропної речовини в значенні ч. 4 ст. 307 КК.

Що стосується посилання засудженого на постанову Північного апеляційного суду від 12 липня 2022 року у справі № 675/1590/21, то Верховний Суд зазначає таке.

По-перше, цю постанову ухвалив не Північний апеляційний суд, а Сьомий апеляційний адміністративний суд.

По-друге, вказана постанова стосується справи за позовом до інспектора відділу поліцейської діяльності № 2 Шепетівського районного управління поліції ГУНП в Хмельницькій області про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху. Тобто справу було розглянуто в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, а в судовому рішенні йшлося про практику суду касаційної інстанції щодо недопустимості як доказу пояснень відповідача, який є працівником поліції.

Верховний Суд зазначає, що завдання кримінального судочинства є відмінним від тих завдань, які вирішують національні суди в цивільній, господарській чи адміністративній юрисдикціях. Здійснюючи кримінальне судочинство, суди не вирішують спір, а розглядають пред`явлене особі обвинувачення і на підставі доказів установлюють, чи винувата конкретна особа в його вчиненні. Водночас правила доказування й оцінювання доказів в адміністративному судочинстві не є тотожними кримінальному судочинству.

З огляду на це, посилання засудженого на згадане рішення є нерелевантним.

Інші доводи

Колегія суддів відхиляє доводи засудженого стосовно фальсифікації реєстру матеріалів кримінального провадження через те, що в реєстрі матеріалів досудового розслідування в п. 33 вказано про повідомлення щодо проведення НСРД ОСОБА_8 і його захиснику.

Дійсно, у реєстрі матеріалів досудового розслідування, доданому до обвинувального акта, у п. 33 зазначено повідомлення про проведення НСРД підозрюваному ОСОБА_8 та його захиснику, однак з матеріалів кримінального провадження вбачається, що результати проведення НСРД не були покладені в основу доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК, а наявність цього пункту в реєстрі матеріалів досудового розслідування не впливає на законність та обґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій.

Неспроможним є і довід засудженого стосовно того, що сторона обвинувачення внесла до ЄРДР завідомо неправдиві відомості, оскільки на дату внесення даних про вчинення кримінального правопорушення - 07 грудня 2022 року не було відомо про експертизу від 08 грудня 2022 року, про яку зазначено в короткому викладі обставин у витягу до ЄРДР.

Верховний Суд звертає увагу на те, що ані вимогами КПК, ані нормами Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 17 липня 2012 року № 69, не встановлено заборони та/або обмежень для органу досудового розслідування щодо зміни чи доповнення інформації в ЄРДР про кримінальне правопорушення в ході здійснення досудового розслідування. Навпаки, орган досудового розслідування повинен у разі отримання більш повної інформації, зокрема такої, яка впливає на кримінально правову оцінку вчиненого, відобразити її в ЄРДР. І таке відображення шляхом уточнення, конкретизації, зміни даних про кримінальне правопорушення, яке є предметом розслідування у відповідному кримінальному провадженні, не суперечить положенням КПК.

Та обставина, що орган досудового розслідування, отримавши висновок експерта від 08 грудня 2022 року, вніс корективи у ЄРДР, у розділі «Короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення», де послався на вказаний висновок, свідчить не про фальсифікації реєстру, як зазначає захист, а про належне відображення в ньому актуальної інформації, яку отримав орган досудового розслідування.

Верховний Суд звертає увагу на те, що оспорюваний витяг з ЄРДР був сформований 05 січня 2023 року, тобто коли в розпорядженні органу досудового розслідування був указаний висновок експерта від 08 грудня 2022 року.

Стосовно відмови апеляційного суду щодо повторного допиту свідків

Як установлено з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 звернувся до апеляційного суду з клопотанням, в якому просив викликати і допитати свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .

У судовому засіданні 23 жовтня 2023 року апеляційний суд відмовив у задоволенні наведеного вище клопотання.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, і може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно в разі, якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи апеляційної скарги сторони захисту, не вважав за потрібне повторно досліджувати докази в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 404 КПК, оскільки захист не навів доводів на обґрунтування того, що місцевий суд дослідив докази неповністю або з порушенням, а тому апеляційний суд обмежився аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції, за результатами чого погодився з їх оцінкою.

Сама наявність клопотання про повторне дослідження того чи іншого доказу або факт непогодження сторони з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів не зобов`язує суд апеляційної інстанції досліджувати всю сукупність доказів, оцінених у суді першої інстанції.

Відмова в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.

Таким чином, Верховний Суд уважає, що під час здійснення апеляційної процедури не було допущено істотних порушень приписів ст. 404 КПК.

З огляду на це Суд відхиляє такі доводи.

Стосовно покарання, призначеного ОСОБА_8 .

У касаційній скарзі засуджений не погоджується з призначеним йому апеляційним судом покаранням.

Статтями 50 і 65 КК передбачено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Положеннями ч. 1 ст. 69 КК передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Статті 65-75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

За приписами ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Як убачається зі змісту вироку, суд призначив ОСОБА_8 покарання, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК належить до категорії особливо тяжких злочинів, та дані про особу засудженого, а саме те, що він раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується за місцем проживання й навчання, його сімейний стан (неодружений), смерть батька, має матір-пенсіонерку, яка є особою з третьою групою інвалідності, його майновий стан, офіційне працевлаштування продавцем-консультантом у ТОВ «Сільпо-Фуд», молодий вік. Крім того, місцевий суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину і скрутне майнове та сімейне становище обставинами, які пом`якшують його покарання, і не встановив обставин, що його обтяжують.

З урахуванням наведених вище пом`якшуючих обставин, які, на переконання суду, істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого засудженим злочину, а також позитивних характеристик ОСОБА_7 місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення засудженому покарання із застосуванням вимог ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна, крім житла.

Не погодившись із вироком місцевого суду, прокурор та захисник ОСОБА_6 звернулися до апеляційного суду з апеляційними скаргами. Сторона обвинувачення, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного ОСОБА_8 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення через м`якість, просила скасувати вирок суду й ухвалити новий, яким призначити останньому покарання за ч. 3 ст. 307 КК у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією майна, а захисник, посилаючись на невідповідність призначеного ОСОБА_8 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення через суворість, просив змінити вирок місцевого суду і звільнити засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 в апеляційному порядку, встановив відсутність підстав для застосування ст. 69 КК, погодився з наведеними прокурором доводами, а тому задовольнив апеляційну скаргу сторони обвинувачення, скасував вирок суду в частині призначеного засудженому покарання і постановив свій, яким призначив останньому за ч. 3 ст. 307 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією майна, крім житла.

На обґрунтування свого висновку суд апеляційної інстанції указав на те, що встановлені місцевим судом пом`якшуючі покарання обставини, а саме щире каяття й активне сприяння в розкритті злочину, в апеляційному суді не знайшли підтвердження. Крім того, зазначив про залишення місцевим судом поза увагою того факту, що діяльність пов`язана зі збутом психотропних речовин, була основним заробітком ОСОБА_7 , оскільки на момент вчинення злочину він не працював і, з його слів, займався збутом психотропних речовин. Також з навчального закладу він був відрахований за відрив від навчального процесу, що не характеризує його позитивно, а те, що він не притягувався до кримінальної відповідальності, істотно не знижує тяжкості й небезпечності вчиненого ним злочину.

Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, установлених КК.

Такі висновки апеляційного суду з урахуванням обставин цього кримінального провадження відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості під час призначення покарання.

З огляду на положення розд. XI Загальної частини КК в касаційній скарзі засуджений не навів належного обґрунтування до спростування висновку апеляційного суду про неправильне застосування місцевим судом положень ст. 69 КК. Натомість ОСОБА_7 посилається на неправомірне застосування судом апеляційної інстанції закону про кримінальну відповідальність за результатом власної оцінки окремих із тих обставин, які перевірені судом й оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку.

Так, колегія суддів відхиляє доводи засудженого стосовно того, що апеляційний суд не врахував стану здоров`я матері засудженого. На підтвердження своїх доводів про те, що він утримує свою матір, засуджений додав до касаційної скарги копії витягів із медичної картки стаціонарного хворого неврологічного відділення № 1576, 1782 і 2812, консультативний висновок спеціаліста, магнітно-резонансні томографії № 75455 і 75466, виписки з історії хвороби № 979 та 2088. Натомість матеріали кримінального провадження не містять доказів на підтвердження того, що засуджений бере участь у забезпеченні життєдіяльності своєї матері, утримує її і що вона вимагає такого утримання та потребує стороннього догляду.

Те, що ОСОБА_7 є волонтером і членом громадських організацій, не спростовує обґрунтованості висновків апеляційного суду та не є безумовною підставою для пом`якшення призначеного йому покарання, враховуючи характер вчиненого ним діяння, яке порушує установлений законодавством порядок обігу наркотичних засобів, наслідком чого є задоволення незаконного попиту на наркотики та завдання шкоди суспільним відносинам щодо убезпечення здоров`я населення.

Крім того, посилання засудженого на скрутне матеріальне становище колегія суддів вважає неспроможними, оскільки скрутне це становище не є виправданням для вчинення ним тяжкого кримінального правопорушення у сфері незаконного обігу психотропної речовини в особливо великих розмірах. Вказане, на думку Суду, свідчить про бажання засудженого швидко в незаконний спосіб покращити своє матеріальне становище шляхом вчинення кримінального правопорушення, а не шляхом законного заробітку, а тому не може бути розцінена як обставина, що пом`якшує покарання.

Отже, переконливих доводів, які би ставили під сумнів умотивованість висновків суду з питання правильності призначеного ОСОБА_8 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, засуджений у касаційній скарзі не навів.

З огляду на викладене Суд відхиляє вказані доводи засудженого.

Вироки судів попередніх інстанцій відповідають правилам статей 370, 420 КПК, містять достатні мотиви, з яких суди виходили під час постановлення рішень.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування або зміни судового рішення, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.

Зважаючи на наведене вище, колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку, що касаційну скаргу засудженого необхідно залишити без задоволення, апостановлені щодо нього судові рішення - без зміни.

Керуючись статтями433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вироки Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 червня 2023 року й Чернігівського апеляційного суду від 23 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_7 - без зміни.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3