Справа № 462/7281/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/146/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2024 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження № 0000428 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 22.12.2023 року стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, українця, громадянина України, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку ст. 89 КК України раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України,

за участю:

прокурора - ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 ,

встановила:

Захисник обвинуваченого подав апеляційну скаргу на вирок Залізничного районного суду м.Львова від 22.12.2023 року, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, та призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 500 000 грн. моральної шкоди та 38874, 27 грн. матеріальної шкоди.

Скасовано арешт, накладений ухвалою Залізничного районного суду м. Львова 12.07.2021 року на речові докази.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 8110,67 грн. документально підтверджених судових витрат на залучення експертів.

Вирішено питання з речовими доказами в порядку ст. 100 КПК України.

Не погоджуючись з даним вироком захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити вирок, яким виправдати ОСОБА_7 за ч.1 ст. 119 КК України, а у задоволенні цивільного позову - відмовити.

Апелянт вважає вирок незаконним, ухваленим за неповного з`ясування обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, таким, що повинен бути скасований апеляційним судом з наступних міркувань та законодавчих підстав.

Свої вимоги мотивує тим, що в оскаржуваному вироку суд першої інстанції вказує, що вина ОСОБА_7 підтверджується показами свідка ОСОБА_11 , який під час допиту вказав, що обвинувачений під час конфлікту з потерпілим ОСОБА_12 , коли вони перебували на відстані один від одного, раптово підійшов до нього та вдарив в обличчя як «хук боксера», після чого потерпілий впав та вдарився головою об бетон. У висновку експерта № 113 за наслідками експертизи за матеріалами справи вказано (п.4 висновків), що інших тілесних ушкоджень, крім закрито черепно-мозкової травми, немає.Під час допиту інші свідки та обвинувачений вказали, що ніхто не бив іншого кулаками. Ці покази узгоджуються між собою.

Апелянт вважає, що в діях обвинуваченого ОСОБА_7 присутні, та підтверджені під час судового розгляду справи, ознаки необхідної оборони, які суд першої інстанції не врахував. Сторона захисту вважає, що стан необхідної оборони виникає як в момент вчинення суспільно-небезпечного діяння так і в момент виникнення загрози заподіяння шкоди. За обставинами справи, стан необхідної оборони у обвинуваченого ОСОБА_13 наступив в момент заподіяння йому та ОСОБА_14 тілесного ушкодження ОСОБА_12 . Крім того, загроза нанесення ОСОБА_12 інших тілесних ушкоджень чи іншої шкоди залишалася до моменту падіння ОСОБА_15 на землю та втрати ним свідомості, оскільки за показами свідків він почергово чіплявся та намагався бити як Калімбету так і ОСОБА_16 .

Під час допиту як свідка ОСОБА_17 вказала, що потерпілий копав у живіт ОСОБА_18 . Коли приїхав на зупинку ОСОБА_7 , вони з ОСОБА_12 почали сперечатися. Конфлікт тривав недовго. Коли потерпілий копнув ОСОБА_7 , останній йоговідштовхнув і потерпілий впав.

Інший свідок ОСОБА_19 розповів, що коли ОСОБА_7 прибув до зупинки, потерпілий стояв, був конфлікт між ОСОБА_20 та ОСОБА_12 . Потім почався конфлікт між ОСОБА_12 та ОСОБА_7 , вони штовхалися, але не билися руками чи ногами. Свідок не пам`ятає, щоб ОСОБА_12 наносив удари ОСОБА_21 ногою. Потім ОСОБА_7 штовхнув ОСОБА_22 однією рукою.

При наявності суперечливих показів суд не врахував, що від моменту події смерті ОСОБА_12 минуло багато часу і свідки не можуть згадати деталей події тієї ночі. На будь-які уточнюючі запитання свідки відповідали, що не пам`ятають.

Апелянт зазначає що судом першої інстанції не було взято до уваги покази обвинуваченого ОСОБА_7 , який приїхав на зупинку, щоб забрати свого знайомого ОСОБА_23 , який спав на лавці зупинки. Так згідно в висновку експерта №41/2021 від 29 липня 2021 року у ОСОБА_12 була виявлена травма головного мозку, яка супроводжувалась крововиливами у головний мозок, що спричинило його смерть. Обвинувачений не заперечував виявленої травми. Однак обвинувачений бажає зазначити, що не завдавав та не мав на меті завдати потерпілому таких травм, що виявлені, а також смерті потерпілому. Він діяв виключно в межах необхідної оборони себе самого та іншої особи. ОСОБА_7 наголошує, що не повинен був і не міг передбачити можливу трагедію під час поштовху долонею по шиї потерпілого. Власне, поштовх однієї руки є заходом найменшої фізичної сили та має на меті створення дистанції між особою, яка загрожує фізичним насильством, та особою, яка бажає захистити себе чи інших осіб.

Апелянт звертає увагу суд на висновок експерта №113 від 21 вересня 2021 року, у якому вказано, що у ОСОБА_12 не виявлено інших тілесних ушкоджень, крім тих, що утворилися від падіння потилицею об бетон. Таким чином, зрозуміло, що ОСОБА_7 не наносив йому ударів кулаками чи ногами по будь-яких частинах тіла (руках, ногах, тулубу чи обличчю).

Апелянт зазначає, що свідок ОСОБА_24 стверджувала про те, що дзвонила до ОСОБА_7 , щоб він приїхав та забрав свого знайомого ОСОБА_25 із зупинки, щоб той не спав на вулиці. Причини раптової агресії ОСОБА_15 до ОСОБА_26 та ОСОБА_13 вона не розуміла, ніхто з присутніх його не провокував до бійки.

Апелянт покликається, що доводи сторони обвинувачення про те, що обвинуваченому ОСОБА_27 слід було враховувати стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_15 та гіпотетичну можливість його падіння від поштовху у плече на землю, не можуть ставитись у вину обвинуваченому через те, що він не мав умислу на заподіяння йому тілесних ушкоджень, а також те, що мав правомірну можливість захистити себе та іншу особу від нападу, що відповідає змісту ч. 2 ст. 36 КК України в тому, що кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від того чи має особа можливість уникнути суспільно-небезпечного посягання чи звернутися за допомогою до інших осіб. Тому просить суд апеляційної інстанції врахувати, що визначальним у поведінці обвинуваченого ОСОБА_13 було не заподіяння будь-яких тілесних ушкоджень (спричинення шкоди потерпілому (розправитися)), а відвернення нападу та захист від протиправного посягання, отже такі дії за своїми ознаками становлять необхідну оборону.

Крім того захисник звертає увагу на відсутність повноважень слідчих ОСОБА_28 , ОСОБА_29 та ОСОБА_30 на проведення досудового розслідування кримінального провадження 0000428 від 02 липня 2021 року, що зумовлює недопустимість доказів, які були здобуті в ході слідчих дій та призводить до виправдання обвинуваченого.

Під час розгляду справи судом було з`ясовано, що слідчі ОСОБА_28 , ОСОБА_29 та ОСОБА_31 проводили слідчі дії та здобували докази для кримінального провадження без наданих для цього повноважень.

02 липня 2021 року т.в.о. начальника СВ ВП №1 ЛРУП ГУНП у Львівській області ОСОБА_32 винесена постанова про створення групи слідчих для розслідування кримінального провадження 0000428 від 02 липня 2021 року у складі слідчих ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 . Дана постанова вказана у п. 2 розділу 2 Реєстру матеріалів досудового розслідування.

30 липня 2021 року т.в.о. начальника СВ ВП №1 ЛРУП ГУНП у Львівській області ОСОБА_41 була винесена постанова про призначення групи слідчих у справі. Склад групи слідчих не змінився (п.18 розділу 2 Реєстру матеріалів досудового розслідування).

Інших постанов про визначення групи слідчих у реєстрі матеріалів досудового розслідування немає.

За приписами статей 39, 110, ч. 1 ст. 214 КПК України рішення про призначення (визначення) групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, обов`язково приймається у формі, яка повинна відповідати передбаченим кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови. Враховуючи вимоги ч. 6 ст. 110 КПК України, таке рішення повинно бути виготовлене на офіційному бланку та підписане службовою особою, яка його прийняла. При цьому таке процесуальне рішення необхідно долучати до матеріалів досудового розслідування для підтвердження наявності повноважень слідчих, які здійснюють досудове розслідування.

В аспекті застосування приписів ч. 2 ст. 39, ч. 1 ст. 214 КПК у взаємозв`язку з положеннями ст. 110 цього Кодексу недотримання належної правової процедури тягне за собою порушення гарантованого кожному ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд.

Отже, відсутність повноважень слідчих ОСОБА_28 , ОСОБА_29 та ОСОБА_30 на проведення досудового розслідування кримінального провадження 0000428 від 02.07.2021 зумовлює недопустимість доказів, які були здобуті в ході проведення слідчих дії, які вони провели.

Захист вважає, що недопустимими доказами у цьому кримінальному провадженні є значна кількість документів. Разом із тим обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом на допустимих доказах.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 28.06.2021 року, приблизно о 00 год. 35 хв., на зупинці громадського транспорту по АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклого конфлікту, в ході якого ОСОБА_12 завдавав удари руками та ногами ОСОБА_25 та ОСОБА_21 , чим заподіяв останнім легкі тілесні ушкодження, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, не маючи умислу спричинення тяжких тілесних ушкоджень та умисного вбивства, внаслідок недбалості, не передбачив можливості втрати рівноваги через стан алкогольного сп`яніння та падіння потерпілого ОСОБА_12 та настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді його смерті, хоча міг і повинен був це передбачити, якби діяв з більшою обачністю, після того як ОСОБА_12 наблизився впритул до ОСОБА_7 , останній здійснив поштовх ОСОБА_12 долонею правої руки в ділянку шиї зправа. Від вказаного поштовху ОСОБА_12 втратив рівновагу та впав навзнак, вдарившись при цьому тім`яною ділянкою голови до твердого покриття бетонної бруківки. Внаслідок вищевказаного поштовху, що призвів до падіння ОСОБА_12 із попереднім наданням тілу прискорення на тверде покриття бруківки, на задню поверхню голови, останній отримав черепно-мозкову травму у вигляді крововиливу в м`які тканини голови зліва, лінійного перелому тім`яної кістки з переходом на луску скроневої кістки зліва, крововиливу під тверду та м`які мозкові оболонки, у речовину головного мозку, внутрішньо-шлуночкового крововиливу, що призвело до набряку-набухання та компресії головного мозку, що призвело до настання 01.07.2021 року смерті ОСОБА_12 .

Відповідно до ч.1Заслухавши доповідача, думку захисника адвоката ОСОБА_6 , підтриману обвинуваченим ОСОБА_7 , про задоволення апеляційної скарги в повному обсязі, міркування прокурора ОСОБА_8 , представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 , які просили відмовити у задоволенні апеляційних вимог сторони захисту, вивчивши матеріали кримінального провадження в повному обсязі, перевіривши вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 55 Конституції України гарантовано кожному право на оскарження до суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб. ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У суді апеляційної інстанції встановлено, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.1 ст. 119 КК України, вчиненого за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам та є обгрунтованим.

Дії ОСОБА_7 за ч.1 ст. 119 КК України кваліфіковано правильно, оскільки він вчинив вбивство, вчинене через необережність.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

При цьому, відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами; покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд при призначені покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Також суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Вимоги дотримання справедливості при призначенні кримінального покарання закріплені у ст.10 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст.14 Міжнародного пакту про цивільні та політичні права 1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зазначені вище вимоги судом першої інстанції були враховані та дотримано принципів призначення покарання.

Апеляційні вимоги сторони захисту не знайшли підтвердження в суді апеляційної інстанції та були предметом розгляду суду першої інстанції.

Так покликання захисника ОСОБА_6 про те, що слідчі дії по даному кримінальному провадженні здійснювали неуповноважені на те особи так, як в матеріалах справи немає відповідних постанов про призначення групи слідчих, відповідно всі процесуальні дії, документи оформленні такими слідчими є недопустимими доказами у справи, є необгрунтованими.

В матеріалах справи наявна ухвала слідчого судді від 25.08.2021 про надання дозволу слідчій ОСОБА_29 на проведення ряд слідчих дій (т.3 а.с.16)

Суд першої інстанції не взяв до уваги покликання сторони захисту щодо недопустимості доказів, які були здобуті в ході слідчих дій стороною обвинувачення, оскільки слідчі ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_31 проводили слідчі дії без наданих для цього повноважень та не включені в постанову про створення групи слідчих.

Відповідно до ст. 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими. Питання про допустимість доказів вирішується судом при постановлені судового рішення під час їх оцінки в нарадчій кімнаті.

Як вбачається з долученого прокурором витягу з ЄРДР 02.07.2021 року внесено відомості за правовою кваліфікацією ч. 2 ст. 121 КК України та у даному витязі поряд з іншими слідчими, які здійснюють досудове розслідування, зазначені і ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_31 , тобто дані слідчі були включені в групу. Окрім цього реєстр формував слідчий ОСОБА_42 .

При цьому суд першої інстанції зазначив, що у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2022 року у справ № 756/10060/17, у разі визнання доказів недопустимими, суд має мотивувати свої висновки про істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, зазначивши, чиї права порушено і в чому це виражалося. Оцінюючи докази на предмет допустимості, відповідно до критеріїв, встановлених кримінально-процесуальним законом, суд виходить з обставин конкретної справи і також повинен мотивувати своє рішення. З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання. Виходячи з наведеного суд може визнати докази недопустимими лише за умови, якщо призначення експертизи слідчим, який не входить до складу визначеної у кримінальному провадженні слідчої групи призвела до порушення прав і свобод людини, гарантованих Конвенцією або Конституцією України. У разі визнання даних висновку експерта недопустимими доказами у зв`язку з призначенням експертизи таким слідчим, суд у кожному випадку повинен аргументувати, які саме конвенційні чи конституційні права і свободи підозрюваного, обвинуваченого або інших осіб були знівельовані, звужені чи обмежені та в чому це виразилося. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2022 року у справ № 756/10060/17).

Колегія суддів зазначає, що в суді першої інстанції детально були дослідженні всі наявні в справі докази, які підтверджують наявність в діях ОСОБА_7 ознак кримінального правопорушення, за ч.1 ст. 119 КК України, зазначене зокрема підтверджено :

- протоколом проведення слідчого експерименту від 05.08.2021 року на зупинці громадського транспорту, що по АДРЕСА_3 , навпроти ТЦ «Південний» за участі свідка ОСОБА_17 , яка повідомила, що 28.06.2021 року у вказаному місці між ОСОБА_12 та ОСОБА_7 виник конфлікт, також показала механізм нанесення поштовху, який ОСОБА_7 заподіяв ОСОБА_12 , двома руками в область грудей, в результаті чого він рівно впав на бетонно-бруківочне покриття (т. 1 а.с. 199-201);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 05.08.2021 року на зупинці громадського транспорту, що по АДРЕСА_3 , навпроти ТЦ «Південний» за участі свідка ОСОБА_43 , яка повідомила, що 28.06.2021 року у вказаному місці між ОСОБА_12 та ОСОБА_7 виник конфлікт, також показала механізм нанесення поштовху, який ОСОБА_7 заподіяв ОСОБА_12 , двома руками в область грудей, в результаті чого він рівно впав на бетонно-бруківочне покриття (т. 1 а.с. 201-204);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 05.08.2021 року на зупинці громадського транспорту, що по АДРЕСА_3 , навпроти ТЦ «Південний» за участі свідка ОСОБА_19 , який повідомив, що 28.06.2021 року у вказаному місці між ОСОБА_12 та ОСОБА_7 виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_7 штовхнув ОСОБА_12 в область лівого плеча, показав механізм нанесення поштовху, який ОСОБА_7 завдав правою рукою, від якого ОСОБА_12 рівно впав на бетонно-бруківочне покриття (т. 1 а.с. 205-207);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 06.08.2021 року на зупинці громадського транспорту, що по АДРЕСА_3 , навпроти ТЦ «Південний» за участі свідка ОСОБА_11 , який повідомив, що 28.06.2021 року близько 00.30 год. він помітив на зупинці громадського транспорту, що по вул. Виговського відбувається конфлікт між двома особами, як йому зараз відомо між ОСОБА_12 та ОСОБА_7 , продемонстрував механізм нанесення удару ОСОБА_12 , здійснений ОСОБА_7 правою рукою в область обличчя, в результаті чого ОСОБА_12 рівно впав на бетонно-бруківочне покриття (т. 1 а.с. 208-210);

- оглянутим в судовому засіданні відеоносієм на якому містяться відеозаписи слідчих експериментів з ОСОБА_19 від 05.08.2021 року, ОСОБА_43 від 05.08.2021 року, ОСОБА_17 від 05.08.2021 року, ОСОБА_11 від 06.08.2021 року (т. 1 а.с. 211);

- висновком експерта № 113 від 21.09.2021 року, згідно якого важка закрита тупа черепно-мозкова травма у постраждалого, яка супроводжувалась лінійним переломом кісток черепа з крововиливами під оболонки і в речовину головного мозку знаходиться в прямому причинному зв`язку зі смертю постраждалого. Після виникнення важкої тупої закритої черепно-мозкової травми можливість виконувати активні осмислені дії гр. ОСОБА_12 , маловірогідно. Виникнення тілесних ушкоджень в гр. ОСОБА_12 при падінні з вертикального положення і послідуючим контактом лівою частиною голови з бетонно-бруківчатим покриттям, як повідомив свідок гр. ОСОБА_19 внаслідок поштовху правою рукою в ліве плече, не противорічать механізму виникнення і могли виникнути при даних обставинах. Виникнення тілесних ушкоджень в гр. ОСОБА_12 при падінні з вертикального положення і послідуючим контактом лівою частиною голови з бетонно-бруківчатим покриттям, як повідомив свідок гр. ОСОБА_43 внаслідок поштовху двома руками в область грудей, не противорічать механізму виникнення і могли виникнути при даних обставинах. Виникнення тілесних ушкоджень в гр. ОСОБА_12 при падінні з вертикального положення і послідуючим контактом лівою частиною голови з бетонно-бруківчатим покриттям, як повідомив свідок гр. ОСОБА_17 внаслідок поштовху двома руками в область грудей, не противорічать механізму виникнення і могли виникнути при даних обставинах. Виникнення тілесних ушкоджень в гр. ОСОБА_12 при падінні з вертикального положення і послідуючим контактом лівою частиною голови з бетонно-бруківчатим покриттям, як повідомив свідок гр. ОСОБА_11 внаслідок поштовху рукою в область обличчя, не противорічать механізму виникнення і могли виникнути при даних обставинах. Необхідно відмітити, що спеціалізована медична допомога (оперативне втручання) гр. ОСОБА_12 в умовах стаціонару клінічної лікарні була значно відстрочена, так як хворий поступив 28.06.21 операція була проведена лише в 17.15, через 16 год. 45хв (т. 1 а.с. 212-226);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 28.09.2021 року з відеоносієм, який був оглянутий у судовому засіданні, на території зупинки громадського транспорту, що по АДРЕСА_3 , навпроти ТЦ «Південний», що по АДРЕСА_4 з участю підозрюваного ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 227-231);

- з оглянутого в судовому засіданні, в порядку ч. 11 ст. 615 КПК України, відеозапису одночасного допиту свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_44 від 15.04.2020 року (т. 2 а.с. 80).

Судом також вживалися заходи для задоволення клопотання сторони захисту про допит експерта, однак експерт-доповідач ОСОБА_45 у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3 років з 16.11.2023 року, голова комісії комісіїної експертизи ОСОБА_46 згідно повідомлення експертної установи помер.

Надані стороною обвинувачення і досліджені безпосередньо в суді докази взаємопов`язані і в сукупності підтверджують всі обставини, що підлягають доказуванню, ними встановлено подію злочину, винуватість обвинуваченого та інші обставини зазначені у ст. 91 КПК України, та вони зібрані у порядку, встановленому ст. 93 КПК України, жодних обставин, передбачених ст. 87 КПК України, з якими закон пов`язує недопустимість доказів як таких, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено, у зв`язку з чим підстави для визнання цих доказів недопустимими відсутні.

Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості, не викликають.

У судовому засіданні суду першої інстанції не встановлено того, що ОСОБА_7 зазнав суспільно небезпечного посягання з боку ОСОБА_12 , яке було реальним, і внаслідок його попередньої поведінки мав підстави побоюватися за своє життя і здоров`я, чи здоров`я іншої особи. Суд розцінив такі показання, як обрану обвинуваченим лінію захисту, яка не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні і у суду відсутні підстави сумніватися в обсягу, пред`явленого ОСОБА_21 обвинувачення.

Суду апеляційної інстанції прокурором надано витяг з ЄРДР від 08.07.2021 у кримінальному провадженні № 0000447 за ч.1 ст. 140 КК України, яке було порушено за заявою ОСОБА_10 , через невиконання чи неналежне виконання своїх професійних обов`язків працівниками лікарні, де перебував її брат ОСОБА_12 , в наслідок чого останній помер.

Даний витяг поданий з метою підтвердження того, що досудовим розслідуванням перевірялися всі версії причин смерті ОСОБА_12 .

З врахуванням зазначеного вище в суді апеляційної інстанції знайшло підтвердження факт вчинення ОСОБА_7 тяжкого злочину.

Відтак покликання апелянта про можливість визнання ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст. 119 КК України та закриття кримінального провадження за недоведеністю в діяннях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення є необгрунтованим, безпідставним та спростованим доводами зазначеними у вироку.

Виходячи з положень ст.65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно беручи до уваги зазначене вище, з метою виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень колегія суддів вважає, що обвинуваченому, було призначено покарання, якевідповідає принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації.

Апеляційні вимоги захисника не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, які викладені у вироку.

Будь-яких істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства при розгляді даного кримінального провадження в суді першої інстанції, які б вплинули на правильність прийнятого судового рішення, колегією суддів не встановлено, а відтак не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок є законним й обґрунтованим, відповідно підстав для скасування чи зміни судового рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 424 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Залізничного районного суду м. Львова від 22.12.2023 року стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого за ч.1 ст. 119 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: