490/1156/24 27.02.2024
н/п 1-кс/490/759/2024
Центральний районний суд м. Миколаєва
Справа № 490/1156/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2024 року м. Миколаїв

Слідчий суддя Центрального районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , захисника адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання старшого слідчого в ОВС СВ УСБУ в Херсонській області ОСОБА_5 , погоджене начальником відділу Херсонської обласної прокуратури ОСОБА_6 , про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина рф, уродженця с. Єлбанка, Усть-Пристанського району Алтайського краю, РРФСР, СРСР, командувача НОМЕР_1 загальновійськової армії Південного військового округу зс рф, генерал-лейтенанта, не судимого, зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.2 ст. 437 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.2 ст. 437 КК України, за наступних обставин.

Так, з 19 лютого 2014 року представниками РФ розпочато збройне вторгнення

ЗС РФ, приховане твердженням керівників РФ про переміщення військових підрозділів в рамках звичайної ротації сил Чорноморського флоту, які у взаємодії з військовослужбовцями Чорноморського флоту РФ та іншими підрозділами ЗС РФ здійснили блокування й захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури України, забезпечивши військову окупацію території Автономної Республіки Крим і м. Севастополя. 18 березня 2014 року РФ оголосила про офіційне включення Криму до її території.

Одночасно з цим, протягом березня та на початку квітня 2014 року, під безпосереднім керівництвом та контролем представників влади та ЗС РФ представники іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд і груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих РФ, взяли під контроль будівлі, в яких знаходилися органи місцевої влади та місцеві органи виконавчої влади України, військові об`єкти України в окремих районах Донецької та Луганської областей України. 07 квітня 2014 року в м. Донецьку створено терористичну організацію «Донецька народна республіка» (далі за текстом «ДНР»), а 27 квітня 2014 року в м. Луганську терористичну організацію «Луганська народна республіка» (далі за текстом «ЛНР»), у складі яких утворені незаконні збройні формування, які функціонують і по теперішній час.

Внаслідок військових дій у період з травня по серпень 2015 року сили оборони України звільнили частину раніше окупованих територій Донецької та Луганської областей.

Датою початку тимчасової окупації РФ окремих територій України є 19 лютого 2014 року. Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими РФ з 20 лютого 2014 року. Окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими РФ (у тому числі окупаційною адміністрацією РФ) починаючи з 7 квітня 2014 року, відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII.

Надалі, 24 лютого 2022 року президент РФ оголосив початок так званої «спеціальної військової операції». Після цього, близько четвертої години ранку того ж дня, ЗС РФ, інші збройні формування РФ та підконтрольні їм угруповання іррегулярних незаконних збройних формувань розпочали широкомасштабне військове вторгнення на територію України, увійшовши з боку РФ, Білорусі та тимчасово окупованої території України, що супроводжувалось завданням ракетно-артилерійських ударів та бомбардувань авіацією об`єктів по всій території України.

24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено введення в Україні воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.

З того моменту сили оборони України здійснюють збройну відсіч вздовж всієї лінії фронту.

Факт широкомасштабного збройного вторгнення на територію України 24.02.2022 не приховувався владою РФ, а також встановлений рішеннями міжнародних організацій, зокрема резолюцією Генеральної асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022 «Про агресію проти України», п.п. 1, 3 Висновку 300 (2022) Парламентської Асамблеї Ради Європи «Наслідки агресії Російської Федерації проти України», п.п. 17, 18 Наказу від 16.03.2022 за клопотанням про вжиття тимчасових заходів у справі «Звинувачення в геноциді відповідно до Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього» (Україна проти РФ) та ін.)».

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави, застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили на території іншої держави або частини її;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Відповідно до ст. 2 спільної для Женевських конвенцій про захист жертв війни 1949 року, ці Конвенції, як і інші акти законів і звичаїв війни (міжнародного гуманітарного права), застосовуються до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни, у тому числі до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив.

Відповідно до вимог ст. 25 Положення про закони і звичаї війни на суходолі, що є додатком до IV Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року (далі Положення), які Нотою Міністерства закордонних справ СРСР відносно Гаагської конвенції і декларацій 1899 і 1907 років від 07.03.1955 визнані Урядом СРСР, передбачена заборона атакувати чи бомбардувати в будь-який спосіб незахищені міста, поселення, помешкання чи будівлі.

Статтею 7 Закону України «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991 року визначено, що Україна є правонаступником прав і обов`язків за міжнародними договорами Союзу РСР, які не суперечать Конституції України та інтересам республіки.

Стаття 51 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (далі - Протокол І) від 8 червня 1977 року та стаття 33 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (надалі Конвенція) забороняють акти насильства чи погрози насильством, які мають основною своєю метою тероризувати цивільне населення як і сам терор цивільного населення.

Стаття 52 Протоколу I забороняє здійснювати напади на цивільні об`єкти та зазначає про те, що напади повинні суворо обмежуватися об`єктами, які через свій характер, розміщення, призначення або використання вносять ефективний вклад у воєнні дії і повне або часткове руйнування, захоплення чи нейтралізація яких за існуючих у даний момент обставин, дає явну воєнну перевагу.

У свою чергу частина 2 статті 54 Протоколу І захищає цивільні об`єкти, необхідні для виживання цивільного населення. Зокрема, заборонено піддавати нападу або знищувати, виводити або доводити до непридатності об`єкти, необхідні для виживання цивільного населення, такі як запаси продуктів харчування, сільськогосподарські райони, що виробляють продовольство, посіви, худобу, споруди для забезпечення питною водою й запаси останньої, а також іригаційні споруди спеціально з метою не допустити використання їх цивільним населенням або супротивною стороною як засобу підтримання існування, незалежно від мотивів, ніби викликати голод серед цивільних осіб, примусити їх до виїзду або з якої-небудь іншої причини.

Крім того, стаття 57 зазначеного Протоколу зазначає, що при проведенні воєнних операцій повинна постійно виявлятися турбота про те, щоб оберігати цивільне населення, цивільних осіб і цивільні об`єкти. У зв`язку з чим мають дотримуватись, у тому числі, такі запобіжні заходи.

Ti, хто планує напад або приймає рішення про його здійснення: роблять все практично можливе, щоб пересвідчитися в тому, що об`єкти нападу не є ні цивільними особами, ні цивільними об`єктами й не підлягають особливому захисту, а є воєнними об`єктами і що згідно з положенням цього Протоколу напад на них не заборонено; вживають усіх практично можливих запобіжних заходів при виборі засобів і методів нападу з тим, щоб уникнути випадкових втрат життя серед цивільного населення, поранення цивільних осіб і випадкової шкоди цивільним об`єктам і, в усякому випадку, звести їх до мінімуму; утримуються від прийняття рішень про здійснення будь-якого нападу, який, як можна очікувати, викличе випадкові втрати життя серед цивільного населення, поранення цивільних осіб і завдають випадкової шкоди цивільним об`єктам або те й інше разом, що було б надмірним щодо конкретної і прямої воєнної переваги, яку передбачається одержати; напад відміняється або зупиняється, якщо стає очевидним, що об`єкт не є воєнним, що він підлягає особливому захисту, або що напад, як можна очікувати, викличе випадкові втрати життя серед цивільного населення, поранення цивільних осіб і завдають випадкової шкоди цивільним об`єктам або те й інше разом, що було б надмірним щодо конкретної і прямої воєнної переваги, яку передбачається отримати.

Відповідно до вимог частини 1 статті 3 Женевської Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР «Про ратифікацію Женевських конвенцій від 12.08.1949 про захист жертв війни» від 03.07.1954 (надалі Конвенції), сторони домовилися, що з особами, які не беруть активної участі в бойових діях, у тому числі з особами зі складу збройних сил, що склали зброю, а також із тими, хто horsdecombat унаслідок хвороби, поранення, затримання чи з будь-якої іншої причини, поводяться гуманно, без будь-якої ворожої дискримінації, причиною якої слугують раса, колір шкіри, релігія чи вірування, стать, походження чи майновий стан чи будь-які інші подібні критерії.

Із цією метою є забороненими й залишатимуться забороненими будь-коли та будь-де такі діяння стосовно зазначених вище осіб:

a) насилля над життям й особистістю, зокрема всі види вбивств, завдання каліцтва, жорстоке поводження й тортури;

b) захоплення заручників;

c) наруга над людською гідністю, зокрема образливе та принизливе поводження;

d) засудження та застосування покарання без попереднього судового рішення, винесеного судом, який створено належним чином і який надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні (стаття 3 Конвенції).

Відповідно до частини 1 статті 4 Конвенції, особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Згідно з частиною 1 статті 27 Конвенції, особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім`ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу.

З урахуванням положень стосовно здоров`я, віку та статі, сторона конфлікту, під владою якої є особи, що перебувають під захистом, має право поводитися з усіма ними однаково, без жодної дискримінації, зокрема стосовно раси, релігії або політичних переконань.

Положеннями статті 29 Конвенції передбачено, що сторона конфлікту, під владою якої є особи, що перебувають під захистом, відповідає за поводження своїх представників із цими особами, причому це не знімає особистої відповідальності з таких представників.

Статтею 31 Конвенції передбачено, що жодний примус фізичного чи морального порядку не може застосовуватися до осіб, які перебувають під захистом, зокрема з метою отримання від них або від третіх осіб якихось відомостей.

Згідно статті 32 Конвенції Високі Договірні Сторони спеціально дають згоду на те, що їм забороняється застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей.

Відповідно до положень частини 3 статті 146 Конвенції сторони вживають заходів, необхідних для припинення всіх дій, які суперечать положенням цієї Конвенції, крім серйозних порушень визначених наступною статтею.

Так, статтею 147 Конвенції передбачено, що серйозні порушення, про які йдеться в попередній статті, становлять такі порушення, що охоплюють такі дії, якщо їх здійснено проти осіб або власності, які перебувають під захистом цієї Конвенції: умисне вбивство, тортури або нелюдяне поводження, зокрема біологічні експерименти, які умисно спричинять великі страждання чи серйозні травми тілу чи здоров`ю, нелегальна депортація чи переведення або нелегальне ув`язнення особи, що перебуває під захистом, примушення особи, що перебуває під захистом, служити в збройних силах ворожої держави, або умисне відбирання в особи, що перебуває під захистом, прав на справедливий і офіційний судовий процес, рекомендований цією Конвенцією, захоплення полонених і широкомасштабне руйнування і привласнення власності, не виправдане воєнною необхідністю, і здійснюване незаконним чином і безцільно.

Статтею 43 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08.06.1977 (далі Протокол І) передбачено, що збройні сили сторони, що перебуває в конфлікті, складаються з усіх організованих збройних сил, груп і підрозділів, що перебувають під командуванням особи, відповідальної перед цією стороною за поведінку своїх підлеглих, навіть якщо ця сторона представлена урядом чи властями, не визнаними супротивною стороною. Такі збройні сили підпорядковані внутрішній дисциплінарній системі, яка, поряд з іншим, забезпечує додержання норм міжнародного права, застосовуваних у період збройних конфліктів.

Особи, які входять до складу збройних сил сторони, що перебуває в конфлікті (крім медичного і духовного персоналу, про який ідеться у статті 33 Третьої конвенції), є комбатантами, тобто вони мають право брати безпосередню участь у воєнних діях.

Статтею 44 Протоколу I передбачено, що для сприяння посиленню захисту цивільного населення від наслідків воєнних дій комбатанти зобов`язані відрізняти себе від цивільного населення в той час, коли вони беруть участь у нападі або у воєнній операції, що є підготовкою до нападу. Однак у зв`язку з тим, що під час збройних конфліктів бувають такі ситуації, коли через характер воєнних дій озброєний комбатант не може відрізнити себе від цивільного населення, він зберігає свій статус комбатанта за умови, що в таких ситуаціях він відкрито носить свою зброю.

Окрім того, статтями 48, 50 Протоколу I передбачено, що цивільною особою є будь-яка особа, що не належить до жодної з категорій осіб, зазначених у статті 4 А, 1, 2, 3 та 6 Третьої конвенції та у статті 43 цього Протоколу. У разі сумніву щодо того, чи є яка-небудь особа цивільною особою, вона вважається цивільною особою. Для забезпечення поваги й захисту цивільного населення та цивільних об`єктів сторони, що перебувають у конфлікті, повинні завжди розрізняти цивільне населення й комбатантів, а також цивільні й воєнні об`єкти та відповідно спрямовувати свої дії тільки проти воєнних об`єктів.

Таким чином, із 19.02.2014 до цього часу триває міжнародний збройний конфлікт, викликаний збройною агресією РФ проти України, окупацією частини території України, що вказує на поширення дії на території України законів та звичаїв війни (норм міжнародного гуманітарного права).

У період з 5 години 24 лютого 2022 року та до цього часу підрозділи збройних сил та інших військових формувань російської федерації здійснюють спроби окупації українських міст, які супроводжуються бойовим застосуванням авіації, артилерійськими та ракетними ударами, а також застосуванням броньованої техніки та іншого озброєння. При цьому вогневі удари здійснюються по об`єктам, які захищені нормами міжнародного гуманітарного права. Зазначені дії призвели до тяжких наслідків у вигляді загибелі та поранення на території Херсонської області понад 2 тисяч цивільних осіб, у тому числі жінок і дітей, знищення та пошкодження сотень цивільних об`єктів.

Керівництво вищевказаними злочинними діями здійснюється представниками влади та збройних сил російської федерації.

Разом з тим встановлено, що до зазначеної діяльності співучасники злочину залучили командувача НОМЕР_1 загальновійськової армії ПдВОЗС РФ генерал-лейтенанта ОСОБА_7 .

У свою чергу, командувач НОМЕР_1 загальновійськової армії ПдВОЗС РФ генерал-лейтенант ОСОБА_7 , будучи призначеним з серпня 2020 року на посаду військового командира оперативного рівня держави-агресора РФ керівником органу військового управління, тобто особою, яка безпосередньо здійснює планування і управління підпорядкованими йому військовими частинами та підлеглим особовим складом, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб з іншими представниками влади, ЗС РФ та окупаційною владою РФ, діючи відповідно до розпоряджень керівництва збройних сил РФ, усвідомлюючи явну злочинність отриманих розпоряджень та подальшу злочинність власних дій, а також можливість настання тяжких наслідків, у тому числі загибелі людей, зокрема й цивільного населення, що є порушенням законів та звичаїв війни, через застосування методів ведення війни, заборонених міжнародним правом, розуміючи, що він порушує державний устрій та порядок, посягає на суверенітет і територіальну цілісність України з метою зміни меж її території, з мотивів встановлення контролю російської федерації над політичними та економічними процесами в Україні, всупереч вимогам пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року, порушуючи принципи Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року та вимог частини 4 статті 2 Статуту ООН та Декларації Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV), від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХIХ), ст.ст. 1-3, 68 Конституції України,з 24.02.2022 ведеагресивну війну, керуючи підрозділами НОМЕР_1 загальновійськової армії ПдВОзсрф на території Херсонської області, у тому числі міста Херсон (до 11.11.2022), із бойовим застосуванням їх штатної зброї та озброєння, а також контролює їх виконання.

Для реалізації вказаних цілей генерал-лейтенант ОСОБА_7 як командувач армією здійснює управління та командування різнорідними підрозділами та з`єднаннями. Так, станом на 24.02.2022 в зоні його оперативної відповідальності перебували:

-1-а гвардійська ракетна Оршанська орденів Суворова та Кутузова бригада, в/ч НОМЕР_2 , (м. Горячий Ключ, Молькіно, Краснодарський край);

-205-та окрема мотострілецька козацька бригада (в/ч НОМЕР_3 , Будьонівськ, Ставропольський край, рф), мали на озброєнні Т-72Б3, МТЛБ, 2С19М2, БМ-21, 2С12/2Б11, командир полковник ОСОБА_8 ;

-227-ма артилерійська Талліннська Червонопрапорна, ордена Суворова бригада, в/ч НОМЕР_4 , (селище Краснооктябрьский, м. Майкоп, Адигея), мали на озброєнні гаубиці Мста-Б й Мста-С, РСЗВ «Ураган», станції артилерійської розвідки СПАР-10М1 «Пантера» й «Зоопарк-1», БЛА «Тахіон», комплекси розвідки, управління і зв`язку «Стрілець»;

-34-та окрема мотострілецька бригада (гірська), в/ч НОМЕР_5 , (ст. Сторожова-2), мали на озброєнні МТ-ЛБ 6МБ, МТ-ЛБВМК, МТ-ЛБу, 2Б11, 2С3, БТР-80;

-90 зенітна ракетна бригада (в/ч НОМЕР_6 , Афіпський, Краснодарського краю, рф), мали на озброєнні станції виявлення і цілевказання 9С18M1-3 «Купол-М1», 9А317 і 9А316;

-7 військова база (в/ч НОМЕР_7 , Гудаута, Абхазія), мала на озброєнні БТР-82, Т-72Б3, командир полковник ОСОБА_9 ;

-НОМЕР_8 Червонопрапорна ордена Олександра Невського бригада управління, в/ч НОМЕР_9 , ( АДРЕСА_2 ), колишній НОМЕР_10 окремий АДРЕСА_3 , ордена Олександра Невського полк зв`язку Головного штабу Сухопутних військ ( АДРЕСА_4 (інша адреса п/о Іллінське), основний вид озброєння техніка зв`язку;

-32-й інженерно-саперний полк, в/ч НОМЕР_11 , ( АДРЕСА_5 );

-17-й полк РХБ захисту Краснодарський край;

-217-й окремий радіобатальйон ОСНАЗ, в/ч НОМЕР_12 , ( АДРЕСА_2 );

-689-й командно-розвідувальний центр, в/ч НОМЕР_13 , ( АДРЕСА_2 );

-19-та окрема рота спеціального призначення, в/ч НОМЕР_14 , ( АДРЕСА_2 );

-10-та окрема бригада спеціального призначення (10 ОБрСпП, в/ч НОМЕР_15 , хутір Молькін);

-557 окремий протитанковий артилерійський дивізіон, основний вид озброєння НОМЕР_16 ;

-228-й командний пункт ППО ( АДРЕСА_2 );

-107-та топографічна частина, в/ч НОМЕР_17 , ( АДРЕСА_2 ).

Управління і штаб НОМЕР_1 загальновійськової армії ПдВОЗС РФ (в/ч НОМЕР_18 ) знаходиться у АДРЕСА_2 .

Таким чином, ОСОБА_7 в зоні оперативної відповідальності під час його перебування на посаді командувача армією підпорядковувалось щонайменше 7 бригадних формувань, інженерно-саперний полк, підрозділи спеціального призначення та інші формування, які могли вести маневрену агресивну війну.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на ведення агресивної війни на території Херсонської області, ОСОБА_7 , перебуваючи у невстановленому досудовим розслідуванням місці, у невстановлений час, але не пізніше 24.02.2022, користуючись своїми владними повноваженнями, виконуючи розпорядження вищого військово-політичного керівництва РФ, забезпечив незаконне перетинання підпорядкованими підрозділами зі складу НОМЕР_1 загальновійськової армії ПдВО ЗС РФ, які знаходились в його безпосередньому підпорядкуванні, адміністративного кордону України на межі з ТОТ Крим в районі населених пунктів Чонгар (КПП Чонгар), Каланчак (КПП Каланчак) та Чаплинка (КПП Чаплинка)Херсонської області, а також ведення агресивних наступальних дій з метою окупації та анексії суверенних територій України в Херсонській області, у тому числі міста Херсон.

Встановлено, що з 24.02.2022 до 02.03.2022 військовослужбовці ЗС РФ зі складу військових частин та з`єднань НОМЕР_1 загальновійськової армії ПдВО, виконуючи злочинні вказівки командувача армії генерал-лейтенанта ОСОБА_7 , вели агресивну війну, яка включала бойові дії проти Збройних Сил та інших силових відомств України на території Херсонської області, з метою зміни меж її території, усвідомлюючи при цьому можливість настання тяжких наслідків, у тому числі загибелі людей, зокрема й цивільного населення.

Так,24.02.2022 підрозділи сухопутних військ та військово-морського флоту у взаємодії з повітряно-десантними військами ЗС РФ, за підтримки літаків оперативно-тактичної та армійської авіації розпочали наступальні дії в Херсонській області. Підрозділи 126-ї окремої бригади берегової оборони (далі обрбо) 22 АК здійснили перегрупування та марш за маршрутом: АРМЯНСЬК-КАЛАНЧАК-ХЕРСОН; АРМЯНСЬК-ЧАПЛИНКА-КАХОВКА.

25.02.2022 дві батальйонні тактичні групи (далі - БТГр) 126 обрбо 22 АК за підтримки тактичного повітряного десанту (до батальйону зі складу 7-ї десантно-штурмової дивізії) вийшли на рубіж ХЕРСОН-НОВА КАХОВКА-КАХОВКА з метою захоплення та утримання дамби Північнокримського каналу для забезпечення водою тимчасово окупованого півострова Крим. З метою підтримки темпів наступу почалось введення інших ешелонів угрупування зі складу 58 ЗА та 49-ї загальновійськової армії ПдВО.

27.02.2022 підрозділи ЗС РФ у складі: 22 АК (дві БТГр 126 обрбо), двох БТГр 503 гвардійського мотострілецького полку (далі мсп) 19 мотострілецької дивізії (надалі мсд) НОМЕР_19 , БТГр 255 та 33 мсп 20 мсд 8 ЗА здійснили блокування міста Херсон із заходу та продовжили наступ у напрямку міста Миколаїв.

Вночі 01.03.2022 окремі військові підрозділи ЗС РФ увійшли до міста Херсон із західного боку та окупували його.

Далі, 02.03.2022 війська ЗС РФ продовжили свої наступальні дії, зокрема:

- БТГр 22 АК, 20 мсд 8 ЗА, 42 мсд 58 ЗА, 7 дшдПдВО вийшли на рубіж СКАДОВСЬК-ГОЛА ПРИСТАНЬ-ХЕРСОН-СНІГУРІВКА-НОВА КАХОВКА, тим самим встановили контроль над містом Херсон. В обласному центрі закріпились два загони 10 ОБрСпП. Після перегрупування вказані підрозділи вели бойові дії у напрямку ХЕРСОН-МИКОЛАЇВ;

- БТГр 20 мсд 8 АК ПдВО (до двох БТГр 33 мсп та 255 мсп) вийшли на рубіж ВАСИЛІВКА-ТОКМАК.

У період з березня по липень 2022 року (до початку активних контрнаступальних дій Збройних Сил України на правобережній частині Херсонської області) підрозділи НОМЕР_1 загальновійськової армії ПдВОЗС РФ на виконання вказівок ОСОБА_7 та вищого військово-політичного керівництва ЗС РФ, а також інші військові з`єднання, продовжуючи реалізацію раніше запланованого спільного умислу, взяли участь у веденні агресивної війни проти України та вели наступальні дії на окремих ділянках Херсонської області, що супроводжувалось окупацією населених пунктів, бомбардуваннями об`єктів цивільної та житлової інфраструктури, пограбуванням мирного населення та іншим жорстоким поводженням, зокрема:

- 1, 2 БТГр 34 омсбр, 1 БТГр 2 мсб 7-ї військової бази, 40, 41 зведені батальйони 49 ЗА, 1 мсб 205 омб, 227-ї артилерійської бригади 49 ЗА, стрілецькі полки т.зв. «ДНР», «ЛНР» та інші військові підрозділи та формування зс рф проводили наступальні дії, закріпившись по рубежу населених пунктів Берислав, Бобровий Кут, Калинівське, Давидів Брід, Велика Олександрівка, Борозенське, Тягинка, Високопілля, станції Калініндорф, вздовж річки Інгулець Бериславського району Херсонської області;

- 1 БТГр 34 омсбр з окремими підрозділами 7-ї військової бази закріпились по рубежу Давидів Брід, Білогірка, Благодатівка, Новогреднєве Херсонської області;

- окремі БТГр 205 омсбр, 34 омсбр 7 ВБ 49-ї загальновійськової армії

ПдВОзсрф проводили наступальні дії, закріпившись по рубежу населених пунктів Стара Збур`ївка, Олешки, Піщанівка, Дніпряни, Козачі Лагері, Нова Каховка, Каховка, Каїри, Князе-Григорівка, Нижні Сірогози, Великі Копані, Мала Лепетиха та зайняли позиції в районі населених пунктів Микільське, Калинівське, Львове, Чайкине, Брускинське;

- 1 посилений батальйон 7-ї військової бази на підставі бойового розпорядження №560 від 01.05.2022 з 02.05.2022 зайняв рубіж по лінії населених пунктів Криничанка-Дмитренка-Чарівне Херсонської області з виставленням контрольного пункту в н.п. Дмитренка;

- окремі підрозділи 83 окремої гвардійської десантно-штурмової бригади (резерв командуючого НОМЕР_1 загальновійськової армії ПдВОЗС РФ, прийнятий 01.06.2022 в оперативне підпорядкування на підставі бойового розпорядження командувача ПдВО) зайняли рубіж по лінії н.п. Чарівне-Дмитренка-Чкалове, район розташування АДРЕСА_6 ;

- залучені ОСОБА_7 до ведення агресивної війни зведені стрілецькі батальйони (далі сб) 49-ї загальновійськової армії ПдВОЗС РФ, а саме: 40, 41, 42, АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , 45, 46, 47, 48, 49, 50, 51, 52, 53 сб зайняли оборонні позиції у АДРЕСА_2 (на межі Херсонської та Миколаївської областей), Чайкине, Новорайськ, Нова Каховка, Урожайне, Давидів Брід, Андріївка, Благодатівка, П`ятихатки Херсонської області.

Основну артилерійську підтримку вказаним підрозділам здійснювала 227-ма артилерійська бригада НОМЕР_1 загальновійськової армії ПдВОЗС РФ у складі 1, 3, 4 тактичної групи з місцем розташування у АДРЕСА_9 .

Фортифікаційне обладнання зазначених вище районів, рубежів, позицій з`єднань та військових частин армії, у тому числі мінування окупованих територій, забезпечувалось підрозділами 32-го інженерно-саперного полку НОМЕР_1 загальновійськової армії ПдВОЗС РФ.

З 24.02.2022 під час ведення агресивної війни військовослужбовцями ЗС РФ, зокрема підпорядкованими ОСОБА_7 , вчинялись широкомасштабні напади на цивільне населення та їх майно, які призвели до загибелі та поранення на території Херсонської області понад 2 тисяч осіб, у тому числі жінок і дітей, знищення та пошкодження цивільних об`єктів. Крім того, підрозділами ЗС РФ здійснено окупацію більшої частини території Херсонської області (97%), включно з обласним центром, а також її повну економічну та гуманітарну блокаду.

У подальшому ОСОБА_7 з метою встановлення контролю та військової логістики на тимчасово окупованих територіях Херсонської області забезпечено незаконне виставлення підпорядкованими військовослужбовцями блокпостів на основних дорогах та шляхах постачання, організовано проведення огляду, вилучення транспортних засобів, особистий обшук цивільних осіб, їх нелегальне ув`язнення.

Враховуючи вищевказане, ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою з представниками вищого військово-політичного керівництва РФ та іншими невстановленими досудовим розслідуванням особами, усвідомлюючи явну злочинність власних дій, за допомогою підпорядкованих військовослужбовців ЗСРФ вів агресивну війну на території Херсонської області, що призвело до тяжких наслідків.

27.01.2024 р. ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.28 ч.2 ст.437 КК України.

Посилаючись на те, що ОСОБА_7 перебуває на території держави-агресора, також в матеріалах провадження наявні дані про те, що ОСОБА_7 вільно пересувається окупованими РФ територіями України, звідки має можливість безперешкодно потрапити до території держави-агресора, у тому числі з метою ухилення від кримінальної відповідальності за скоєні злочини, може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, тобто підозрюваному відомо, де можуть знаходитись речі та документи, що підтверджують здійснення ним протиправної діяльності і він може їх знищити, сховати чи спотворити, крім того в силу займаної посади ОСОБА_7 може, використовуючи безпосередній вплив на свідків у даному провадженні та інших, ще не допитаних осіб, здійснювати на них вплив,у тому числі і у способи, небезпечні для їх життя і здоров`я, з метою зміни, спотворення їх показань чи відмови від дачі показань, також слід врахувати, що ОСОБА_7 на цей час продовжує свою протиправну діяльність, та враховуючи, що бойові дії тривають,не виключено, що підозрюваний може вчинити інше кримінальне правопорушення, пов`язане із посяганням на мир, безпеку людства та міжнародний правопорядок, що свідчить про наявність ризиків, передбачених п.п. 1,2,3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчий просить про застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Прокурор у судовому засіданні клопотання підтримала, з підстав у ньому викладених, просила про його задоволення.

Захисник підозрюваного у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення клопотання, пославшись на розсуд суду.

Вивчивши доводи клопотання, вислухавши доводи прокурора на його підтримку, думку захисника, дослідивши надані матеріали кримінального провадження, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

27.01.2024 р. ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28 ч.2 ст. 437 КК України, про що у загально державному засобі масової інформації газеті «Урядовий кур`єр», а також на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора розміщено відповідне повідомленняв порядку ст. 135, ч. 1 ст. 278 КПК України.

Вказаний факт підтверджений прокурором у судовому засіданні документально.

Підозрюваний ОСОБА_7 , будучи викликаним до органу досудового розслідування шляхом публікацій в засобах масової інформації - газеті «Урядовий кур`єр» та на веб-сайті Офісу Генерального прокурора повісток про виклик на 31.01.2024, 01.02.2024 та 02.02.2024 до слідчого не з`явився, не повідомивши про причини неявки, що в тому числі свідчить про переховування від органів досудового розслідування з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

У зв`язку з неприбуттям підозрюваного ОСОБА_7 на неодноразові виклики до органу досудового розслідування, переховуванням з метою ухилення від кримінальної відповідальності, постановою слідчого від 05.02.2024 р. ОСОБА_7 оголошено у розшук.

Матеріалами клопотання підтверджується, що на даний час ОСОБА_7 перебуває на території держави-агресора російської федерації, а самеу м. Москва, з метою уникнення кримінальної відповідальності, де продовжує свою злочинну діяльність.

Досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за №0000077 від 13.02.2024 відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.28, ч.2 ст.437 КК України, триває.

Згідно до ч. 7 ст. 42 КПК України, підозрюваний зобов`язаний в тому числі прибувати за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду, а в разі неможливості прибути за викликом у призначений строк - заздалегідь повідомити про це зазначених осіб; виконувати обов`язки, покладені на нього рішенням про застосування заходів забезпечення кримінального провадження; підкорятися законним вимогам та розпорядженням слідчого, прокурора, слідчого судді, суду.

За правилами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, передбаченим пунктами 1-5 частини 1 цієї статті, а саме: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною 1 цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Ч. 1 ст. 183 КПК України, визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього кодексу, крім випадків, передбачених п.п.6,7ст. 176 КПК України.

Ст. 193 КПК України визначено, що слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених ст. 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КПК України, підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому ст.ст. 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок не встановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим кодексом для вручення повідомлень.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 278 КПК України, письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим кодексом для вручення повідомлень. Письмове повідомлення про підозру затриманій особі вручається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту її затримання.

В ч. 1 ст. 135 КПК України передбачено, що особа викликається до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою.

Відповідно до ч. 2 ст. 135 КПК України у разі тимчасової відсутності особи за місцем проживання повістка для передачі їй вручається під розписку дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає, житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання особи або адміністрації за місцем її роботи.

У судовому засіданні встановлено, що письмове повідомлення про підозру ОСОБА_7 особисто вручено не було, оскільки останній перебуває на території держави-агресора - рф.

На виклики слідчого підозрюваний не з`явився, не повідомляючи про причини неявки, що свідчить про його ухилення від кримінальної відповідальності.

У судовому засіданні прокурором доведено, що ОСОБА_7 набув статусу підозрюваного у даному кримінальному провадженні, оскільки органом досудового розслідування вжито всіх можливих заходів для вручення йому повідомлення про підозру у спосіб, передбачений кримінальним процесуальним кодексом України для вручення повідомлень.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.28, ч.2 ст. 437 КК України, підтверджується даними: протоколів допитів свідків ОСОБА_10 від 07.12.2023; ОСОБА_11 від 08.09.2023; ОСОБА_12 від 08.09.2023; ОСОБА_13 від 31.08.2023; КондрашоваА.О. від 08.09.2023; ОСОБА_14 від 15.08.2023; протоколів оглядів : від 08.12.2023, відповідно до якого оглянуто сайт «КНИГА КАТІВ», та встановлено, що на ньому розміщено інформацію щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як про командувача НОМЕР_1 загальновійськової армії Південного військового округу; від 21.12.2023, відповідно до якого оглянуто відеоролик на відеохостингу YouTube на каналі під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », у якому ОСОБА_7 надає коментарі як командувач НОМЕР_1 загальновійськової армії Південного військового округу; від 12.01.2024, відповідно до якого оглянуто «Телефонный справочник за 03.08.2022», де зазначено, що ОСОБА_7 є командувачем НОМЕР_1 загальновійськової армії Південного військового округу; відповіді на запити: від ГУР МО України №140вх/ДСК-23 від 15.06.2023, відповідно до якої встановлено керівний склад Південного воєнного округу РФ; від ОСУВ «Одеса» вх. № 6/110-13803 від 16.10.2023, якою надано інформацію щодо осіб, які здійснюють управління військами та угрупуваннями військ РФ на Миколаєво-Криворізькому напрямку Південного військового округу.

Так, нормами чинного КПК України не визначене поняття обґрунтованості пред`явленої підозри, в зв`язку з чим, при вирішенні такого питання слід звертатися до практики ЄСПЛ, оскільки кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ч. 5 ст. 9 КПК України).

Стандарт доказування «обґрунтована підозра» передбачає існування фактів чи інформації, які б переконали об`єктивного спостерігача, що відповідна особа могла вчинити кримінальне правопорушення (п. 32 рішення ЄСПЛ у справі Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom, п. 175 рішення ЄСПЛ у справі Нечипорук і Йонкало проти України, п. 161 рішення ЄСПЛ у справі Selahattin Demirtaє v. Turkey, п. 88 рішення ЄСПЛ у справі Ilgar Mammadov v. Azerbaijan, п. 51 рішення ЄСПЛ у справі Erdagoz v. Turkey).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини "розумна підозра" у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у ст. 5 параграфу 1(с) Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, передбачає "наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила злочин" (рішення O'Hara v. United Kingdom of 16 October 2001, п. 34).

У п. 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» визначено, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series А, № 182).

При цьому, обґрунтована підозра вимагає тільки наявності певних об`єктивних відомостей, які дають підстави для переконання в тому, що особа вірогідно вчинила злочин. За визначенням Європейського суду, «у п-п. «с» п. 1 ст. 5 йдеться про розумну підозру, а не про щиру або сумлінну (bona fide) підозру».

В справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» (1994) суд визначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтованого обвинувального вироку чи просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Слідчий суддя на цьому етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу.

Достатність доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення є оціночним поняттями.

Досліджені у судовому засіданні дані є достатньо вагомими у своїй сукупності для висновку про обґрунтованість підозри ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.28, ч.2 ст.437 КК України.

Матеріали кримінального провадження також містять дані, які вказують на наявність достатніх підстав вважати, що існують ризики, передбачені п.п. 1,2,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, виходячи з наступного.

Так, підозрюваний ОСОБА_7 , який обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.28, ч.2 ст. 437 КК України, що згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, санкцією за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років, вільно пересувається окупованими РФ територіями України, звідки має можливість безперешкодно потрапити до території держави-агресора, у тому числі з метою ухилення від кримінальної відповідальності за скоєні злочини, може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, тобто підозрюваному відомо, де можуть знаходитись речі та документи, що підтверджують здійснення ним протиправної діяльності і він може їх знищити, сховати чи спотворити, крім того в силу займаної посади ОСОБА_7 може, використовуючи безпосередній вплив на свідків у даному провадженні та інших, ще не допитаних осіб, здійснювати на них вплив,у тому числі і у способи, небезпечні для їх життя і здоров`я, з метою зміни, спотворення їх показань чи відмови від дачі показань, також слід врахувати, що ОСОБА_7 на цей час продовжує свою протиправну діяльність, та враховуючи, що бойові дії тривають,не виключено, що підозрюваний може вчинити інше кримінальне правопорушення, пов`язане із посяганням на мир, безпеку людства та міжнародний правопорядок.

Підозрюваний ОСОБА_7 неодноразово не з`являвся за викликами до слідчого.

Вказане дає обґрунтовані підстави вважати, що існує ризик переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення,незаконного впливу на свідків та вчинення інших кримінальних правопорушень.

З урахуванням наведеного, вагомості досліджених у судовому засіданні даних про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.2 ст.437 КК України, тяжкість покарання, що може бути призначене підозрюваному в разі притягнення до кримінальної відповідальності, особу підозрюваного, який обґрунтовано підозрюється у вчиненні найбільш суспільно небезпечного злочину, характеру та способу ймовірно вчиненого кримінального правопорушення проти держави Україна, слідчий суддя приходить до висновку, що прокурором доведено наявність ризиків, передбачених п.п. 1,2,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, і саме така міра запобіжного заходу, як тримання під вартою, є обґрунтованою.

Застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу, на даній стадії досудового розслідування кримінального провадження не забезпечить виконання підозрюваним процесуальних обов`язків.

Також, відповідно до положень ст.ст. 183,193,194 КПК України, згідно з якими при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного, обвинуваченого, який оголошений у міжнародний розшук, та/або який виїхав, та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, розмір застави не визначається та у разі наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, питання про обрання підозрюваному запобіжного заходу вирішуватиметься остаточно вже після його затримання та доставки до суду, тому строк дії ухвали про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підозрюваного, який виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, триває до його затримання та доставки до суду і не обмежується строком, встановленим ч.1 ст. 197 КПК України, підозрюваному ОСОБА_7 , відносно якого необхідно обрати запобіжний захід саме у вигляді тримання під вартою без визначення строку дії такого запобіжного заходу, розмір застави слідчим суддею не визначається.

Обставини, визначені ч. 2 ст. 183 КПК України, які б унеможливлювали застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_7 , відсутні.

З урахуванням наведеного, клопотання підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 176, 177, 178, 183, 186, 193, 196, 197, 376 КПК України, слідчий суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання - задовольнити.

Обрати підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.2 ст. 437 КК України, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення строку дії такого запобіжного заходу та розміру застави.

Після затримання підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і не пізніш як через 48 годин з часу його доставки до місця кримінального провадження, розглянути питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1