Справа № 293/411/19
Провадження № 1-кп/293/28/2024
УХВАЛА

16 квітня 2024 рокуселище Черняхів

Черняхівський районний суд Житомирської області у складі судді ОСОБА_1

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Черняхів кримінальне провадження, внесене до ЄРДР №0000469 від 20.12.2018 про обвинуваченню ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 286, ч.1 ст. 135 КК України

ВСТАНОВИВ:

Черняхівським районним судом Житомирської області здійснюється розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 286, ч.1 ст. 135 КК України.

24.01.2024 на адресу суду надійшло клопотання від захисника обвинуваченого ОСОБА_5 - ОСОБА_4 про визнання доказу неналежним та недопустимим.

За змістом вказаного клопотання захисник просить визнати протокол слідчого експерименту від 21.12.2018 за участю свідка ОСОБА_5 неналежним та недопустимим доказом.

Клопотання мотивоване тим, що досліди та заміри зі слідчого експерименту 21.12.2018 року за участю свідка ОСОБА_5 складені слідчим ОСОБА_6 , не використовувались слідством як первинне джерело доказування в результаті якого здобуті похідні докази, зокрема, висновки експертів, що свідчить про те, що сторона обвинувачення використовує вказаний доказ для виключно закріплення на папері показів свідка ОСОБА_5 , якому при цьому не роз`яснено будь-які його права, в тому числі право не свідчити проти себе, передбачене ст. 63 Конституції України.

Вказує, що проведення слідчого експерименту не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, що належить розцінювати як допит, який не має в суді доказового значення з огляду на зміст ч. 4 ст. 95 КПК України.

Зазначає, що відомості здобуті при проведені слідчого експерименту є неналежними та недопустимими доказами оскільки здобуті неуповноваженою особою на збирання доказів, оскільки слідчий СВ ОСОБА_6 , не включений до складу слідчих що здійснюють досудове розслідування.

Крім того, здійснює посилання на норми ст. 223 КПК України, які діяли на момент вчинення кримінального правопорушення, за якими проведення слідчих (розшукових) дій у нічний час (з 22 години до 6 години) не допускається, за винятком невідкладних випадків, коли затримка в їх проведенні може призвести до втрати слідів кримінального правопорушення чи втечі підозрюваного, а також крім здійснення кримінального провадження у порядку, встановленому статтею 615 цього Кодексу, та доводить, що того ж дня о 22.00 год проводився слідчий експеримент у кримінальному провадженні, тому не має підстав уважати, що була нагальна необхідність проводити слідчу дію зі свідком о 02.10 год., що впливало на його моральний стан та надані пояснення, що є грубим порушенням порядку збирання доказів та проведенні слідчої дії яка не була невідкладною.

19.02.2024 прокурор подав письмові заперечення на клопотання захисника про визнання доказу неналежним та недопустимим, за змістом якого просить відмовити у задоволенні клопотання.

Заперечуючи проти клопотання вказує, що доводи сторони захисту як на недопустимість доказу - протоколу проведення слідчого експерименту від 21.12.2018 з підстав не роз`яснення ОСОБА_5 як свідку будь-яких прав, в тому числі право не свідчити, передбачене ст. 63 Конституції України не відповідають змісту протоколу проведення слідчого експерименту від 21.12.2018, на першій сторінці якого містися запис про роз`яснення свідку ОСОБА_5 положень, зокрема, ст. 66 КПК України, зміст якої відповідає положенням ст. 63 Конституції України. Заяв та зауважень від свідка ОСОБА_5 під час складання цього протоколу та його підписання не надходило.

Доводить, що посилання про те, що протокол проведення слідчого експерименту від 21.12.2018 із свідком ОСОБА_5 не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, а посвідчує виключно проголошення зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення не відповідають фактичному змісту відомостей викладених у цьому протоколі.

Зазначає, що у протоколі проведення слідчого експерименту відображено обставини дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 19.12.2018, про які повідомив водій ОСОБА_5 як то напрямок руху, швидкість, світло фар з яким рухався ОСОБА_5 , визначено видимість пішохода у дальньому та ближньому світлі фар, що вказує на ознаки відтворення обстановки та обставин події та на відсутність відомостей, які б вказували на зізнання свідка ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення у якому він обвинувачується.

Доводи про те, що слідчий експеримент від 21.12.2018 проведений та протокол складений не уповноваженою особою на збирання доказів "слідчим СВ ОСОБА_6 " є безпідставними, оскільки слідчий експеримент 21.12.2018 із свідком ОСОБА_5 проведений та відповідний протокол складений старшим слідчим Черняхівського відділення поліції Коростишівського відділу поліції ГУНП в Житомирській області ОСОБА_7 . Протокол слідчого експерименту підписаний старшим слідчим ОСОБА_7 Незазначення у вступній частині протоколу прізвища старшого слідчого ОСОБА_7 не відноситься до істотних порушень Кримінального процесуального кодексу України та не може бути підставою визнання протоколу слідчого експерименту від 21.12.2018 із свідком ОСОБА_5 недопустимим доказом.

Щодо необхідності проведення слідчих дій з свідком ОСОБА_5 у нічний час то прокурор зазначає, що це було обумовлена їх невідкладністю, оскільки затримка у проведенні слідчої дії могла призвести до зміни дорожніх умов (оскільки була зима і погодні умови швидко змінювались) та втрати слідів кримінального правопорушення. Також необхідність проведення слідчої дії у нічний час була зумовлена тим, що водія ОСОБА_5 місце дорожньо-транспортної пригоди залишив та будучи причетним до дорожньо-транспортної пригоди, виїхав за межі Черняхівського району, а автомобіль із слідами механічних пошкоджень переховував за місцем проживання свого родича ОСОБА_8 в смт Черняхів.

Така поведінка водія ОСОБА_5 надавала органу досудового слідства відповідно до ст. 223 КПК України проводити слідчі дії у нічний час одразу після того як водій ОСОБА_5 повернувся в смт Черняхів з с. П`ятка Чуднівського району.

У судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_5 - ОСОБА_4 подане клопотання уточнив та просив визнати доказ - протокол слідчого експерименту від 21.12.2018 року, за участю свідка ОСОБА_5 , очевидно недопустимим та виключити з чсила досліджуваних з підстав зазначених у клопотанні.

Разом з тим наголосив, що даний протокол слідчого експерименту вважає очевидно недопустимим оскільки під час його проведення було порушено право на захист обвинуваченого, оскільки ОСОБА_5 не роз"яснено ст. 63 КУ України , яка дає йому право не свідчити проти себе.

Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав клопотання захисника.

Прокурор в судовому засіданні заперечив проти заявленого клопотання у повному обсязі, посилаючись на подані ним письмові заперечення.

Заслухавши думки учасників кримінального провадження, дослідивши клопотання, суд дійшов таких висновків.

За змістом ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

За приписами ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

У відповідності до ч. 1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно з ч. 2 ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими (ч. 3 ст. 89 КПК України).

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому системний аналіз ст.89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Існують також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому, процесуальну конструкцію «очевидна недопустимість доказу», слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

Відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч.2 ст.89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст.87 КПК України) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п.8).

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова ККС ВС від 29.09.2020 у справі № 601/1143/16).

У контексті такого елементу допустимості доказів як належний процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед (1) унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів та (2) забезпечення достовірності отриманих фактичних даних.

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: (1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи (2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Із врахуванням зазначеного саме різні критерії визнання доказів недопустимими, які наведені вище, обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості: (1) під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (частина 4 статті 87, частина 2 статті 89 КПК) - у випадках, коли: 1) такі докази, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і 2) їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду;

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова ККС ВС від 25.09.2018 у справі № 210/4412/15-к).

Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від 05.08.2020 у справі № 334/5670/18).

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові № 756/10060/17 від 31.08.2022 дійшла висновку, що невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного та обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.

В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду мають бути права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права. На користь такого висновку свідчить зміст ст. 87 КПК України, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання.

ВП ВС констатувала, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1 ст. 28 Конституції України),прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).

Як вбачається зі змісту клопотання підставами для визнання очевидно недопустимим доказом протоколу проведення слідчого експерименту від 21.12.2018 за участі обвинуваченого як свідка, захисник зазначає, що слідчий експеримент проведений без дотримання вимог кримінально процесуального закону, оскільки не містить ознак відтворення обстановки та обставин події, за своїм змістом має лише зізнання свідка у вчиненому кримінальному правопорушенні, відсутні записи роз`яснення прав свідку в порядку ст. 63 Конституції України та такий експеримент проведений у нічний час, та неповноважним слідчим.

Так, даючи оцінку доводам викладених у клопотанні захисника, суд не вбачає очевидної недопустимості протоколу проведення слідчого експерименту від 21.12.2018 за участі свідка ОСОБА_5 .

Суд не погоджується з позицією захисту, що протокол проведення слідчого експерименту від 21.12.2018 за участю як свідка ОСОБА_9 є очевидно недопустимим доказом з підтав того, що було порушено право на захист, оскільки право не свідчити проти себе, передбачене ст. 63 Конституції України дублюється нормами п. 3 ст. 66 КПК України і вказане право ОСОБА_5 було йому роз"яснено, про що ОСОБА_5 особисто підписався у протоколі слідчого експерименту.

В решті клопотання захисника зводиться до оцінки процесуальних порушень, вчинених на думку захисника під час проведення досудового розслідування.

Суд уважає за необхідне зазначити, що доводи, викладені захисником, безумовно підлягають оцінці при наданні судом аналізу доказу під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження, так як можуть впливати на визнання належності та допустимості зазначеного в ньому доказу.

Відповідно до ст.94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

На час розгляду даного клопотання судовий розгляд кримінального провадження триває, конкретних ознак очевидної недопустимості доказу суду не наведено, а відтак суд уважає передчасним вирішувати питання про його недопустимість.

З урахуванням вище викладеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання захисника.

Керуючись статтями 87,89,228, 392 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволені клопотання захисника ОСОБА_4 про визнання очевидно недопустим протоколу проведення слідчого експерименту від 21.12.2018 за участю як свідка ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, прийняте за результатами розгляду справи.

Повний текст ухвали проголошений об 14:20 год. 18.04.2024

Суддя ОСОБА_1