В И Р О К

іменем України

05 червня 2024 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області :

головуючий - суддя ОСОБА_1

за участі: секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

потерпілої - ОСОБА_4 ,

обвинуваченого - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0000022 за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Харків, є громадянином України, має базову середню освіту, неодружений, є особою з ІІІ групою інвалідності, зареєстрований в АДРЕСА_1 , фактично проживає в АДРЕСА_2 , вважається таким, що не має судимості відповідно до статті 89 Кримінального кодексу України,

у кримінальному проступку, передбаченому частиною частиною 2 статті 125 Кримінального кодексу України,

у с т а н о в и в:

16 березня 2024 року близько 19:30 години ОСОБА_5 разом із матір`ю ОСОБА_4 перебували у житловій кімнаті будинку АДРЕСА_2 , де між ними виник конфлікт, під час якого у ОСОБА_5 виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_4 .

Того ж числа та часу, реалізуючи зазначений умисел, ОСОБА_5 перебуваючи за вищевказаною адресою, тримаючи у правій руці дерев`яну милицю, умисно завдав нею один удар в область обличчя ОСОБА_4 , чим спричинив їй легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, у вигляді лобної забійної рани ліворуч.

Зазначеними діями ОСОБА_5 вчинив умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Викладені вище обставини кримінального провадження щодо часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення не оспорювалися учасниками судового провадження, які під час судового розгляду не заперечували проти того, щоб суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо вказаних обставин.

З`ясувавши, що сторони правильно розуміють зміст зазначених обставин; відсутні сумніви у добровільності їх позиції; роз`яснивши, що сторони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, відповідно до частини 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювалися.

Обвинувачений ОСОБА_5 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку у повному обсязі визнав та під час судового розгляду показав, що дійсно 16.03.2024 ввечері за місцем фактичного проживання, у нього виник конфлікт з матір`ю ОСОБА_4 , під час якого вдарив її дерев`яною милицею в область обличчя.

У вчиненому кримінальному проступку щиро розкаявся, виявив готовність нести передбачену законом відповідальність.

Потерпіла ОСОБА_4 підтвердила показання обвинуваченого.

Оцінивши досліджені докази, які є належними, допустимими, достовірними, а в сукупності та взаємозв`язку достатніми для ухвалення обвинувального вироку, суд дійшов висновку, що ОСОБА_5 є винуватим в умисному легкому тілесному ушкодженні, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, і його дії суд кваліфікує за частиною 2 статті 125 Кримінального кодексу України.

Під час призначення покарання ОСОБА_5 , відповідно до вимог статей 65-67 Кримінального кодексу України, судом враховано:

- ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке, відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України є кримінальним проступком;

- обставину, що пом`якшує покарання, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України, якою визнається щире каяття обвинуваченого, що виявилося у критичному ставленні до вчиненого кримінального правопорушення та готовності нести кримінальну відповідальність;

- обставини, що обтяжують покарання, відповідно до пунктів 6, 6-1, 11 частини 1 статті 67 Кримінального кодексу України, якими визнається вчинення кримінального правопорушення: щодо особи похилого віку; щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах.

- особу обвинуваченого, який вважається таким, що не має судимості відповідно до статті 89 Кримінального кодексу України (а. п. 28-30); на обліку в психіатричному кабінеті не перебував, перебуває на обліку в наркологічному кабінеті Зміївської ЦРЛ (а. п. 32, 33), неодружений, є особою з інвалідністю ІІІ групи (а. п. 34, 35).

З урахуванням сукупності зазначених відомостей щодо ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини, що пом`якшує покарання, обставин, що обтяжують покарання, особи обвинуваченого, суд дійшов висновку, що необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень є покарання у виді штрафу в межах санкції частини 2 статті 125 Кримінального кодексу України.

Долю речового доказу вирішити відповідно до вимог статті 100 Кримінального процесуального кодексу України (а. п. 36-38).

На підставі викладеного, керуючись статтями 349, 368-374 Кримінального процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в :

Визнати ОСОБА_5 винуватим у кримінальному проступку, передбаченому частиною 2 статті 125 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 1 700 (одну тисячу сімсот) грн 00 коп.

Речовий доказ дерев`яну милицю, що передана на зберігання обвинуваченому ОСОБА_5 , вважати повернутою власнику.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду через Зміївський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 395 Кримінального процесуального кодексу України, якщо таку скаргу не буде подано.

Копію вироку негайно після його проголошення належить вручити учасникам судового провадження.

Головуючий: ОСОБА_1