Справа № 307/944/23
Провадження № 1-кп/307/59/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2024 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

перекладача ОСОБА_4

обвинуваченої ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Тячів в режимі відеоконференцзв`язку кримінальне провадження відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №000160 від 6.10.2022 року, про обвинувачення:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки та мешканця АДРЕСА_1 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_2 , з загальною середньою освітою, пенсіонерки, одруженої, раніше не судимої, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 436-2 КК України,

В С Т А Н О В И В:

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН).

До складу ООН входять Україна, російська федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями - № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН;

№ 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, - установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є:

- застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави;

- застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала

в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, який підписаний СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація.

Статтями 1 та 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, яка вступила в дію 26 січня 1910 року та 7 березня 1955 року визнана СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни, або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути без зволікання оповіщено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання оповіщення.

Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки 24.08.1991 схвалено «Акт проголошення незалежності України», яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Згідно з цим документом територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали понад 68 держав світу, серед яких і Російська Федерація (далі - РФ).

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 (далі - Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та Російська Федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та Федеральним Законом Російської Федерації від 2 березня 1999 року № 42-ФЗ). Відповідно до статей 2 - 3 зазначеного Договору, Російська Федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований Російською Федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1-3 Конституції України, яка прийнята Верховною Радою України 28.06.1996, визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно зі статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтями 132, 133 Конституції України визначено, що територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території, поєднання централізації і децентралізації у здійсненні державної влади, збалансованості і соціально-економічного розвитку регіонів, з урахуванням їх історичних, економічних, екологічних, географічних і демографічних особливостей, етнічних і культурних традицій. Систему адміністративно-територіального устрою України складають: АР Крим, області, зокрема Донецька та Луганська, а також райони, міста, райони у містах, селища і села.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про основи національної безпеки України» - інформаційною безпекою є, зокрема, захищеність України від намагань маніпулювати суспільною свідомістю, у тому числі шляхом поширення недостовірної, неповної або упередженої інформації.

Стаття 8 Закону України «Про основи національної безпеки України» зазначає, що з урахуванням геополітичної і внутрішньої обстановки в Україні діяльність усіх державних органів має бути зосереджена, зокрема на прогнозуванні, своєчасному виявленні, попередженні і нейтралізації зовнішніх і внутрішніх загроз національній безпеці, збереження соціально-політичної стабільності суспільства та зміцнення позицій України у світі. Основним напрямом державної політики з питань національної безпеки України в інформаційній сфері є, крім іншого, забезпечення інформаційного суверенітету України.

20 лютого 2014 року, з метою блокування та захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури для забезпечення військової окупації та подальшої анексії РФ території АР Крим і м. Севастополя, усупереч вимогам пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року, пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримку миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, статей 2, 3 Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, принципів Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, а також всупереч вимогам частини 4 статті 2 Статуту ООН, Декларації Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та декларацій, затверджених резолюціями Генеральної Асамблеї ООН № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету, № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН, № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, статей 1, 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, статей 1, 2, 68 Конституції України, на територію суверенної держави Україна, а саме АР Крим і м. Севастополь, представниками влади РФ і службовими особами ЗС РФ розпочато збройне вторгнення регулярних військ РФ на територію України.

Частиною 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 № 1207-VII констатовано, що тимчасова окупація території України розпочалася 20 лютого 2014 року.

Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року № 2268-VIII визначено, що збройна агресія Російської Федерації розпочалася з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств Російської Федерації, а також шляхом організації та підтримки терористичної діяльності; Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації Російської Федерації, яку складають її державні органи та структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні Російській Федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України.

Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України (далі по тексту РНБО) від 14 вересня 2020 року "Про Стратегію національної безпеки України", затвердженої Указом Президента України № 392/2020 від 14 вересня 2020 року - Для відновлення свого впливу в Україні Російська Федерація, продовжуючи гібридну війну, системно застосовує політичні, економічні, інформаційно-психологічні, кібер- і воєнні засоби; посилюються угруповання збройних сил Російської Федерації та їх наступальний потенціал, регулярно проводяться масштабні військові навчання поблизу державного кордону України, що свідчить про збереження загрози військового вторгнення; зростає мілітаризація територій тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим та міста Севастополя; зберігається загроза з боку Російської Федерації вільному судноплавству у Чорному та Азовському морях, Керченській протоці. Спеціальні служби іноземних держав, насамперед Російської Федерації, продовжують розвідувально-підривну діяльність проти України, намагаються підживлювати сепаратистські настрої, використовують організовані злочинні угруповання і корумпованих посадових осіб, прагнуть зміцнити інфраструктуру впливу. Деструктивна пропаганда як зовні, так і всередині України, використовуючи суспільні протиріччя, розпалює ворожнечу, провокує конфлікти, підриває суспільну єдність. Державний суверенітет, територіальна цілісність, демократичний конституційний лад та інші життєво важливі національні інтереси мають бути захищені також від невоєнних загроз з боку Російської Федерації та інших держав, зокрема спроб спровокувати внутрішні конфлікти.

21 лютого 2022, з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами російської федерації та світовою спільнотою, російською Федерацією визнано «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку» незалежними державами.

У період до приблизно 05 години 00 хвилин 24 лютого 2022 року президент російської федерації ОСОБА_8, а також інші невстановлені представники військово-політичного керівництва РФ, діючи всупереч вимогам п.п. 1,2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV) від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів зс рф на територію України.

Так, 24 лютого 2022 року о 5 годині президентом російської федерації ОСОБА_9 оголошено рішення розпочати військову операцію в Україні, у зв`язку з чим на виконання вищевказаного наказу, під безпосереднім керівництвом та контролем представників влади РФ, її Збройних Сил, спецслужб та інших осіб, військовослужбовці збройних сил російської федерації, шляхом збройної агресії, із застосуванням зброї незаконно вторглись на територію Україну через державні кордони України Київської, Чернігівської, Сумської, Харківської, Луганської, Донецької та інших областей, в тому числі вийшовши за межі адміністративних кордонів Херсонської, Миколаївської, Запорізької областей, та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, а також окупували частин вказаної території України, чим змінили межі її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що частково продовжується по теперішній час та призводить до загибелі людей та інших тяжких наслідків.

24 лютого 2022 року указом Президента України Володимира Зеленського №64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України на 30 діб та який 20.03.2022 Законом України про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" №2119-IX (реєстр. №7168) продовжено на 30 діб до 25.04.2022.

Рішенням Верховної ради України відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року Російська Федерація визнана державою-агресором, яка здійснює збройну агресію проти України, розв`язала і веде повномасштабну агресивну війну проти України та Українського народу з порушенням норм міжнародного права, вчиняючи злочини проти людства.

Як встановлено, планування, фінансування та реалізація Російською Федерацією агресивної війни та агресивних воєнних дій проти України, проведення розвідувальної та підривної діяльності на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, організовується, спрямовується, здійснюється силами, насамперед, ЗС РФ, Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, Федеральної служби безпеки Російської Федерації, найманців, а також осіб, залучених до співробітництва на конфіденційній (негласній) основі, у тому числі громадян України.

Громадянка України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи прихильницею мілітаризованої політики здійснюваної рф щодо України та підтримуючи ідеологічну основу так званого «руського мира», з використанням інформаційних ресурсів свідомо поширювала матеріали, в яких міститься виправдовування збройної агресії рф проти України, заперечення збройної агресії рф проти України.

Так, на виконання свого злочинного умислу ОСОБА_5 , будучи громадянкою України, усвідомлюючи злочинність своїх дій, будучи обізнаною про здійснення рф збройної агресії проти України, керуючись ідеологічними мотивами, діючи умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, будучи активним користувачем загально доступної соціальної мережі «Facebook», в якій вона зареєстрована під профілем « ОСОБА_7 » ( ІНФОРМАЦІЯ_2 )., перебуваючи по місцю постійного проживання, за адресою: АДРЕСА_2 , використовуючи свій власний мобільний телефон марки «Lenovo», ІМЕІ: НОМЕР_1 , номер оператора мобільного зв`язку «Київстар» НОМЕР_2 , в період з 14 червня по 20 вересня 2022 року, будучи проросійсько налаштованою особою, діючи з єдиним умислом на поширення матеріалів антиукраїнського спрямування, поширила ряд публікацій на особистій сторінці профілю.

Згідно висновку експерта Закарпатського НДЕКЦ МВС України № СЕ-19/107-23/79-ПЧ від 20.02.2023 року, у вищенаведених публікаціях, поширених користувачем « ІНФОРМАЦІЯ_3 » встановлено наявність публічного виправдовування, заперечення збройної агресії рф проти України, розпочатої у 2014 році, а також глорофікація осіб, які здійснили збройну агресію рф проти України, розпочату у 2014 році.

Відповідно до вищевказаного висновку експерта, у вищевказаній публікації наявні публічні виправдовування, заперечення збройної агресії рф проти України, розпочатої у 2014 році, а також глорифікація осіб, які здійснили збройну агресію рф проти України, розпочату у 2014 році.

Зокрема, у публікаціях, поширених користувачем «ІНФОРМАЦІЯ_7» на власній сторінці соціально-орієнтованого ресурсу «Facebook» містяться висловлювання, з ознаками виправдовування і заперечення збройної агресії російської федерації проти України.

Висловлювання, що містять ознаки виправдовування, заперечення збройної агресії російської федерації проти України:

-демонстрація агресії зі сторони України щодо «мирного населення Донбасу» і виправдання таким чином вторгнення на українську територію для захисту останнього.

Ілюстративні фрагменти:

«ІНФОРМАЦІЯ_8»

-транслювання типового наративу пропаганди РФ щодо» «нацизму» в Україні / «націоналістів» у значенні «нацистів» («нацисти» / «націоналісти» в Україні є вигаданим пропагандою РФ ворогом, уособлення абстрактного зла від свавілля якого нібито потерпає мирне населення України та зокрема російський народ Донбасу . Боротьба з так званим «нацизмом» («денацифікація») в Україні слугувала формальним псевдоідеологїчним приводом збройної агресії рф проти України, (інформаційним) засобом її виправдання як такої, що реалізує «благородну місію» захисту народу Донбасу та України загалом).

Ілюстративні фрагменти:

«ІНФОРМАЦІЯ_9»

«ІНФОРМАЦІЯ_10»

«ІНФОРМАЦІЯ_11).

«ІНФОРМАЦІЯ_12»

-вживання характерного для пропаганди рф терміну «специальная военная операция» на позначення збройної агресії рф проти України, як спосіб приховування і спотворення реальності, зняття з себе відповідальності в межах міжнародного гуманітарного права;

-виправдання агресивних військових дій, репресій та жорстокості на території України необхідністю «денацифікації» України - викорінення «абсолютного зла» у образі вигаданих російською пропагандою «нацистів». Імпліцитно - проводиться аналогія з Другою світовою війною, продовженням справи дідів де знищення ворога - головна мета, незважаючи ні на що.

Ілюстративні фрагменти:

ІНФОРМАЦІЯ_10».

У наданих на дослідження матеріалах наявні висловлювання з ознаками глорифікації осіб, які здійснювали збройну агресію російської федерації проти України, а саме:

-героїзація учасників незаконних збройних формувань квазідержавного утворення «ДНР» на тимчасово окупованих територіях Донецької області.

Ілюстративні фрагменти:

«ІНФОРМАЦІЯ_13»

-високий ступінь схвалення позитивної оцінки особи президента російської федерації ОСОБА_9 - головного ідеолога, ініціатора та організатора збройної агресії рф проти України, головнокомандувача ЗС рф, які здійснюють збройну агресію проти України.

Ілюстративні фрагменти:

« ІНФОРМАЦІЯ_14, ОСОБА_5 , розуміючи, що у вищезазначених публікаціях містяться виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії рф проти України, розпочатої у 2014 році, а також глорифікація осіб, які здійснили збройну агресію рф проти України, розпочату у 2014 році, поширила їх у соціальній мережі «Facebook» у своєму профілі « ОСОБА_7 » ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Своїми діями ОСОБА_5 вчинила кримінальне правопорушення передбачене ч.2 ст. 436-2 КК України, а саме, поширила матеріали, у яких міститься виправдовування, заперечення збройної агресії рф проти України, розпочатої у 2014 році, а також глорифікація осіб, які здійснили збройну агресію рф проти України розпочатої у 2014 році.

Обвинувачена ОСОБА_5 у судовому засіданні, свою вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 436-2 КК України, визнала. Покази надавати відмовилася скориставшись правом визначеним ст. 63 Конституції України. Разом з цим під час дослідження письмових доказів та оголошення судом поширених нею публікації, в судовому засіданні 2.02.2024, коментуючи ці докази показала, що є громадянкою України та поширючи публікації в мережі «фейсбук» жодним чином не мала наміру завдати шкоди. Вона живе тут - в Україні та переживає разом з українцями те, що переживають всі українці. Існуючих публікацій не читала в повній мірі та їх поширення вчиняла з метою перевірки реакцій інших користувачів у мережі «фейсбук», а не щоб завдати шкоди. З моменту вилучення у неї телефону та пред`явлення їй обвинувачення взагалі не використовує соціальну мережу «Facebook». (38 хвилина відео/аудіозапису судового засідання від 2.02.2024, 15:38).

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні 29.02.2024 показав, що обвинувачена приходиться йому дружиною та йому відомо, що вона до проведення в його помешканні обшуку, використовувала мобільний телефон та соціальну мережу «Facebook». Більше з приводу даного кримінального провадження йому нічого не відомо та всіх подій та дати коли відбувався обшук в будинку він, не пам`ятає.

Розглянувши матеріали кримінального провадження, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 436-2 КК України, крім визнання нею своєї вини, доведена повністю та підтверджується сукупністю наступних зібраних, досліджених та перевірених у судовому засіданні доказів.

З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань та повідомленням про початок досудового розслідування вбачається, що 6.10.2022 до ЄРДР було внесено відомості про кримінальне правопорушення передбачене ч.2 ст. 436-2 КК України. Відомості про вказане кримінальне правопорущшення внесено на підставі повідомлення 1 сектору 1 відділу ГВ ЗНД УСББУ в Закарпатській області, яке надійшло 6.10.2022 до слідчого відділу УСБУ в Закарпатській області (а.с. 128, 167).

Рапортом про виявлення кримінального правопорушення, яким начальника Управління СБУ в Закарпатській області повідомлено, про розповсюдження громадянкою України ОСОБА_5 , матеріалів щодо виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії російської федерації проти України, глорифікації її учасників (а.с. 129-130).

Актом огляду веб-сторінки від 28.09.2022 проведеного співробітником УСБУ в Закарпатській області у службовому кабінеті, проведеного огляду інформаційного ресурсу (облікових записів в соціальних мережах) «ІНФОРМАЦІЯ_7», ІНФОРМАЦІЯ_2 . У ході огляду вищевказаного веб-ресурсу встановлено, що вказаний профіль створила громадянка України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Тячів Закарпатської області. У ході огляду виявлені публікації деструктивного характеру, що можуть завдати шкоди національним інтересам України та скриншотів публікацій до нього (а.с. 131-165).

Згідно висновку експерта №СЕ-19/107-23/79-ПЧ від 20.02.2023 року за результатами дослідження змісту текстових матеріалів - публікацій, поширених користувачем ІНФОРМАЦІЯ_7 на своїй особистій сторінці в соціальній мережі «Facebook», встановлено наявність виправдовування і заперечення збройної агресії рф проти України, глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію рф проти України (175-195).

Протоколом обшуку від 24.02.2023 та відеозаписом до нього проведеного на підставі ухвали слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_12 від 23.02.2023 у справі № 308/2831/23, з яких вбачається, що під час проведеного 24.02.2023 обшуку в квартирі за місцем реєстрації ОСОБА_5 , за вказаною адресою було виявлено та вилучено мобільний телефон марки «Lenovo» чорного кольору ІМЕІ: НОМЕР_1 та номер оператора мобільного зв`язку «Київстар» НОМЕР_2 . Вказаний мобільний телефон ОСОБА_5 надала добровільно та повідомила, що із даного мобільного пристрою вона здійснює вихід в соціальну мережу «Facebook», під ніком ІНФОРМАЦІЯ_3 . Також з дослідженого під час судового засідання відеозапису фіксації проведення обшуку видно, як обвинувачена за місцем проведення обшуку добровільно видала свій мобільний телефон та самостійно відкрила наявну в ньому сторінку в соціальній мережі «Facebook» та поширені публікації, які надала для огляду уповноваженим на обшук особам. З відеозапису також вбачається, що під час обшуку присутній ОСОБА_11 , який допитаний у судовому засіданні у якості свідка (а.с.196-200, 201-205).

Згідно з протоколом огляду предмета - мобільного телефону, марки «Lenovo» чорного кольору ІМЕІ: НОМЕР_1 та номер оператора мобільного зв`язку «Київстар» НОМЕР_2 та світлин - скриншотів до нього, проведеного 25.02.2023, який було вилучено в ході обшуку 24.02.2023 за адресою АДРЕСА_2 , який належить обвинуваченій. В ході огляду даного мобільного телефону, було встановлено, що на робочому столі, серед інших додатків знаходиться додаток під назвою «Фейсбук». В подальшому, здійснивши вхід в додаток «Фейсбук», було встановлено, що в даній соціальній мережі авторизований користувач під ніком « ОСОБА_7 » за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 . В ході детального огляду були встановлені наступні публікації, які користувач під ніком « ОСОБА_7 », поширював на особистій сторінці. (а.с. 206-213).

Постановою слідчого від 24.02.2023 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000160 мобільний телефон чорного кольору марки «Lenovo», ІМЕІ: НОМЕР_1 та карту мобільного оператора «Київстар» НОМЕР_2 (а.с. 214-217).

Протоколом огляду веб-сторінки від 7.11.2022 проведеного співробітником УСБУ в Закарпатській області у службовому кабінеті, проведено огляд веб-сторінки в всесвітній мережі «Інтернет», а саме сторінки веб-порталу соціальної мережі «Фейсбук» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка відображає сторінку особи, профіль якої підписаний іменем « ОСОБА_7 ». У ході огляду вищевказаного веб-ресурсу встановлено, що вказаний профіль створила громадянка України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Тячів Закарпатської області. У ході огляду виявлені публікації деструктивного характеру, що можуть завдати шкоди національним інтересам України та скриншотів публікацій до нього (а.с. 226 - 230).

Таким чином, оцінивши у сукупності вищенаведені докази, які узгоджуються між собою щодо фактичних обставин справи, суд приходить до висновку, що ОСОБА_5 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 436-2 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є: поширення матеріалів, у яких міститься виправдовування, заперечення збройної агресії рф проти України, розпочатої у 2014 році, а також глорифікація осіб, які здійснили збройну агресію рф проти України розпочатої у 2014 році.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винної та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченій ОСОБА_5 відповідно до ст. 66 КК України суд визнає: визнання своєї вини та активне сприяння розкриттю злочину.

Разом з цим суд не визнає такої пом`якшуючої покарання обвинуваченій ОСОБА_5 обставини, як щире каяття, оскільки під час судового розгляду ОСОБА_5 визнала лише факт вчинення нею кримінального правопорушення, однак не встановлено дійсного, відвертого, а не уявного визнання нею своєї провини у вчиненому, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що повинно виражатись в бажанні обвинуваченої виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченій ОСОБА_5 відповідно до ст. 67 КК України вудсутні.

У судовому засіданні були досліджені докази, що характеризують особу обвинуваченої ОСОБА_5 , зокрема характеристику надану виконавчим комітетом Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області, з якої слідує, що на ОСОБА_5 за останній період скарг та претензій до виконкому селищної ради не надходило, на даний час зауважень до неї не має. До складу сім`ї входить чоловік ОСОБА_11 (а.с. 233)

Відповідано до дослідженої довідки виданої КНП «Тячівська консультативна поліклініка» Тячівської міської ради Закарпатської області № 247 від 27.02.2023 року, ОСОБА_5 на обліку у лікарів психіатра, нарколога та фтизіатра не значиться (а.с.234).

За положеннями ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

При призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_5 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, що відноситься до категорії нетяжкого злочину, дані про особу винної, яка визнала вину, висновок органу пробації, згідно якого ризик вчинення обвинуваченою повторного кримінального правопорушення та також ризик небезпеки для суспільства оцінюються як середній, а також ту обставину, що вона є особою похилого віку, якій на момент ухвалення вироку виповнилося 69 повних років, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліках в лікарів психіатра та нарколога не значиться, та раніше не судима. Також вчинене ОСОБА_5 кримінальне правопорушення, хоч і відноситься до категорії нетяжких злочинів, однак суд враховує те, що вчинення кримінального правопорушення у сфері проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку в умовах збройної агресії з боку іншої держави, набуває найвищої суспільної небезпеки.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року, зі змінами від 06.11.2009 року, звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. У пункті 2 вказаної постанови зазначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину.

Враховуючи наведене та конкретні обставини провадження, за яких вчинено діяння, дані про особу обвинуваченої, наявність обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченій, її поведінку після вчинення злочину, відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченої ОСОБА_5 і попередження вчинення з її боку нових злочинів можливе без ізоляції від суспільства, а тому щодо неї необхідно і доцільно призначити покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 436-2 КК України, у виді позбавлення волі на певний строк без конфіскації майна, із звільненням її від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та покладенням передбачених ст. 76 КК України обов`язків.

Суд вважає, що призначення обвинуваченій саме такого покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправним діянням, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

Статтею 96-1 КК України передбачено, що спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Спеціальна конфіскація застосовується на підставі, у тому числі, обвинувального вироку суду.

Відповідно до статті 96-2 цього ж кодексу спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно: 1) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) були предметом кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а уразі, коли йогоне встановлено, - переходять у власність держави; 4) були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Суд встановив, що мобільного телефону, марки «Lenovo» чорного кольору ІМЕІ: НОМЕР_1 та номер оператора мобільного зв`язку «Київстар» НОМЕР_2 , був знаряддям вчинення злочину тому його слід конфіскувати у власність держави.

Згідно положень ч. 4 ст. 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Враховуючи вищенаведене, арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 2 березня 2023 р. (справа № 308/2831/23) на вилучений в ОСОБА_5 в ході обшуку житла, за адресою: АДРЕСА_2 майно, а саме: мобільного телефону, марки «Lenovo» чорного кольору ІМЕІ: НОМЕР_1 та номер оператора мобільного зв`язку «Київстар» НОМЕР_2 , підлягає скасуванню.

Відповідно дост. 118 КПК України до процесуальних витрат відносяться витрати пов`язані із залученням експерта, які згідно ч. 2 ст. 124 КПК Україниу разі ухвалення обвинувального вироку стягуються з обвинуваченого на користь держави, тому суд прийшов до висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_5 на користь держави процесуальні витрати за проведення лінгвістичної експертизи від 20.02.2023 №СЕ-19/107-23/79-ПЧ в розмірі 2831,70 грн.

Цивільний позов не заявлено.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_5 не обирався та клопотань про обрання такого стороною обвинувачення не заявлено.

Питання щодо речових доказів вирішується судом у порядку ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 100, 174, 349, 368-370, 373, 374, 394, 395 КПК України, суд,

У Х В А Л И В :

ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.436-2 КК України, і призначити їй покарання за ч.2 ст. 436-2 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного їй покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо вона протягом 2 (двох) років не вчинить нового злочину та виконає покладені на неї судом обов`язки.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 2.03.2023 року у справі №308/2831/23 на мобільний телефон, марки «Lenovo» чорного кольору ІМЕІ: НОМЕР_1 та номер оператора мобільного зв`язку «Київстар» НОМЕР_2 скасувати.

Речовий доказ - мобільнийо телефон, марки «Lenovo» чорного кольору ІМЕІ: НОМЕР_1 та номер оператора мобільного зв`язку «Київстар» НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_5 , що згідно квитанції №486 від 08.03.2023 року був переданий на зберігання 1-го відділення слідчого відділу УСБУ України в Закарпатській області - конфіскувати в дохід держави.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 2831,70 (дві тисячі вісімсот тридцять одну) гривень 70 (сімдесят) копійок процесуальних витрат за проведення експертизи.

Вирок може бути оскаржений до Закарпатського апеляційного суду через Тячівський районний суд Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій, захиснику та прокурору.

Головуючий ОСОБА_1