Справа № 299/3695/16-к
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.04.2024 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/271/21 за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 13.04.2021.

Цим вироком:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, українець, з середньою освітою, неодружений, непрацюючий, у силу ст. 89 КК України не судимий, засуджений:

- за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 05 (п`ять) років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Документи ухвалено зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Згідно вироку ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

ОСОБА_7 27.12.2015 близько 21 год 30 хв, знаходячись на проїзній частині дороги, навпроти будинку АДРЕСА_2 , де під час скоєння хуліганських дій щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , діючи умисно, з хуліганських спонукань, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, тримаючи в руках каменя, підійшов із-заду до ОСОБА_13 , який в той час штовхався з ОСОБА_14 , та безпричинно наніс йому один удар каменем в область голови зліва, внаслідок нанесення якого останній не втримав рівновагу та впав на землю правою стороною тіла отримавши тілесні ушкодження у вигляді: забійних ран волосистої частини голови в тім`яній ділянці зліва, забій головного мозку (що підтверджено даними рентген-обстеження, даними КТ - обстеження, об`єктивною симптоматикою та ходом оперативного втручання - резекційної трепанації), які спричинили розлад здоров`я понад 6 але не більше 21 дня і по цій ознаці згідно п. 2.3.2 «а» «Правил судово-медичного визначення степені тяжкості тілесних пошкоджень», затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995, кваліфікуються як легкі тілесні пошкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; після травматичної двобічної хронічної сенсоневральної приглухуватості III - ступеня (що підтверджено консультацією сурдолога та даними аудіограми), які спричинили стійку втрату загальної працездатності менш як на одну

-2-

третину ( від 10% до 33 %) і по цій ознаці згідно п. 2.2.3 «Правил судово-медичного визначення степені тяжкості тілесних пошкоджень», затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995, кваліфікуються як тілесні пошкодження середнього ступеня тяжкості; відкритої черепно-мозкової травми з лінійним переломом тім`яної кістки зліва, епідуральної гематоми з компресією лівого бокового шлуночка, забоєм головного мозку (що підтверджено даними рентген-обстеження, КТ - обстеження, об`єктивною симптоматикою та ходом оперативного втручання - резекційної трепанації), які є небезпечним для життя в момент їх заподіяння, і по цій ознаці згідно п. 2.1.2. «Правил судово-медичного визначення степені тяжкості тілесних пошкоджень», затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995, кваліфікуються як тяжкі тілесні пошкодження, що підтверджується висновком судово-медичного експерта № 79 від 03.03.2016.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить вироку суду від 13.04.2021 щодо ОСОБА_7 скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України. В обґрунтування апеляційних вимог захисник вказує про те, що вирок суду першої інстанції ухвалений з порушенням вимог кримінального закону, який підлягає застосуванню. Вказує на те, що під час судового розгляду не були досліджені з достатньою повнотою протокол огляду місця події, покази свідків та потерпілих, дані проведених слідчих експериментів, висновок судово-медичної експертизи. Судове рішення ухвалено з порушеннями вимог ст. 370-374 КПК України. Досудове розслідування у даному кримінальному провадженні проведено поверхово, однобічно та без з`ясування всіх обставин кримінального провадження. Сама подія відбулась 27.12.2015, а досудове розслідування відносно ОСОБА_7 розпочато 27.10.2016, протокол огляду місця події складено 09.11.2016, згідно якого зазначено місце події без вилучення предмету (знаряддя злочину), яким могли бути спричинені тілесні ушкодження. Протокол огляду місця події не має жодної доказової бази, оскільки під час огляду місця події не вилучено та не закріплено в протоколі жодного доказу (слідів злочину, знаряддя тощо). Окрім того, з додаткового висновку судово-медичної експертизи № 319 від 25.08.2016 вбачається, що тілесні ушкодження виникли внаслідок дії тупого предмету з обмеженою травмуючою поверхнею, яким міг бути предмет, на який вказує потерпілий ОСОБА_9 дерев`яна палка, і за цих обставин обвинувачення не узгоджується з висновком судово-медичної експертизи, під час якої сам потерпілий вказав чим йому було спричинено тілесні ушкодження. Досудовим розслідуванням та в суді першої інстанції не доведено, що саме ОСОБА_7 спричинив тяжкі тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_9 , оскільки 27.12.2015 відбулась обоюдна бійка за участю ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 , ОСОБА_11 , на грунті неприязних стосунків і будь-хто з цих осіб міг спричинити потерпілому ОСОБА_9 як умисні, так і з необережності тяжкі тілесні ушкодження. Подія відбулась 27.12.2015, висновок судово-медичної експертизи № 79 складено 03.03.2016, слідчий експеримент проведено 02.09.2016, протокол огляду місця події складено 09.11.2016 після проведення слідчого експерименту. Вважає, що органом досудового розслідування безпідставно не залучено судово-медичного експерта при проведенні слідчого експерименту, з метою розмежування механізму й послідовності нанесення ударів, а також встановити, чи міг в конкретній обстановці саме ОСОБА_7 нанести удар дерев`яною палицею по голові потерпілого з огляду на висновок експерта. Судом не дано оцінку висновкам судово-медичних експертиз щодо отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_17 , ОСОБА_15 та ОСОБА_14 . Свідок ОСОБА_17 показала, що дерев`яна палиця була в руках у ОСОБА_16 , якою їй останній наніс удар по руці, внаслідок чого нею отримано легкі тілесні ушкодження. Вважає, що показання потерпілого ОСОБА_9 також не узгоджуються зі змістом його заяви про спричинення йому тілесних ушкоджень невідомими особами. Між тим, формулювання обвинувачення,

-3-

визнане судом встановленим не містить обставин, хто саме спричинив потерпілому ОСОБА_9 тяжкі тілесні ушкодження та всупереч висновку судово-медичної експертизи, судом вказано про те, що нанесено один удар каменем по голові. Надісланий до суду обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 та інших, не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки формулювання обвинувачення в ньому текстуально співпадає з викладом фактичних обставин кримінального правопорушення, що в свою чергу дає підстави вважати, що слідчий та прокурор не виклали або взагалі не встановили всіх фактичних обставин кримінального правопорушення, доказування яких, відповідно до ст. 91, ч. 1 ст. 92 КПК України є їх обов`язком, не розрізняють цих термінів, їх значення, у такий спосіб дезорієнтують сторону захисту, потерпілу і суд щодо розуміння фактичних обставин кримінального правопорушення, суті і обсягу обвинувачення, істотно обмежують процесуальні права учасників судового розгляду, передбачені ст. 42, 56 КПК України, процесуальні можливості прокурора при підтриманні державного обвинувачення, унеможливлюють правильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а в решті - виконання завдань кримінального провадження. За цих обставин орган досудового розслідування та прокурор переклали тягар доказування на суд першої інстанції, що на його переконання, є недопустимим.

В зміненій апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_6 просить вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 27.02.2019 скасувати та призначити кримінальне провадження до нового розгляду в суді першої інстанції. В обґрунтування внесених до апеляційної скарги змін вказує на те, що сама подія відбулась 27.12.2015, досудове розслідування розпочалось відносно ОСОБА_7 аж 27.10.2016, протокол огляду місця події складений 09.11.2016, згідно якого зазначено місце події без вилучення предмету (знаряддя злочину) яким могли бути спричинені тілесні ушкодження. Звертає увагу, що протокол огляду місця події не має жодної доказової бази, під час огляду місця події не вилучено та не закріплено в протоколі жодного доказу (плями крові, дерев`яну палицю чи камінь якими могло бути спричинено тілесне пошкодження). Крім того, з додаткового висновку судово-медичної експертизи № 319 від 25.08.2016 вбачається, що тілесні ушкодження виникли внаслідок дії тупого предмету з обмеженою травмуючою поверхнею, яким міг бути предмет на який вказує потерпілий ОСОБА_9 , а саме дерев`яна палка, від нанесення численних ударів нею. За цих обставин обвинувачення не узгоджується з висновком судово-медичної експертизи, під час якої сам потерпілий вказав яким саме предметом йому було спричинено тяжкі тілесні пошкодження. Досудовим розслідуванням та в суді не доведено, що саме ОСОБА_7 спричинив тяжкі тілесні пошкодження потерпілому ОСОБА_9 . Також захисником зазначається про безпідставне незалучення судово-медичного експерта при проведенні слідчого експерименту, що міг розмежувати механізм та послідовність нанесення ударів і встановити чи міг в конкретній обстановці саме ОСОБА_7 нанести удар дерев`яною палицею по голові потерпілого згідно висновку експерта. Слідчий експеримент є окремою слідчою дією, яка полягає у здійсненні дослідів з метою перевірки, чи могли відбутися за певних умов ті або інші події та яким саме чином. У судовому засіданні було досліджено слідчий експеримент за участю потерпілого ОСОБА_18 , однак інші слідчі експерименти не були предметом дослідження. Крім того не надано оцінку висновкам судово-медичних експертиз щодо отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_17 , ОСОБА_15 та ОСОБА_14 . У формулюванні обвинувачення судом не зазначено, хто саме спричинив тяжкі тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_9 , але всупереч висновку судово-медичної експертизи, вказано, що каменем нанесений один удар по голові.

Судове провадження розглядається за відсутності обвинуваченого, його захисника, потерпілого та його представника, неявка яких з урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає його розгляду. При цьому, враховується, що потерпілий та його представник належним чином повідомлені про час та місце розгляду

-4-

апеляційної скарги на вирок суду, а також те, що від них не надходили заяви чи клопотання про відкладення розгляду судового провадження на інший термін та відомості про поважність причин його неявки. Також приймаються до уваги заява захисника-адвоката ОСОБА_6 про можливість розгляду апеляційної скарги без його та обвинуваченого ОСОБА_7 участі.

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, промову прокурора, яка не заперечувала проти задоволення зміненої апеляційної скарги захисника та призначення кримінального провадження до нового розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів уважає, що змінена апеляційна скарга захисника-адвоката ОСОБА_6 підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За приписами ч. 1 ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Судове рішення - це акт правосуддя, ухвалений згідно з нормами матеріального та процесуального права та згідно з конституційними засадами і принципами судочинства. Судове рішення має бути законним, обґрунтованим, зрозумілим та чітким, і не повинно містити положень, які б суперечили або виключали одне одного, ускладнювали чи унеможливлювали його виконання.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 закріплено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За змістом ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина обвинувального вироку окрім іншого повинна містити докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі № 4291498 «Капо проти Бельгії» від 13.01.2005, тягар доказування винуватості лежить на стороні обвинувачення.

Проте, постановивши обвинувальний вирок щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України, суд першої інстанції даних вимог Конвенції та кримінального процесуального закону не виконав.

-5-

З вироку вбачається, що допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК Українине визнав та показав, що 27.12.2015 близько 21 год 30 хв, він ОСОБА_9 не бив, нікому удари не наносив, тільки захищався. Припускав, що ОСОБА_9 каменем вдарив ОСОБА_16 , оскільки той тримав у раках камінь.

Не погодившись з вказаними показаннями обвинуваченого та правовою позицією сторони захисту, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, на підставі показань потерпілих ОСОБА_16 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_17 та письмових доказів, зокрема: заяви потерпілого ОСОБА_9 , протоколу огляду місця події від 09.11.2016, протоколів проведення слідчого експерименту, висновку судово-медичної експертизи № 79 від 03.03.2016 та висновку додаткової судово-медичної експертизи № 319 від 25.08.2016.

Колегія суддів уважає, що зі змісту обвинувального вироку неможливо визначити, на підставі яких саме доказів суд дійшов висновку про підтвердження тих обставин, які ставляться ОСОБА_7 у вину за змістом обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, визнаного судом доведеним, оскільки у вироку міститься лише перелік доказів, які суд позиціонує у якості таких, однак відсутній належний аналіз цих доказів у контексті тих обставин, які цими доказами підтверджуються.

Згідно вимог до ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

Як вбачається з обвинувачення, визнаного судом доведеним, що 27.12.2015 близько 21 год 30 хв, знаходячись на проїжджій частині дороги, навпроти будинку АДРЕСА_2 , де під час скоєння хуліганських дій щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_22 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , діючи умисно, з хуліганських спонукань, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, тримаючи в руках каменя, підійшов ззаду до ОСОБА_13 , який в той час штовхався з ОСОБА_14 та безпричинно наніс йому один удар каменем в область голови зліва, внаслідок нанесення якого останній не втримав рівновагу та впав на землю правою стороною тіла отримавши тяжкі тілесні ушкодження.

Між тим, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він, захищаючись від нападу потерпілих, нікому ударів, втому числі каменем не наносив, залишились нез`ясованими і не спростованими, як і залишилось не спростованим і те, що саме ОСОБА_7 спричинив тяжкі тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_9 , з огляду на те, що відбувалась бійка за участю ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 , ОСОБА_11 ..

Таким чином, ухвалюючи щодо ОСОБА_7 обвинувальний вирок про вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, суд першої інстанції у вироку взагалі не навів причинного зв`язку між діями ОСОБА_7 і наслідками у виді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 , а лише продублював обвинувачення з обвинувального акта.

Такі дії суду першої інстанції не відповідають вимогам ст. 2 КПК України, яка регламентує обов`язок застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури, а також не забезпечує дотримання принципів верховенства права закріпленому в ст. 8 КПК України та суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до вимог ч. 2 зазначеної статті закону підлягає обов`язковому застосуванню під час судового провадження.

-6-

За таких обставин, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вимог ст. 94 КПК України, згідно яких повинен був оцінити докази не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку, сукупності та достатності, щоб дійти висновку про наявність чи відсутність у діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та доведеності чи недоведеності вини у його вчиненні.

Таким чином, суд першої інстанції у своєму вироку, приймаючи рішення про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, лише формально перерахував наведені докази, належної оцінки їм не дав та сформував висновок односторонньо без урахування всіх фактичних обставин кримінального провадження.

Як вбачається з апеляційної скарги захисника з урахуванням внесених до неї змін, сторона захисту просила скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, ненадання оцінки доказам в частині їх належності й допустимості. Ці доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

Згідно ч. 1, 2 ст. 223 КПК України слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.

За статтею 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей, документів та комп`ютерних даних.

В свою чергу, огляд місця події - це слідча дія, яка має на меті безпосереднє сприйняття, дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксацію та вилучення різних речових доказів, з`ясування характеру події, що відбулася, встановлення особи злочинця та мотивів скоєння злочину.

Огляд місця події є однією з перших та невідкладних слідчо-оперативних дій, а також джерелом отримання доказів. За змістом статей 214, 223, 237 КПК України огляд є слідчою дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження. У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після огляду. Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, сама подія відбулась 27.12.2015, огляд місця події проведений 09.11.2016, згідно якого зазначено місце події без вилучення предмету (знаряддя злочину), яким могли бути спричинені тілесні ушкодження Посилаючись на протокол огляду місця події 09.11.2016, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що такий не містить жодної доказової бази, під час огляду місця події не вилучено та не закріплено в протоколі жодного доказу (плями крові, дерев`яну палицю чи камінь, якими могло бути спричинено тілесне пошкодження).

Крім того, судом не дано оцінки тому, що висновком додаткової судової медичної експертизи № 319 від 25.08.2016, встановлено, що тілесні пошкодження у потерпілого ОСОБА_9 виникли внаслідок дії тупого предмету з обмеженою травмуючою поверхнею яким міг бути предмет на який вказує потерпілий ОСОБА_9 , а саме дерев`яна палка від нанесення численних ударів нею. Про факт нанесення йому тілесного ушкодження саме дерев`яною палицею потерпілий вказував і у своїй заяві про вчинення кримінального правопорушення.

-7-

За таких обставин, обвинувачення, яке судом визнано доведеним, зокрема про те, що обвинувачений ОСОБА_7 завдав потерпілому удар каменем в область голови, не узгоджується з висновком додаткової судово-медичної експертизи, а також з іншими доказами у кримінальному провадженні.

Також стороною захисту в ході судового розгляду зазначалось про безпідставне незалучення судово-медичного експерта при проведенні слідчого експерименту, на предмет розмежування механізму та послідовності нанесення ударів і встановлення того, чи міг в конкретній обстановці саме ОСОБА_7 нанести удар дерев`яною палицею по голові потерпілого згідно висновку експерта.

Таким чином, доводи сторони захисту про порушення вимог ст. 240 КПК України під час проведення слідчого експерименту, не знайшли свого вирішення та відображення в оскаржуваному судовому рішенні.

Тобто, суд першої інстанції мав перевірити і проаналізувати всі доводи, наведені стороною захисту, зокрема й обвинуваченого, зіставити їх з наявними у справі матеріалами та дати на кожен доречний і важливий аргумент сторони вичерпну відповідь у своєму рішенні, пославшись на відповідну норму права.

Разом з тим суд формально навів у вироку докази, які були покладені в основу вироку, зазначив, що вони є належними і допустимими. Проте, жодних відповідей на доводи сторони захисту щодо недопустимості конкретних доказів суд не навів, натомість, зазначив, що вони є належними і допустимими, пославшись на відповідність усіх доказів вимогам ст. 86 КПК України.

Таким чином, суд першої інстанції за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду щодо винуватості обвинуваченого, у вироку не зазначив, чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші, і в порушення вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, не проаналізував і не вмотивував у вироку показання допитаних в судовому засіданні осіб, а лише обмежився формальним викладенням їх у вироку без будь-якої оцінки хоча б одного з них, фактично вдавшись до дублювання змісту обвинувального акту, не зазначивши які саме обставини правопорушення цим підтверджуються.

Зазначені порушення КПК України, на думку апеляційного суду, перешкодили суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, а тому це порушення визнається судом істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке передбачено ч. 1 ст. 412 КПК України.

Водночас згідно п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені п. 2, 3, 4, 5, 6, 7 ч. 2 ст. 412 цього Кодексу.

За таких обставин, апеляційний суд уважає за необхідне застосовувати загальні засади кримінального провадження, а саме верховенство права.

Відповідно до ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і застосовується цей принцип з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

При цьому, апеляційний суд також виходить з положень ч. 1 ст. 9 КПК України, з яких слідує, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, тобто суд під час розгляду кримінального провадження повинен дотримуватися законності.

-8-

У випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК України, що регламентовано положеннями ч. 6 ст. 9 цього Кодексу.

Тобто, значення загальних засад кримінального провадження, як норм вищого ступеня нормативності є підґрунтям для тлумачення норм кримінального процесуального права та подолання прогалин у правовому регулюванні кримінальних процесуальних правовідносин.

За наявності зазначеного вище допущеного судом першої інстанції істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, враховуючи положення ч. 6 ст. 9 КПК України та порушення судом першої інстанції загальних засад кримінального провадження, вирок суду не може визнаватись законним та обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню. Оскільки порушення вимог кримінального процесуального закону було допущене у ході судового розгляду в суді першої інстанції і саме цей суд має повноваження на вчинення процесуальних дій, направлених на усунення порушень, на які вказано вище, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості усунути зазначені порушення вимог кримінального процесуального закону в ході апеляційного розгляду справи.

Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції необхідно врахувати наведене, повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону, проаналізувати докази у кримінальному провадженні, дати їм юридичну оцінку з огляду на їх достовірність, допустимість та достатність, з урахуванням положень, передбачених ст. 17, 23, 94, 95 КПК України, з дотриманням прав учасників процесу, ретельно перевірити доводи, зазначені в апеляційній скарзі захисника і в залежності від здобутого постановити законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення.

Враховуючи викладене, змінена апеляційна скарга захисника-адвоката ОСОБА_6 підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 412, 415, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Змінену апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 13.04.2021 щодо ОСОБА_23 , обвинуваченого за ч. 1 ст. 121 КК України скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції в іншому складі.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді