УХВАЛА

Іменем України

02 травня 2024 року

м. Київ

справа № 754/8993/23

провадження № 51-2335 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє

в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року,

встановив:

За вироком Деснянського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2023 року, залишеним без зміни ухвалою Київського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року, ОСОБА_5 засуджено до покарання: за ч. 4 ст. 407 Кримінального кодексу України (далі - КК) у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 5 ст. 407 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК ОСОБА_5 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Суд визнав ОСОБА_5 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 407 КК, а саме у самовільному залишенні військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду військовослужбовцем (крім строкової служби) та ч. 5 ст. 407 КК - у нез`явленні вчасно на військову службу без поважних причин, вчинене в умовах воєнного стану військовослужбовцем (крім строкової служби).

Як установив місцевий суд, згідно наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 28 лютого 2016 року № 52 ОСОБА_5 , який 26 лютого 2016 року уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, зараховано на котлове забезпечення з 28 лютого 2016 року, призначено на посаду курсанта підготовки військовослужбовців військової служби за контрактом та зараховано на навчання до 8 навчальної механізованої роти на спеціальні курси по підготовці військовослужбовців військової служби за контрактом. Відповідно до вказаного наказу ОСОБА_5 було присвоєно військове звання «матрос».

Далі, відповідно до наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 № 62 від 13 березня 2016 року, у зв`язку із закінченням спеціальних курсів, ОСОБА_5 з 13 березня 2016 року вважається таким, що справи та посаду здав, виключений зі списків особового складу частини і всіх видів забезпечення, після чого направлений для подальшого проходження військової служби до військової частини польова пошта НОМЕР_2 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Відповідно до наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 16 березня 2016 року № 78, ОСОБА_5 з 16 березня 2016 року зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення, а також призначено на посаду механіка-водія ІНФОРМАЦІЯ_3 військової частини польова пошта НОМЕР_2 . З цього ж дня ОСОБА_5 вважався таким, що справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків.

У порушення вимог статей 17, 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статей 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статей 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ОСОБА_5 , діючи умисно, з особистих мотивів та з метою тимчасово ухилитись від проходження військової служби, в умовах особливого періоду, без поважних причин, без дозволу відповідних командирів (начальників), 23 серпня 2016 року самовільно залишив розташування підрозділу механізованого батальйону (АДРЕСА_2) військової частини НОМЕР_3 , після чого проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з проходженням військової служби.

У зв`язку з цим, відповідно до наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 23 серпня 2016 року № ОСОБА_5 , навідник-оператор розвідувального взводу ІНФОРМАЦІЯ_4 з 23 серпня 2016 року вважався таким, що знаходиться в розпорядженні командира військової частини у зв`язку з самовільним залишенням військової частини, а також знятий з усіх видів забезпечення.

Пізніше, наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 08 липня 2020 року № 152 РС у зв`язку з самовільним залишенням військової частини військову службу ОСОБА_5 у вказаній військовій частині з 08 липня 2020 року призупинено.

Окрім того, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_4 від 27 серпня 2022 року № 170 ОСОБА_5 , мобілізований ІНФОРМАЦІЯ_2 , вважався таким, що з 28 серпня 2022 року справи і посаду стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти прийняв та приступив до виконання службових обов`язків за посадою, поставлений на всі види забезпечення.

04 грудня 2022 року командиром стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_4 старшим сержантом ОСОБА_6 . ОСОБА_5 було надано звільнення від виконання своїх службових обов`язків, з вимогою повернутися до місця служби не пізніше 20 год цього ж дня, однак він у порушення вимог статей 17, 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статей 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статей 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, з особистих мотивів та з метою тимчасово ухилитись від проходження військової служби, в умовах воєнного стану, без поважних причин, без дозволу відповідних командирів (начальників) о 20 год 04 грудня 2022 року не з`явився вчасно на військову службу до військової частини НОМЕР_4 за адресою: АДРЕСА_1 , після чого проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з проходженням військової служби до моменту його затримання 15 травня 2023 року у порядку п. 1 ч. 1 ст. 208 КПК.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації вчинених засудженим діянь, просить на підставі п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК змінити судові рішення щодо ОСОБА_5 та звільнити його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК. На думку захисника, призначене винному покарання у виді 5 років позбавлення волі не відповідає даним про його особу, і за своїм розміром є явно несправедливим через суворість, а висновок суду щодо такої міри покарання не мотивований. При цьому захисник, посилаючись, зокрема, на щире каяття ОСОБА_5 , те, що останній раніше не судимий, вперше вчинив злочин, має постійне місце проживання, рідних та близьких, які піклуються про нього, які вважає обставинами, які пом`якшують покарання, просить звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням.

Мотиви Суду

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виходячи зі змісту ст. 75 КК застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

Як убачається з копій судових рішень, місцевий суд керувався наведеними законодавчими положеннями при виборі засудженому заходу примусу та порядку його відбування.

Згідно з вироком, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд, урахувавши ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, обставини їх вчинення в умовах особливого, а в подальшому воєнного стану, особу винного, який раніше не судимий, офіційно непрацевлаштований, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем реєстрації та за місцем служби характеризується посередньо, за місцем тримання під вартою характеризується позитивно, обрав йому мінімальне покарання, передбачене санкціями частин 4 та 5 ст. 407 КК, яке він має відбувати в ізоляції від суспільства.

Крім того, суд визнав обставиною, що пом`якшує покарання - щире каяття у скоєному. Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.

Врахувавши наведені обставини суд дійшов обґрунтованого висновку про суспільну небезпечність ОСОБА_5 та про неможливість досягнення мети його виправлення й попередження вчинення ним нових злочинів без ізоляції від суспільства. Разом з тим, вважав за можливе призначити йому мінімальне покарання, передбачене санкціями частин 4 та 5 ст. 407 КК та на підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Із зазначеною позицією місцевого суду погодився й апеляційний суд. Відповідно до змісту оспорюваної ухвали при перегляді вироку суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи щодо суворості покарання, викладені в апеляційній скарзі захисника, навів переконливі мотиви, з яких він визнав їх неприйнятним і такими, що не є підставою для зміни вироку. При цьому апеляційний суд вказав, що зазначені в апеляційній скарзі захисника обставини не знижують ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_5 кримінальних правопорушень та вони були належним чином враховані районним судом.

З таким висновком погоджується і суд касаційної інстанції, та вважає неприйнятними аргументи захисника ОСОБА_4 про наявність підстав для застосування ст. 75 КК щодо засудженого ОСОБА_5

Обраний ОСОБА_5 захід примусу є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість, про що йдеться в касаційній скарзі захисника, Суд не вбачає.

Отже, рішення судів першої та апеляційної інстанцій є обґрунтованими та не викликають сумнівів у їх правильності, а посилання захисника на надмірну суворість призначеного ОСОБА_5 покарання, внаслідок невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є безпідставними.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3