ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1809/24 Справа № 204/7255/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_8

представника потерпілих ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду кримінальне провадження № 0000281 від ІНФОРМАЦІЯ_2 за апеляційною скаргою представника потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 - адвоката ОСОБА_9 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2024 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м.Дніпропетровська, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_13 2013 року народження, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винним та засуджено за ч.3 ст.286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК) - до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 10 (десять) років.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту його фактичного затримання, а саме з 26 березня 2023 року, зарахувавши у строк призначеного покарання строк його попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Цивільний позов потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 до обвинуваченого ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди - задоволено частково та ухвалено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_10 моральну шкоду у розмірі 200 000 грн.; на користь потерпілої ОСОБА_11 моральну шкоду у розмірі 200 000 грн.; на користь потерпілого ОСОБА_12 моральну шкоду у розмірі 200 000 грн.

В задоволенні позову в іншій частині - відмовлено.

Цивільний позов ОСОБА_10 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_14 в частині стягнення з ПАТ НАСК «Оранта» моральної шкоди 18 800 грн та матеріальної шкоди 241 200 грн - залишено без розгляду.

Цивільний позов ОСОБА_10 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_14 в частині стягнення з ОСОБА_7 моральної шкоди - задоволено частково та ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_14 моральну шкоду 200 000 грн, відмовивши в задоволенні в іншій частині позову щодо моральної шкоди.

Долю речових доказів та процесуальних витрат вирішено відповідно до положень ст.ст.100, 124 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК),

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

25 березня 2023 року приблизно о 20:02 годин, ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння (3,06%о), чим заздалегідь позбавив себе можливості об`єктивно оцінювати дорожню обстановку і координувати свої дії, керуючи технічно справним автомобілем «Volkswagen Jetta», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 належить на праві власності ОСОБА_15 , здійснював рух по сухому, освітленому вуличним освітленням дорожньому покриттю проїзної частини дороги АДРЕСА_3 , яка має по одній смузі для руху у кожному напрямку, від вул. Глибокої до Криворізького шосе.

Надалі під час руху водій ОСОБА_7 , проявляючи кримінальну протиправну самовпевненість, легковажно розраховуючи на відвернення суспільно-небезпечних наслідків, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, маючи можливість об`єктивно виявити попереду автомобіль «Renault Clio Symbol», реєстраційний номер НОМЕР_3 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 належить ОСОБА_16 , який штовхали у попутному з ним напрямку з місця водія ОСОБА_17 , та з задньої частини ОСОБА_18 , завчасно не вжив усіх можливих дій для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, в результаті чого 25 березня 2023 року, приблизно о 20:02 годин в районі будинку АДРЕСА_4 , допустив наїзд передньою частиною керованого ним автомобіля на пішохода ОСОБА_18 , та подальше зіткнення з задньою частиною автомобіля «Renault Clio Symbol», реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Своїми діями водій ОСОБА_7 , порушив вимоги п.п.1.3., 1.5., 2.3. б), 2.9.а), та 12.3. Правил дорожнього руху України, де зазначено:

п.1.3. «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими»;

п.1.5. «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Особа, яка створила такі умови, зобов`язана негайно вжити заходів до забезпечення безпеки дорожнього руху на цій ділянці дороги та вжити всіх можливих заходів до усунення перешкод, а якщо це неможливо, попередити про них інших учасників дорожнього руху, повідомити підрозділ поліції, власника дороги або уповноважений ним орган»;

п.2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

п.2.9. «Водієві забороняється:

а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції»;

п.12.3. «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.12.3. Правил дорожнього руху України знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди - наїздом на пішохода ОСОБА_18 .

Невиконання водієм ОСОБА_7 п.12.3. Правил дорожнього руху України призвело до настання даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок чого пішоходу ОСОБА_18 спричинено тілесні ушкодження у вигляді: сумісної тупої травми тіла: осадження з раною на лівому стегні по задній поверхні посередині, рани на лівій гомілці посередині по внутрішній поверхні, осадження на лівій гомілці по задній поверхні у верхній та нижній третинах, осадження на правій гомілці у верхній третині по усім поверхням, рани на правій гомілці у нижній третині по внутрішній та зовнішній поверхнях, осадження у ділянці лівого колінного суглобу на передній поверхні, переломи правих мало - та великогомілкових кісток у нижніх третинах, крововиливи у м`яких покривних тканинах правих гомілки та стегна по задній поверхні, лівої нижньої кінцівки по задній поверхні та крижової ділянки тазу: осадження на обличчі та передній поверхні шиї, крововиливи у м`яких покривних тканинах голови та під м`яку мозкову оболонку головного мозку, перелом потиличної кістки з переходом на кістки основи черепу, крововиливи у легені, навколониркову клітковину та зв`язковий апарат печінки, осадження на кистях, слабке кровонаповнення внутрішніх органів.

Усі тілесні ушкодження у своїй сукупності мають ознаки тілесних ушкоджень тяжкого ступеню тяжкості як так, що призвели до настання смерті і перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Смерть потерпілого ОСОБА_18 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 у термін біля 2-3 годин до моменту огляду трупа на місці пригоди внаслідок сумісної тупої травми тіла у вигляді переломів кісток черепу та правої гомілки, крововиливів у м`які покривні та внутрішній тканини тіла, котра ускладнилася розвитком шоку.

Такі дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч.3 ст. 286-1 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що спричинили смерть потерпілого.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 квітня 2024 року виправлено описку, допущену у вироку Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27 березня 2024 року та постановлено вважати вірним написання у мотивувальній та резолютивній частинах вироку:"Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з ІНФОРМАЦІЯ_2".

В апеляційній скарзі представник потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 - адвокат ОСОБА_9 порушує питання про скасування вироку суду щодо ОСОБА_7 як незаконного, необґрунтованого у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції ступеню тяжкості кримінального правопорушення через м`якість вироку та у частині відмови суду в задоволенні позовних вимог потерпілих.

Посилається на те, що суд призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, тобто наближено до нижчої межі санкції ч.3 ст. 286-1 КК, що, на думку апелянта, є занадто м`яким покаранням для особи, яка раніше була притягнута до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП. Вказує, що обвинувачений висновків для себе не зроби і далі продовжив керувати транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що призвело до загибелі людини; вину в судовому засіданні визнав формально, під тиском доказів. Водночас вказує на те, суд першої інстанції не врахував, що обвинувачений формально щиро покаявся, вибачився перед потерпілими лише під час дачі пояснень перед дебатами. Також судом не було враховано, що молода сім`я залишилася без батька, сина та чоловіка, який був єдиним годувальником своєї родини, що злочин вчинено обвинуваченим, який перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння - 3,06% проміле.

Щодо часткового відшкодування збитків обвинуваченим, апелянт зазначає, що в перші тижні після ДТП сестра обвинуваченого частково відшкодувала збитки потерпілим по 60 000 гривень батькові та матері, дружині загиблого - 66 000 гривень та 1000 доларів США. Але в подальшому в ході судового розгляду протягом року та після постановляння вироку, більше жодної копійки ніхто потерпілим не відшкодував, що, на думку адвоката, свідчить про те, що ці дії робилися виключно з ціллю показати суду нібито часткове відшкодування збитків, а не реальне бажання відшкодувати завдані збитки.

Щодо часткової відмови суду першої інстанції в задоволенні позовних вимог потерпілих апелянт зазначає, що потерпілими ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_14 , було пред`явлено цивільні позови до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди у сумі по 900 000 гривень кожному, а в інтересах неповнолітньої доньки - 1 000 000 грн.

Але суд першої інстанції лише частково задовольнив позовні заяви потерпілих, призначивши стягнути з обвинуваченого в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі лише по 200 000 гривень кожному з потерпілих, що на нашу адвоката є не справедливим і вказує на незаконність вироку в цій частині.

Апелянт стверджує, що злочинними діями обвинуваченого ОСОБА_7 потерпілим заподіяно моральні страждання, які призвели до істотної шкоди психологічного здоров`я потерпілих, які постійно перебувають у напруженому психічному стані, адже думки про смерть ОСОБА_18 не залишають їх до теперішнього часу. Емоційний стан потерпілих навіть через рік після втрати померлого ОСОБА_18 , дуже нестійкий, відчуваються глибокі моральні страждання у вигляді відчуття горя та непоправної втрати рідної людини, яка є найвищою немайновою втратою та не підлягає відновленню. Потерпілі залишилися без піклування рідної людини та назавжди позбавлені його любові та підтримки. Смерть ОСОБА_18 завдала потерпілим сильні психічні страждання, відновити душевний стан яких неможливо, які полягають в тому, що вони втратили рідну людину, батька, сина, чоловіка, що позбавляє потерпілих можливості повноцінного життя. Дружині потерпілого довелося йти працювати, щоб прокормити себе та неповнолітню доньку. Виходячи з обставин саме даного кримінального провадження, на думку апелянта, потерпілі дійсно перенесли сильний душевний стрес, що потягнуло за собою погіршення їх психологічного здоров`я та інші негативні наслідки, а отже сума у 900 000 гривень кожному потерпілому, а в інтересах неповнолітньої доньки, яка навчається - 1 000 000 гривень, відповідатиме понесеним потерпілим характеру і обсягу моральних страждань, та буде справедливою по відношенню до них.

З огляду на викладене представник потерпілих просить апеляційний суд скасувати вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2024 року та постановити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.3 ст.286-1 КК у виді 9 років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 10 років.

Цивільний позов потерпілих задовольнити у повному обсязі.

В судове засідання апеляційного суду потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 не з`явилися, але надали суду заяви про розгляд справи без їх участі, що, відповідно до приписів ч.4 ст.405 КПК, не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши:

- представника потерпілих на підтримку доводів поданої ним апеляційної скарги та який наполягав на її повному задоволенні, просив вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким призначити обвинуваченому покарання за ч.3 ст.286-1 КК у виді позбавлення волі на строк 9 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 10 років, та задовольнити цивільний позов потерпілих в частині стягнення моральної шкоди у повному обсязі, стягнувши з обвинуваченого на користь кожного з потерпілих по 900 000 грн.

- прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу представника потерпілих лише в частині необхідності збільшення сум відшкодування моральної шкоди кожному з потерпілих, але заперечувала проти задоволення апеляційної скарги щодо необхідності посилення обвинуваченому покарання;

- обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги у повному обсязі, вважали вирок суду законним та обґрунтованим, просили апеляційні вимоги представника потерпілих залишити без задоволення, а вирок суду - без змін;

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених вироком суду першої інстанції, та правова кваліфікація його дій за ч.3 ст.286-1 КК, ґрунтуються на зібраних по справі, перевірених та оцінених судом доказах, являються обґрунтованими, належним чином мотивованими, не оспорюються в апеляційній скарзі представником потерпілих, а тому судом апеляційної інстанції, відповідно до ч.1 ст.404 КПК не перевіряються.

Зі змісту апеляційної скарги убачається, що представник потерпілих ОСОБА_9 фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та стягнення суми моральної шкоди, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК та роз`яснюючих положень п.п.1,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Згідно із ст.414 КПК, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст.414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.

Беручи до уваги те, що у ст.12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого, у контексті ст.414 КПК, розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

У постанові від 06 лютого 2020 року (справа № 756/6268/18, провадження №51-1763 км 19) ККС ВС зазначив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й в межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Як убачається зі змісту оскаржуваного вироку, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушень за ч.3 ст.286-1 КК, яке згідно зі ст.12 КК відноситься до категорії тяжких злочинів, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, вчинив злочин з необережності, свою вину визнав повністю, розкаявся у вчиненому, частково відшкодував шкоду, має на утриманні малолітню дитину, за місцем мешкання характеризується позитивно, на обліку у лікарі нарколога та психіатра не перебуває.

Обставинами, які пом`якшують покарання, відповідно до ст.66 КК, суд визнав - щире каяття, те, що обвинувачений вибачився перед потерпілими у судовому засіданні, частково відшкодував спричинену шкоду.

При цьому, як зазначив під час апеляційного розщгляду представник потерпілих, жодних претензій матеріального характеру до обвинуваченого потерпіла сторона не має.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.67 КК, судом не встановлено.

Отже, всупереч доводам апелянта, місцевий суд належним чином врахував усі обставини, на той посилається в своїй апеляційній скарзі, та у повному обсязі дотримався вимог ст.ст.50, 65 КК.

З такими висновками погоджується й суд апеляційної інстанції та не вбачає підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 більш тяжкого покарання.

У своїх правових висновках, що викладені у постанові від 09 жовтня 2019 року (справа №127/16072/17, провадження №51-2581км19) Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду зазначив, що загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

На думку колегії суддів, призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років, з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 10 (десять) роки та яке не є мінімальним за санкцією ч.3 ст.286-1 КК - є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Згідно практики Верховного Суду України від 22 березня 2018 року (Постанова Кримінального Касаційного суду ВС від 22.03.2018 року у справі № 759/7784/15-к) щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатись в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Процесуальна поведінка обвинуваченого під час судового розгляду, як у суді першої інстанції, так і під час апеляційного провадження, свідчить про те, що ОСОБА_7 свою вину у вчиненому злочині визнав, щиро розкаявся, частково відшкодував заподіяну шкоду потерпілим, що на думку апеляційного суду, свідчить про критичне ставлення обвинуваченого до вчинених ним злочинів та про щирість його каяття і бажання залагодити ситуацію, що сталася.

Доводи апеляційної скарги представника потерпілих про те, що обвинувачений свою вину визнав формально лише під тиском доказів, попросив вибачення у потерпілих лише під час його допиту у суді перед дебатами, що часткове відшкодування спричиненої шкоди відбулось у перші тижні після ДТП сім`єю обвинуваченого і у подальшому не було інших відшкодувань, на думку апеляційного суду, є непереконливими і не спростовують встановлених судом обставин та не можуть бути підставою для призначення ОСОБА_7 саме такої судової міри покарання, як просить апелянт.

Водночас, не заслуговують на увагу і доводи представника потерпілих про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення у стані алкогольного сп`яніння. Колегія суддів зазначає, що стан сп`яніння охоплюється об`єктивною стороною (є кваліфікуючою ознакою) злочину, передбаченого ч.3 ст. 286-1 КК, і під час призначення покарання особі не може враховуватись як обставина, що обтяжує його покарання.

Отже підстав для скасування вироку суду та призначення обвинуваченому ОСОБА_7 більш суворого покарання, на чому наполягає представник потерпілих, суд апеляційної інстанції не вбачає з огляду на право суду на «судову дискрецію» у виборі виду і розміру покарання.

Разом з цим колегія суддів частково погоджується з доводами апелянта про несправедливість і незаконність вироку суду щодо часткового задоволення позовних вимог потерпілих про відшкодування моральної шкоди, з огляду на таке.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» зазначено, що страждання не можуть бути компенсовані лише констатацією порушення (заява №60750/00, ECHR, 2004, п.62);

Частиною першою ст. 1167 ЦК України (далі- ЦК) передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

У п. 9, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Моральна шкода полягає у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. До збитків, ч.2 п.1 вказаної статті відносить витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

При визначенні розміру моральної шкоди, необхідно враховувати велику кількість різноманітних факторів. Частина з них передбачена в ст.23 ЦК, а саме: характер правопорушення; глибина фізичних та душевних страждань; погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації; ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; інших обставин, які мають істотне значення.

Обов`язковими вимогами при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Суд першої інстанції, врахувавши обставини, зазначені у вказаних нормах та виходячи з принципу розумності та справедливості частково задовольнив вимоги про відшкодування моральної шкоди, стягнувши з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та на користь потерпілої ОСОБА_10 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_14 в рахунок відшкодування моральної шкоди - по 200 000 гривень на кожного.

На переконання колегії суддів визначений розмір відшкодування моральної шкоди не може вважатися справедливим виходячи з наступного.

Положення ч.2 ст.1168 ЦК свідчать про те, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно із ч.2 ст.1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, постанови Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, колегія суддів враховує обґрунтованість доводів потерпілих про істотність шкоди їх психологічного здоров`я, глибокі моральні переживання оскільки загибель рідної людини внаслідок дорожньо-транспортної пригоди зазвичай самі по собі викликають певні моральні страждання, є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань.

Враховуючи характер та обсяг страждань потерпілих, істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках, а також те, що факт величезного душевного болю, нанесеного потерпілим внаслідок смерті їх рідної людини, батька, сина, чоловіка, є беззаперечним, і вказані обставини дійсно призвели до погіршення їх емоціонального стану, морального здоров`я, втрати годувальника, виходячи із принципів розумності, співрозмірності та справедливості, а також того, що будь-яка грошова компенсація не може бути визначена як адекватна дійсним стражданням потерпілих, разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 моральної шкоди потерпілим ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_14 у розмірі по 400 000 грн кожному.

Відповідно до положень п.3 ч.1 ст.408 КПК суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі:зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 - адвоката ОСОБА_9 , є частково обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню в частині стягнення з обвинуваченого на користь потерпілих відшкодування моральної шкоди, а вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2024 року щодо ОСОБА_7 підлягає зміні та збільшенню сум відшкодування моральної шкоди потерпілим ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та потерпілої ОСОБА_10 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_14 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408 та 418, 419 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 - адвоката ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2024 року щодо ОСОБА_7 за ч.3 ст. 286-1 КК в частині цивільного позову - змінити.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_14 - відшкодування моральної шкоди по 400 000 гривень, кожному.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її оголошення, але на неї учасниками кримінального провадження може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою- в той саме строк з дня отримання копії ухвали апеляційного суду.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4