УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 742/3242/22

провадження № 51 -293ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Мньов, Чернігівського району, Чернігівської області, українки, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимої, останнього разу вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 10 серпня 2017 року за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України по позбавлення волі на строк 8 років, звільнена з місць позбавлення волі 29 грудня 2021 року на підставі ст. 81 КК України, умовно-достроково на 1 рік 10 місяців і 29 днів,

за її обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Зміст судових рішень та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 03 жовтня 2023 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків частково приєднано невідбуте нею покарання за вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 10 серпня 2017 року, та остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді 5 років 1 дня позбавлення волі.

У строк відбування покарання ОСОБА_4 зараховано час перебування її під вартою, а саме з 23 червня 2023 року.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 вказано рахувати з часу її фактичного затримання, тобто 23 червня 2023 року.

Вироком суду її визнано винною та засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

У кінці серпня місяця 2022 року в обідній час (точного часу та дати в ході судового розгляду не встановлено) обвинувачена ОСОБА_4 , перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , в умовах воєнного стану, скориставшись тим, що за її діями ніхто не спостерігає шляхом вільного доступу, умисно, таємно викрала грошові кошти із задньої кишені штанів ОСОБА_5 у сумі 600 грн, після чого з місця скоєння злочину зникла, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим завдала потерпілому майнової шкоди на вказану суму.

Крім того, ОСОБА_4 23 жовтня 2022 року в обідній час, перебуваючи за місцем проживання потерпілого ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_3 , в умовах воєнного стану скориставшись тим, що за її діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, умисно, таємно викрала грошові кошти з гаманця в сумі 2 000 грн, після чого з місця скоєння злочину зникла, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим завдала потерпілому майнової шкоди на вказану суму.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій, порушує питання про невідповідність призначеного їй покарання тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення та її особі внаслідок суворості. Просить змінити ухвалу апеляційного суду та призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК України. В обґрунтування своїх вимог засуджена вказує на те, що судом апеляційної інстанцій в ухвалі хоча і наведено усі пом`якшуючі обставини проте належним чином їх не враховано, внаслідок чого їй було призначено суворе покарання.

Мотиви Суду

Розглянувши доводи касаційної скарги, дослідивши долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для її задоволення немає.

Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації її дій за ч. 4 ст. 185 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженої внаслідок суворості є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.

Статтею 69 ч. 1 КК України передбачено, що, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Застосовуючи положення ст. 69 КК України, суд повинен не просто встановити наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання, а з урахуванням особи винного умотивувати, яким чином такі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, поведінкою особи під час його вчинення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд має виходити із системного тлумачення статей 66 та 69 КК України і тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини як ознаки привілейованих складів кримінальних правопорушень, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. При цьому, призначаючи засудженій більш м`який вид покарання, аніж встановлений санкцією статті (частини статті) Особливої частини КК України, суд має належно обґрунтувати, що саме цей захід примусу дозволить досягти ключової мети покарання, а саме виправлення винної особи та запобігання вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Санкцією ч. 4 ст. 185 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строквід 5 до 8 років .

Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, особу винної, яка неодноразово судима та вчинила злочин у період умовно - дострокового звільнення за попереднім вироком, є особою молодого віку, не перебуває на обліку в лікаря психіатра, нарколога та в органі пробації, має хворобливий стан здоров`я, посередньо характеризується за місцем проживання та СІЗО, незначна сума викраденого та відсутність претензій зі сторони потерпілого, який просив пом`якшити їй міру покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання, судом враховано: сприяння розкриттю злочину та щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання в межах, передбаченому санкцією ч. 4 ст. 185 КК України, та призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років і таке своє рішення належним чином мотивував.

Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 370, 374 КПК України.

Суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження в межах апеляційних скарг обвинуваченої та її захисника ОСОБА_6 , належним чином перевірив викладені у них доводи, які є аналогічними доводам касаційної скарги засудженої, визнав їх безпідставними та належним чином мотивував своє рішення, зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, погодившись із висновком суду першої інстанції про те, що призначене ОСОБА_4 покарання є необхідним та достатнім для її виправлення і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, та відповідає вимогам ст. 65 КК України. Підстав застосувати до ОСОБА_4 положення ст. 69 КК України судом апеляційної інстанції встановлено не було, оскільки вона вчинила тяжкий злочин в умовах воєнного стану.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 370, 419 КПК України є законною, обґрунтованою і вмотивованою.

За таких обставин, Суд вважає, що покарання, призначене місцевим судом засудженій і залишене без зміни судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для її виправлення, попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень. Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим внаслідок суворості та можливості застосування вимог ст. 69 КК України за доводами касаційної скарги засудженої та матеріалами провадження не вбачається.

Враховуючи зазначене, з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення, та призначення ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 69 КК України немає, у зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити засудженій ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року щодо неї.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3