Дата документу 01.04.2024 Справа № 332/5254/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/5254/23 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/500/24 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 4 ст. 408 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 квітня 2024 року м. Запоріжжя

Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника - адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2023 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Скелювате Вільнянського району Запорізької області, громадянин України, не одружений, який проходить військову службу за мобілізацією на посаді стрільця ІНФОРМАЦІЯ_2 військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «солдат», зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання - з 12 серпня 2023 року.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, за наступних обставин.

Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05-30 години 24.02.2022.

26.02.2022 наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 17 ОСОБА_7 призначено на посаду стрільця 2 стрілецького відділення ІНФОРМАЦІЯ_2 у військовому званні «солдат».

Будучи військовослужбовцем військової служби по мобілізації, солдат ОСОБА_7 , згідно з вимогами ст. ст. 9, 11, 16, 28, 30, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим та виявляти повагу до командирів (начальників), беззастережно, неухильно точно та у встановлений строк виконувати їх накази, знати та виконувати свої обов`язки, додержуватися вимог військових статутів, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Солдат ОСОБА_7 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.

07.04.2023, в умовах воєнного стану, солдат ОСОБА_7 , діючи умисно, з метою ухилення від військової служби, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в порушення статутних вимог, без поважних причин, самовільно залишив місце розташування військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується (інформація обмежена для запобігання несанкціонованому поширенню інформації про переміщення або розміщення Збройних Сил України чи інших утворених відповідно до законів України військових формувань, вчиненому в умовах воєнного або надзвичайного стану). З того часу солдат ОСОБА_7 свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, про своє місцезнаходження органи командування, військового та цивільного управління не повідомляв до 12.08.2023, коли був затриманий співробітниками Державного бюро розслідувань.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_8 вважає вирок суду необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ОСОБА_7 проходив військову службу у військовій частині з 26 лютого 2022 року як доброволець за призовом.

При цьому, він самостійно виховує неповнолітнього сина, тому відповідно до ст. 26 Закону України «Про мобілізацію» він підлягав звільненню з військової служби.

З цією метою ОСОБА_7 звернувся з рапортом до командира військової частини через юриста ОСОБА_14, що підтверджується показаннями останнього.

Однак, навіть в прийнятті рапорту було безпідставно відмовлено, тому ОСОБА_9 був вимушений залишити військову частину, щоб виховувати дитину.

За таких обставин в діях ОСОБА_7 відсутній умисел на скоєння злочину.

Просить вирок скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

У судовому засіданні апеляційного суду захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу, зазначив, що під час судового розгляду допитали юриста, який підтвердив, що ОСОБА_7 звертався із рапортом, але його не прийняли. ОСОБА_7 мав підстави для звільнення з військової служби, а саме наявність на вихованні неповнолітньої дитини.

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні апеляційного суду підтримав апеляційну скаргу свого захисника без доповнень та просив її задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав вирок суду законним та обґрунтованим, зазначив, що якщо обвинувачений не погоджувався з бездіяльністю керівництва військової частини, то він повинен був оскаржувати їх дії або бездіяльність у встановленому законом порядку, а не самовільно залишати місце проходження військової служби.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції згідно з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та відповідно до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями самого обвинуваченого, свідків та дослідженими в судовому засіданні документами.

Так, у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав частково та пояснив, що він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Від своєї матері він дізнався, що його малолітній син, який за ухвалою суду проживає з ним, почав заїкатись. Через те, що його переводили до взводу, який виконував облаштування фортифікаційних споруд, він вирішив самовільно залишити місце несення служби. 6 квітня 2023 року він разом із військовослужбовцем ОСОБА_10 на власному автомобілі виїхав у бік дому, звідки не повернувся в розташування військової частини.

Також обвинувачений ОСОБА_7 не заперечував той факт, що йому телефонували представники військової частини, просили повернутись, однак він цього не зробив.

Таким чином, у суді першої інстанції та в апеляційній скарзі обвинувачений не заперечував фактичне залишення місця несення служби, і його позиція зводиться до того, що він не мав умислу на самовільне залишення місця служби з метою ухилитися від військової служби, оскільки поїхав додому з метою догляду та виховання свого малолітнього сина.

Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про неспроможність такої версії обвинуваченого та доведення в повному обсязі його вини саме в дезертирстві, тобто в самовільному залишенні місця служби, з метою ухилитися від військової служби, вчиненому в умовах воєнного стану.

Так, свідок ОСОБА_11 у суді першої інстанції показав, що 7 квітня 2023 року під час перевірки особового складу було виявлено відсутність військовослужбовця ОСОБА_7 за місцем несення служби. Проведеною службовою перевіркою встановлено самовільне залишення місце несення служби ОСОБА_7 . Військовослужбовець перебував на належному фінансовому, матеріальному та харчовому забезпеченні. Фактів позастатутних засобів впливу по відношенню до ОСОБА_7 не виявлено. З рапортом про звільнення з військової служби за сімейними обставинами до керівництва військової частини ОСОБА_7 не звертався.

Свідок ОСОБА_12 у суді першої інстанції показав, що під час проведення службового розслідування за фактом відсутності за місцем несення служби ОСОБА_7 він телефонував останньому, просив повернутись. ОСОБА_7 повідомив, що поїхав вирішувати побутові справи. Він особисто 9 чи 10 квітня поточного року виїжджав за місцем проживання ОСОБА_7 , спілкувався з його братом, який повідомив, що не знає місцезнаходження ОСОБА_7 . З рапортом про звільнення з військової служби за сімейними обставинами до керівництва військової частини ОСОБА_7 не звертався. Зі слів ОСОБА_7 свідок знав, що він є опікуном своєї малолітньої дитини, документів на підтвердження цього факту не бачив. Крім того, ОСОБА_7 давалась відпустка за сімейними обставинами, нібито для збору відповідних документів.

Свідок ОСОБА_13 у суді першої інстанції показав, що у березні 2023 року до нього звертався ОСОБА_7 з питань звільнення з військової служби за сімейними обставинами. Він роз`яснив ОСОБА_7 який пакет документів він мусить надати до свого рапорту для проведення відповідної перевірки. Фактів позастатутних засобів впливу по відношенню до ОСОБА_7 не виявлено. З рапортом про звільнення з військової служби за сімейними обставинами до керівництва військової частини ОСОБА_7 не звертався.

Підстав не довіряти показанням свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведені до присяги, у суду не було, а в апеляційній скарзі не вказані ймовірні причини обмови обвинуваченого з боку вказаних свідків.

Показання вищезазначених свідків у суді першої інстанції є логічними та послідовними, оскільки вони переконливо повідомили про відомі їм обставини вчиненого кримінального правопорушення, їх пояснення повністю узгоджуються між собою та дослідженими судом першої інстанції документами.

Так, з матеріалів службового розслідування за фактом самовільного залишення частини солдатом ОСОБА_7 вбачається, що 7 квітня 2023 року він був відсутній під час ранкової перевірки, на телефонні дзвінки не відповідає. Своїми умисними діями грубо порушив вимоги Статуту, що виразилось у свідомому самовільному залишенні території військової частини без дозволу командира або начальника в бойовій обстановці, в ході виконання бойових завдань (а.с. 65-89).

З відповіді військової частини НОМЕР_1 від 16 жовтня 2023 року вбачається, що ОСОБА_7 у березні 2023 року звертався до помічника командира батальйону з правової роботи з приводу отримання консультації про звільнення з військової служби у зв`язку з наявністю малолітньої дитини на утриманні. До командування військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби ОСОБА_7 не звертався (а.с. 126).

Суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, на переконання апеляційного суду прийшов до правильного висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив саме дезертирство, тобто самовільне залишення місця служби, з метою ухилення від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого, які за своєю суттю зводяться до того, що обвинувачений не мав умислу на ухилення від військової служби, а поїхав додому з метою виховання свого малолітнього сина.

Так, дослідженими судом першої інстанції доказами встановлено, що 7 квітня 2023 року обвинувачений ОСОБА_7 самовільно залишив місце несення служби та був відсутній до моменту його затримання співробітниками правоохоронного органу - 12 серпня 2023 року.

За фактом залишення ОСОБА_7 місця несення служби 8 квітня 2023 року було призначено службове розслідування, яке проводилось до 7 травня 2023 року.

За результатами вказаного службового розслідування було встановлено, що протягом цього часу обвинувачений ОСОБА_7 на телефонні дзвінки не відповідав, його місцезнаходження було невідоме.

Тобто протягом більш ніж 4 місяців (до моменту його затримання) обвинувачений ОСОБА_7 не виконував свої військові обов`язки, до місця несення служби не прибував, жодних заходів для з`явлення до місця військової служби не здійснював, не бажав та не намагався повідомити органи військового управління чи відповідні правоохоронні органи про поважність причин своєї відсутності за місцем несення служби (хоча мав таку можливість), не повідомляв про своє фактичне місцезнаходження, не виказував про наміри повернутися до місця несення служби.

Окремо слід звернути увагу на показання допитаного в суді першої інстанції самого обвинуваченого, який пояснив, що йому дійсно телефонували представники військової частини та просили повернутись, проте він, достовірно розуміючи, що його вже розшукують у зв`язку із самовільним залишенням місця несення служби, не вчинив жодних дій для з`явлення до місця військової служби чи повідомлення про своє місцезнаходження.

Крім того, як вірно зазначив суд першої інстанції, матеріали кримінального провадження не містить будь-яких доказів на підтвердження того, що обвинувачений ОСОБА_7 дійсно протягом періоду з 7 квітня 2023 року по 12 серпня 2023 року здійснював догляд за своєю дитиною, що свідчить про те, що він проводив цей час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не маючи наміру і в подальшому це робити.

Доводи про те, що ОСОБА_7 звертався з рапортом про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, не узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які категорично спростували такий факт.

Вказане також підтверджується відповіддю відповіді військової частини НОМЕР_1 від 16 жовтня 2023 року, наданою на адвокатський запит сторони захисту, з якої вбачається, що ОСОБА_7 лише отримав консультації про звільнення з військової служби у зв`язку з наявністю малолітньої дитини на утримання та необхідного пакету документів, які він мусить додати до свого рапорту, проте до командування військової частини з рапортом про звільнення з військової служби він так і не звернувся.

Інших доводів щодо наявності сумнівів з приводу доведеності вини ОСОБА_7 в апеляційній скарзі не вказано, і в судовому засіданні апеляційного суду стороною захисту наведено не було.

Разом з тим, доводам сторони захисту у вироку обґрунтовано наведено критичну оцінку, оскільки позиція захисту має на меті уникнення від кримінальної відповідальності та повністю спростовується сукупністю досліджених належних та допустимих доказів.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, то суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, в повній мірі встановив та належним чином оцінив і врахував всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання, та прийшов до обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням йому покарання у виді 5 років позбавлення волі, і підстави для призначення йому більш м`якого покарання відсутні.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2023 року відносно ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4