Дата документу 22.05.2024
Справа № 334/3531/24
Провадження № 1-кс/334/1209/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2024 року слідчий суддя Ленінського районного суду міста Запоріжжя ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду клопотання слідчого СВ Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000808, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 квітня 2024 року за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 249 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4 , слідчого ОСОБА_5 , представника володільця майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ,

встановив:

20.05.2024 слідчому судді надійшло клопотання слідчого ОСОБА_3 , погоджене прокурором Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя ОСОБА_4 , в якому слідчий просить накласти арешт на дюраль-алюмінієвий човен « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з мотором «Honda 150», без індивідуальних родових ознак, який вилучено 17.05.2024 в ході огляду на території Управління Державного агентства рибного господарства в Запорізькій області за адресою: АДРЕСА_1 .

Слідчий ОСОБА_5 клопотання та обставини, якими воно обґрунтоване підтримав. Також пояснив, що ухвалою слідчого судді вже було відмовлено в арешті вказаного човна. На вказану ухвалу слідчого судді подана апеляційна скарга.

Прокурор ОСОБА_4 клопотання та обставини, якими воно обґрунтоване підтримала.

Представник володільця майна ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 заперечив проти клопотання. Пояснив, що воно є необґрунтованим. Слідчим суддею вже надана оцінка в необхідності арешту човна під час минулого розгляду клопотання слідчого про арешт майна, у тому числі і човна. Ухвала слідчого судді, якою відмовлено в арешті човну, в теперішній час оскаржується слідчим в апеляційному порядку. Вважає, що можливо передати човен, який є речовим доказом у кримінальному провадженні, на відповідальне зберігання його володільцям.

Володільці майна ОСОБА_6 та ОСОБА_8 в судове засідання не з`явились. Повідомлялись належним чином про дату, час і місце розгляду клопотання. Причини неявки не повідомили. Відповідно до частини першої статті 172 КПК України їх неприбуття в судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Слідчий суддя, розглянувши клопотання, дослідивши документи, додані до клопотання, дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом. Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: (1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; (2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; (3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; (4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Положеннями частини другої статті 168 КПК України передбачено, що тимчасове вилучення майна може здійснюватися під час обшуку, огляду.

Відповідно до положень статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу. Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення, що передбачено в частині першій статті 98 КПК України.

Слідчим здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000808, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 квітня 2024 року за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 249 КК України. Процесуальне керівництво досудовим розслідуванням здійснює Дніпровська окружна прокуратура міста Запоріжжя.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 26.04.2024, приблизно о 01.50 годині під час патрулювання співробітниками водної поліції було виявлено моторний човен « ІНФОРМАЦІЯ_1 », в якому перебували ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , які займалися незаконним рибним промислом із застосуванням способів масового знищення риби, в результаті якого було виловлено велику кількість риби, що завдало істотної шкоди.

Під час письмового опитування ОСОБА_8 та ОСОБА_6 пояснили, що вони придбали човен « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». 25.04.2022, приблизно о 22.00 годині вони вийшли на воду на човні «АМУР» та почали ловити рибу сіткою. Про заборону виходу на воду і риболовлі їм було відомо. До їх виявлення встигли зловити 5 мішків риби.

26.04.2024 слідчим проведений огляд місця події, а саме відкритої ділянки місцевості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . В ході зазначеного огляду було виявлено: дизель-алюмінієвий човен « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з мотором «Honda 150»; риболовні сітки в кількості 6 шт.; водні біоресурси: 606 карасів, 16 судаків, 1 жерех, 2 сазани, 29 пласкирок, 5 лящів, 1266 плиток, 63 окуня.

Постановою про визнання речовими доказами від 26.04.2024 вказані речі визнані речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000808.

26.04.2024 державним інспектором Рибоохоронного патруля у Запорізькій області складені протоколи про адміністративне правопорушення, передбачені частиною четвертою статті 85 КУпАП щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_8 .

При складанні вказаних протоколів у справах про адміністративні правопорушення виявлене слідчим під час огляду місця події майно було вилучене та переміщено для подальшого зберігання на територію ІНФОРМАЦІЯ_2 .

17.05.2024 слідчим на території Управління Державного агентства рибного господарства в Запорізькій області за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чубанова, буд. 235, проведений огляд предмету, в ході чого вилучений дюраль-алюмінієвий човен « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з мотором «Honda 150» без індивідуальних родових ознак, який направлений для зберігання до спеціального майданчику зберігання транспортних засобів Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області.

На стадії досудового розслідування у слідчого виникла необхідність в арешті дюраль-алюмінієвого човну «АМУР» з мотором «Honda 150», які необхідні для встановлення всіх обставин кримінального правопорушення.

Слідчий суддя встановив, що зазначений у клопотанні дюраль-алюмінієвий човен « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з мотором «Honda 150» відповідає критеріям, визначеним частиною першою статті 98 КПК України, оскільки містить відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження,.

Згідно з частиною другою статті 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя згідно зі статтею 173 КПК України повинен врахувати, зокрема, правову підставу для арешту майна.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Як свідчить аналіз практики ЄСПЛ, найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як стаття 1 Першого Протоколу забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Втручання має бути законним, тобто здійснено на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (forseable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та у осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються та метою, яку прагнуть досягти (наприклад рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A № 98).

При здійсненні оцінки правомірності та виправданості допустимих обмежень прав і свобод ЄСПЛ послідовно вирішує чотири групи питань: 1) чи було оскаржуване обмеження (втручання) передбачене законом; 2) чи переслідувало воно одну з легітимних цілей, зазначених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини; 3) чи було воно «необхідним у демократичному суспільстві»; 4) чи було воно пропорційним до тієї правомірної мети, якої намагалися досягти.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Згідно з вимогами статті 171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити такий захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Вказана норма також узгоджується зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Слідчим суддею встановлено, що дизель-алюмінієвий човен « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з мотором «Honda 150» був тимчасово вилучений 26.04.2024 під час огляду місця події, який проводив слідчий. В той же день вказаний човен разом з іншим майном був визнаний речовим доказом у цьому кримінальному провадженні.

При цьому майно було тимчасово вилучене державним органом, а тому в розумінні практики ЄСПЛ не має жодного значення те, що майно було вилучене не слідчим в межах досудового розслідування, а державним інспектором Рибоохоронного патруля у Запорізькій області під час складання протоколів у справах про адміністративні правопорушення.

Після тимчасового вилучення майна слідчий звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна, за наслідками розгляду якого слідчим суддею 02.05.2024 постановлена ухвала, якою клопотання задоволене частково та накладений арешт на майно, вилучене в ході проведення огляду місця події від 26.04.2024 на відкритій ділянці АДРЕСА_2 , а саме: риболовні сітки в кількості 6 шт., водні біоресурси: 606 карасів, 16 судаків, 1 жерех, 2 сазани, 29 пласкирок, 5 лящів, 1266 плиток, 63 окуня. У задоволенні клопотання в частині арешту дизель-алюмінієвого човна «АМУР» з мотором «Honda 150» відмовлено.

Не погодившись з вищевказаною ухвалою слідчого судді слідчий оскаржив її в апеляційному порядку, що підтверджується поясненнями слідчого та представника володільця майна. До теперішнього часу апеляційна скарга слідчого не розглянута.

В подальшому, 17.05.2024 слідчим на території Управління Державного агентства рибного господарства в Запорізькій області за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чубанова, буд. 235, був проведений огляд предмету - дюраль-алюмінієвого човна «АМУР» з мотором «Honda 150», який направлений для зберігання до спеціального майданчику зберігання транспортних засобів Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області.

Слідчий суддя зауважує, що огляд слідчим човна як предмету не відповідає вимогам КПК України, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 65 частини першої статті 1 Закону України «Про внутрішній водний транспорт» човен є плавучим транспортним засобом. Отже згідно з частиною другою статті 233 КПК України човен є іншим володінням особи.

Частинами першою та третьою статті 233 КПК України передбачено, що ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті. Слідчий, дізнавач, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення. У такому разі прокурор, слідчий, дізнавач за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися до слідчого судді із клопотанням про проведення обшуку.

До клопотання не додані документи з добровільною згодою володільців майна ОСОБА_6 та/або ОСОБА_8 на огляд човна, копія ухвали слідчого судді про дозвіл на його обшук або протокол обшуку.

При цьому 26.04.2024 під час огляду місця події човен був оглянутий слідчим за добровільною згодою володільця майна ОСОБА_6 , заява якого долучена до клопотання.

Також відповідно до частини п`ятої статті 171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено. У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Для звернення із клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, встановлено зобов`язуючі процесуальні строки, тобто ті, які встановлюють обов`язок учасників кримінального провадження приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії у встановлений проміжок часу.

Як вже було зазначено вище, тимчасове вилучення майна відбулось саме 26.04.2024 під час огляду місця події, а не 17.05.2024 під час огляду предмету.

Поряд з цим у клопотанні слідчого жодним чином не обґрунтовано поважність причин тривалого пропуску строку звернення із вищевказаним клопотанням.

Отже слідчий, звернувшись 20.05.2024 із клопотанням про арешт майна, порушив вимоги частини п`ятої статті 171 КПК України, оскільки звернувся із клопотанням про арешт майна майже через місяць після огляду місця події, під час якого було тимчасово вилучене майно, на яке слідчий просить накласти арешт.

Тому за викладених обставин правова підстава для арешту майна взагалі відсутня (положення пункту 1 частини другої статті 173 КПК України).

Відповідно до частини третьої статті 169 КПК України слідчий після отримання судового рішення про відмову в задоволенні клопотання про арешт тимчасово вилученого майна повинен негайно вжити заходів щодо виконання судового рішення та направити повідомлення про його виконання слідчому судді.

Керуючись статтями 132, 170-173, 372, 376 КПК України, слідчий суддя

постановив:

у задоволенні клопотання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Повна ухвала складена 24 травня 2024 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1