ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/238/24 Справа № 203/93/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

представника цивільних позивачів та потерпілої ОСОБА_10 ,

цивільного позивача ОСОБА_11 ,

представника цивільного відповідача ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, представника потерпілої ОСОБА_10 , який діє в інтересах потерпілої ОСОБА_13 , представника цивільного відповідача ОСОБА_12 , який діє в інтересах АТ СК АРКС , захисниці ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 30 березня 2023 року стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 30 березня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Цивільний позов, заявлений ОСОБА_11 до АТ «СК «АРКС» про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 18 010 гривень, задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на користь ОСОБА_11 у відшкодування матеріальної шкоди 18 010 гривень.

Цивільний позов, заявлений ОСОБА_13 до АТ «СК АРКС» про стягнення моральної шкоди з у розмірі 80 400 гривень, задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на користь ОСОБА_13 у відшкодування моральної шкоди 80 400 гривень.

Цивільний позов, заявлений ОСОБА_13 до ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди у розмірі 2 919 600 гривень, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_13 у відшкодування моральної шкоди у сумі 654 600 гривень. В іншій частині цивільного позову ОСОБА_13 відмовлено.

Вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат.

ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 31 жовтня 2022 року о 10 годині 00 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «ВМW-335І», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить йому на праві власності, рухався у м. Дніпрі по проїзній частині дороги пр. Олександра Поля з боку вул. Титова у напрямку пр. Пушкіна, зі швидкістю не менше 80 км/год.

Під час руху по вищезазначеній проїзній частині дороги, яка має три смуги для руху в одному напрямку, ОСОБА_14 не діяв таким чином, щоб не піддавати небезпеці життя та здоров`я громадян, та проявляючи кримінально-протиправну недбалість, не врахував дорожню обстановку в зазначений час, а саме 31 жовтня 2022 року о 10 годині 00 хвилин, рухаючись в третій смузі для руху і наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожніми знаками 5.38.1, 5.38.2 та дорожньою розміткою 1.14.1 («зебра»), по якому рухався пішохід ОСОБА_15 справа наліво по ходу його руху і перед яким зупинився в другій смузі для руху автомобіль «Toyota Corolla», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_16 , не переконався, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, заходів для зменшення швидкості та зупинки керованого ним транспортного засобу не прийняв і на вказаному пішохідному переході в районі буд. №109, передньою правою частиною керованого ним автомобілю допустив наїзд на пішохода ОСОБА_15 .

Своїми діями водій ОСОБА_14 порушив вимоги п. п. 1.3, 1.5, 2.3 (б), 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху України.

п. 1.3 «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими»;

п. 1.5 «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

п. 2.3 «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відводі казися від керування цим засобом у дорозі»;

п. 18.1 «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».

п.18.4 «Якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі погреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».

Порушення п. 18.1 і п. 18.4 Правил дорожнього руху ОСОБА_17 знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пішоходу ОСОБА_15 спричинено тілесні ушкодження у вигляді сумісної тупої травми тіла, які відносяться до категорії тяжких і знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням його смерті.

Смерть ОСОБА_15 настала ІНФОРМАЦІЯ_1 о 11 год 05 хв у КП «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім.. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради на пл. Соборній, 14 у м. Дніпрі від сумісної тупої травми тіла у вигляді численних переломів кісток тулубу та лівих кінцівок з ушкодженням внутрішніх органів, яка ускладнилась розвитком шоку.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок Кіровського районного суду Дніпропетровська від 30 березня 2023 року та ухвалити свій вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, і призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 7 років, із застосуванням додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

В іншій частині просив залишити вирок без змін.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що той факт, що ОСОБА_14 під час судового розгляду не заперечував того, що він керував автомобілем та здійснив наїзд на пішохода, не свідчить про щире каяття обвинуваченого, так як ОСОБА_14 фактично не визнав обставини, встановлені під час досудового розслідування та судового розгляду, а саме швидкість, з якою він рухався.

Прокурор вважає, що судом першої інстанції не враховано тяжкість наслідків скоєного злочину, а саме спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпечності для життя, а також те, що наїзд на пішохода відбувся на пішохідному переході.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, представник потерпілої ОСОБА_10 , який діє в інтересах ОСОБА_13 , подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2023 року в частині призначення покарання та призначити ОСОБА_18 покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

В іншій частині просив залишити вирок без змін.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що суд першої інстанції належним чином не врахував того, що обвинувачений вчинив тяжке кримінальне правопорушення, яке внаслідок протиправної поведінки обинуваченого спричинили смерть особи.

Вказав, що обвинувачений не відшкодував повною мірою заподіяні збитки, допомоги на поховання не надав та не вчинив будь-яких інших дій, які б свідчили про його щире каяття у вчиненому.

Зазначив, що обвинувачений раніше неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху України, що свідчить про систематичний характер його дій і ставить під сумнів можливість його швидкого виправлення.

Представник вказав, що після втрати чоловіка у потерпілої погіршився стан здоров`я, вона погано стала чути, переживає великий стрес та постійні хвилювання, втратила радість життя та не бачить свого майбутнього.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, захисниця ОСОБА_8 , яка діє в інтересах ОСОБА_7 , подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2023 року в частині призначеного йому покарання та призначити ОСОБА_18 покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Просила, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України, звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на два роки з покладанням на нього відповідних обов`язків та позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Якщо колегія суддів зробить висновок про відсутність підстав для задоволення скарги щодо суворості покарання, захисниця просила скасувати вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30.03.2023 року та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Апеляційну скаргу, з урахуванням доповнень до неї, обгрунтовує тим, що вироком суду першої інстанції встановлені обставини, що помякшують покарання, а саме щире каяття, добровільне часткове відшкодування шкоди потерпілій ОСОБА_13 в сумі 265 000 грн, обставин, що обтяжуть покарання, не було встановлено.

Зазначила, що судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_14 має міцні соціальні зв`язки, його мати є особою з інвалідністю та потребує лікування, рідний брат є неповнолітнім школярем, обидва не працюють і фактично знаходяться на його матеріальному забезпеченні.

Захисниця вказала, що з моменту вчинення злочину до набрання вироком законної сили слідчим суддею та судом жодного разу не порушувалось питання про позбавлення ОСОБА_7 спеціального права керування транспортним засобом.

Захисниця наголосила на тому, що суд першої інстанції мав зважити на зміст і обсяг допущених обвинуваченим порушень Правил безпеки дорожнього руху та одночасно врахувати невідповідність цим правилам дій потерпілого, який переходив дорогу в час, коли до нього наближались транспортні засоби, чим сам створив собі небезпеку для руху.

Вказала, що суд визнав встановленими обставини, що мають значення для справи лише з огляду на визнання вини обвинуваченим, без повного їх розгляду.

Зазначила, що пішохід ОСОБА_15 першим допустив порушення ПДР України і його дії знаходяться у прямому причинному звязку із наслідками його смерті у ДТП.

Окрім того, захисниця вказала, що час, швидкість руху пішохода, відстань, яку він при цьому подолав, експериментальним шляхом не встановлені.

Захисниця зазначила, що у протоколі слідчого експерименту відображено результат лише одного експериментального заїзду при вказівці, що їх було декілька, а тому вважає, що висновки вказаної слідчої дії є необ`єктивними та необгрунтованими.

Вказала, що в порушення ст.85, ч. 1 ст.92 та п.1 ч.1 ст.91 КПК України прокурором не доведена подія кримінального правопорушення належними доказами, а судом першої інстанції в порушення ст.2 КПК України не проведено повного та неупередженого судового розгляду, оскільки не встановлені інші обставини вчинення кримінального правопорушення, які мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Зазначила, що протокол слідчого експерименту від 15.12.2022 року за участю свідка ОСОБА_16 є недопустимим доказом, оскільки слідчий експеримент був проведений без участі обвинуваченого та без участі безпосередніх свідків ДТП свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 .

Захисниця зазначила, що у суді першої інстанції захист від сторони обвинувачення не був ефективний, а також показання свідка ОСОБА_16 , який під час свого допиту в суді показав, що бачив осип скла з автомобіля «BMW-335і» після контакту із тілом потерпілого, не узгоджуються із протоколом огляду місця події від 31.10.2022 року, де вказано, що осип скла не виявлено.

Вказала, що труп на фото-таблиці та схемі до протоколу огляду місця ДТП не зафіксований.

Окрім того, в п.3 протоколу огляду місця ДТП від 31.10.2022 року вказано, що проїзна частина має спуск, однак не вказано крутизну спуску (градус його нахилу), а також співвідношення довжини горизонтальної рейки до висоти перепаду.

Наголосила, що слідчим експериментом від 15.12.2022 року за участю свідка ОСОБА_16 . оглядовість ОСОБА_18 як водію, що рухався на автомобілі у 3 смузі, не перевірялась, висота автомобілів ОСОБА_7 та ОСОБА_16 не встановлена, де знаходився автомобіль ОСОБА_21 в момент початку руху пішохода, невідомо, тобто вважає, що обставини, що мають значення для справи, судом першої інстанції не встановлені.

Вважає, що у протоколі огляду місця ДТП й у доданих до нього схемі та ілюстративній таблиці не було зафіксовано всіх важливих для справедливого вирішення справи фактичних даних, зазначені документи містять суперечливу та незрозумілу інформацію, їх складено з порушеннями процесуального закону, а тому суд першої інстанції мав визнати ці докази неналежними і недопустимими.

Вказує, що у висновку експерта (а.с.127, а.с.137) з постанови слідчого вказано, що за обставинами справи ДТП сталось о 10.30 год, а відповідно до обвинувального акту о 10.00 год.

Зазначає, що на експертизу технічного стану транспортного засобу було надано автомобіль «BMW-335i», однак дозволу слідчого судді на проникнення до автомобіля, у т.ч. експертом для відповідей на запитання слідчого щодо справності рульової та гальмівної системи, не отримано, а також в матеріалах справи відсутня ухвала про тимчасовий доступ до спеціального майданчику, де зберігався цей транспортний засіб з 31.10.2022 (а.с.119).

Вказала, що у висновку експерта від 21.12.2022 №СЕ-19/104-22/40039-ІТ (а.с.148) на стор.3 вказано, що на експертизу, окрім постанови слідчого, надано матеріали кримінального провадження, поміщені до паперового конверту. Обсяг цих матеріалів, як і їх перелік, висновок експерта не містить. Встановити з його змісту, які саме матеріали кримінального провадження досліджував експерт і на підставі яких доказів склав свій висновок, не є можливим.

Вказала, що під час слідчого експерименту положення свідка не відповідало повному відтворенню обстановки подій у день ДТП, що могло привести до хибних вихідних даних щодо швидкості руху обвинуваченого, потерпілого та часу долання ними певної відстані до моменту зіткнення, відсутності обмежень видимості з робочого місця ОСОБА_7 , як водія, тощо.

Захисниця вказала, що спроможність показань свідка ОСОБА_16 , з технічної точки зору, обставинам ДТП, предметом експертної перевірки не були, а також відсутність у протоколі огляду місця ДТП слідової інформації перешкодила суду першої інстанції перевірити достовірність показань ОСОБА_16 .

Зазначила, що місцевий суд не дав належної оцінки висновку експерта ДНЕКЦ про дослідження обставин та механізму ДТП від 21.12.2022 №СЕ-19/104-22/40039-ІТ (а.с.148), який не містить даних, на підставі яких документів експерт дійшов висновків, що в діях ОСОБА_7 є порушення пунктів 18.1 та 18.4 вимог ПДР України і, що вони знаходяться в причинному зв`язку із ДТП; експерт ОСОБА_22 не зазначив конкретного документа, дослідженого ним, який слугував джерелом даних, викладених ним у вказаному вище висновку. В ході судового розгляду експерт ОСОБА_22 не допитаний, а судом першої інстанції не враховано, що в тексті експертизи посилань на показання свідка ОСОБА_16 та протокол слідчого експерименту від 15.12.2022 із ним, немає.

Вказала, що незважаючи на доводи сторони захисту про відсутність у ОСОБА_7 технічної можливості уникнути наїзду та звернути вправо, бо там знаходилась електроопора, суд першої інстанції у своєму рішенні не спростував.

Захисниця вважає, що суд належним чином не перевірив показання ОСОБА_7 , не усунув їх протиріччя з відомостями, які були зазначені судом, як докази вини останнього, не навів у вироку переконливих мотивів щодо їх критичної оцінки, натомість побудував свої висновки на доказах сторони обвинувачення, не перевіривши і не спростувавши доводи, наведені самим обвинуваченим.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, представник цивільного відповідача ОСОБА_12 , який діє в інтересах АТ СК АРКС, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2023 року в частині стягнення страхового відшкодування з АТ СК АРКС та прийняти нове рішення, яким відмовити з задоволенні позовних вимог ОСОБА_13 та ОСОБА_11 до АТ «СК «АРКС». В іншій частині суду залишити без змін.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що всупереч вимогам чинного законодавства запитуваних Страховиком документів, необхідних та передбачених для підтвердження наявності підстав для отримання страхового відшкодування у зв`язку із смертю ОСОБА_15 , зокрема, свідоцтва про смерть потерпілого, АТ «СК «АРКС» не було отримано.

Вказав, що невиконання потерпілим своїх обов`язків, визначених Законом Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, і обов`язковості надання документів, на підтвердження права на отримання страхового відшкодування шкоди, є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК України щодо змагальності сторін, рівності прав на збирання та подання доказів і судового розгляду в межах висунутого обвинувачення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, судом першої інстанції в повній мірі досліджено докази, які є належними та допустимими, в сукупності доповнюють один одного, з чим погоджується й апеляційний суд.

Посилання в апеляційній скарзі сторони захисту на те, що судове слідство у справі проведено неповно і необ`єктивно, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджені зібраними у ній доказами, є необґрунтованими.

Матеріалами кримінального провадження підтверджено, що судове слідство у ньому проведено з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону, таких порушень цього закону, які були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у справі не допущено. Відповідно, не встановлено й даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження судом обставин кримінального провадження. Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, за яке його засуджено оскаржуваним судовим рішенням, підтверджується сукупністю доказів, які зібрані з додержанням вимог кримінального процесуального закону та перевірені під час розгляду кримінального провадження, яким суд першої інстанції надав належну оцінку. А та обставина, що суд по-іншому оцінює докази, наявні в матеріалах справи, порівняно з оцінкою їх стороною захисту, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість суду першої інстанції під час розгляду даного кримінального провадження.

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним за ч. 2 ст. 286 КК України у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого. Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення за вказаних у вироку обставин та кваліфікація його дій за ознаками ч. 2 ст. 286 КК України ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні та правильно оцінених судом доказах, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені розглянутими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами і, зокрема, даними, що містяться в показаннях учасників судового провадження та даними досліджених в судовому засіданні документів. Будь-яких обставин, які б викликали сумнів у сформованих за результатами судового розгляду висновках суду перевіркою матеріалів провадження не виявлено. Оскільки наведені докази зібрані у встановленому законом порядку і узгоджуються між собою, підстав піддавати сумніву їх достовірність та допустимість колегія суддів не вбачає.

Так, перевіркою матеріалів кримінального провадження, технічних носіїв інформації фіксування судового провадження та журналів судових засідань встановлено, що суд першої інстанції провів всебічне, повне й неупереджене дослідження всіх обставин кримінального провадження, безпосередньо перевірив при судовому розгляді наявні у кримінальному провадженні докази, допитав обвинуваченого, потерпілу, свідка, цивільного позивача, представника цивільного відповідача, перевірив письмові докази, яким дав оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку.

На підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, суд обґрунтовано послався на показання під час судового розгляду самого обвинуваченого ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_16 , а також на матеріали письмових документів, а саме: протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 31.10.2022 року зі схемою та фототаблицею, висновок судово-автотехнічної експертизи №СЕ-19/104-22/36123-ІТ від 2911.2022 року, висновок судово-медичної експертизи №6372 від 01.12.2022 року, висновок судово-медичної експертизи №6372/4066-Е від 16.12.2022 року, протокол проведення слідчого експерименту від 15.12.2022 року з додатком у вигляді схеми та фототаблиці, висновок експерта ДНЕКЦ дослідження обставин та механізму дорожньо-транспортних пригод №СЕ-19/104-22/40039-ІТ від 21.12.2022 року.

Надаючи оцінку зазначеним доказам у їх сукупності, колегія суддів не сумнівається у їх належності та допустимості, вважає такі докази достатніми для доведеності вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінально-протиправного діяння, а тому не вбачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Наведеними доказами, яким суд дав належну оцінку, спростовуються викладені в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого доводи про те, що в діях ОСОБА_7 відсутній склад інкримінованого йому кримінального правопорушення, та що у провадженні немає об`єктивних доказів, які вказують на його вину.

Визнаючи ОСОБА_7 винним за ч.2 ст. 286 КК України, суд навів переконливі судження в обґрунтування цього висновку.

Зокрема, суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу вироку пояснення свідка ОСОБА_16 , який в судовому засіданні зазначив, що восени вранці в понеділок, дату точно не пам`ятає, він рухався на автомобілі «Toyota Corolla» у середній смузі руху по пр. Олександра Поля. На пішохідному переході він пропустив пішохода чоловіка, який вільно переходив дорогу справа наліво, та почав рух далі, коли пішохід пройшов його смугу, однак побачив, як цей пішохід перелетів через автомобіль, та побачив осип з автомобіля. Його збив автомобіль BMW під керуванням раніше незнайомого ОСОБА_7 , який рухався по лівій смузі зі швидкістю близько 80 км/год. та випередив його автомобіль. Автомобіль BMW зупинився метрів за 80 від місця ДТП. Він з дружиною підійшов до потерпілого для надання допомоги, була викликана швидка допомога. ОСОБА_14 також підійшов до потерпілого. В ході досудового слідства з його свідка - участю проводився слідчий експеримент, дані якого він підтверджує.

Дані свідчення цілком узгоджуються і з показаннями під час судового розгляду обвинуваченого ОСОБА_7 , який визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Щодо обставин події пояснив суду, що 31 жовтня 2022 року о 10 годині ранку, керуючи своїм автомобілем «ВМW-335І», р.н. НОМЕР_1 , рухався в середній смузі по пр. Олександра Поля в бік пр. Пушкіна зі швидкістю приблизно 50-60 км. на годину. В крайній правій смузі рухався автомобіль та автобус. З лівого боку, по другорядній дорозі, виїжджав якийсь автомобіль. Перед ним приблизно на однаковій швидкості з його автомобілем рухався автомобіль «Toyota Corolla», який почав гальмувати. Подумавши, що автомобіль «Toyota Corolla» має намір пропустити автомобіль, який рухався по другорядній дорозі, він перестроївся до лівого ряду руху автомобілів. Пішохід рухався зліва направо по ходу його руху. Після того як він здійснив випередження автомобіля «Toyota Corolla», він почув удар у правий бік автомобіля та зупинився, після чого одразу вийшов та побачив, що збив пішохода. Він не оцінив належним чином дорожню ситуацію та не побачив пішохода. так як з правого боку від нього стояв автомобіль «Toyota Corolla», та через нього не було видно пішохода. Екстрене гальмування він застосувати не встиг. Він викликав швидку допомогу та поліцію та слідкував за пішоходом, щоб йому ніхто не міг заподіяти інших ушкоджень під час надання першої допомоги. Приїхала поліція, його було затримано. Цивільний позов визнає частково. Він по мірі можливості направляє потерпілій грошові кошти на відшкодування шкоди, та має намір відшкодувати шкоду і в подальшому.

Надані свідком ОСОБА_16 показання знайшли своє підтвердження і в протоколі проведення слідчого експерименту від 15.12.2022 року, з якого вбачається, що свідок ОСОБА_16 в присутності слідчого та понятих вказав на механізм скоєння дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 31 жовтня 2022 року за адресою: АДРЕСА_1 . Для встановлення більш точної швидкості автомобіля BMW, який здійснив наїзд на пішохода, в ході слідчого експерименту були здійснені експериментальні заїзди на автомобілі статиста для визначення швидкості автомобіля за показаннями свідка ОСОБА_16 , зі швидкістю 80 км/год., при якому свідок підтвердив, що не менш ніж з такою швидкістю по сусідній смузі рухався автомобіль BMW та випередив його, після чого сталася ДТП.

Правильність та об`єктивність вищезазначених доказів підтверджується також матеріалами письмових документів, які містяться в матеріалах провадження, а саме:

-протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 31.10.2022 року зі схемою та фото таблицею, з якого вбачається, що на проїзній частині по АДРЕСА_1 розташований пішохідний перехід, перед яким встановлені дорожні знаки 5.38.1, 5.38.2 та наявна дорожня розмітка 1.14.1 («зебра»), на проїзній частині розташований автомобіль «ВМW-335І», реєстр. номер НОМЕР_1 , з механічними ушкодженнями правої передньої частини;

-висновком судово-автотехнічної експертизи №СЕ-19/104-22/36123-ІТ від 29.11.2022 року, яким встановлено, що робоча гальмівна система та рульове керування автомобіля «BMW 335I», номерний знак НОМЕР_1 , на момент експертного огляду перебували у працездатному стані;

-висновком судово-медичної експертизи №6372 від 01.12.2022 року, згідно з яким смерть ОСОБА_15 настала від сумісної тупої травми тіла у вигляді численних переломів кісток тулуба та лівих кінцівок з ушкодженням внутрішніх органів, яка ускладнилась розвитком шоку. При експертизі трупа виявлені тілесні ушкодження у вигляді сумісної тупої травми тіла (синці та садна на тильних поверхнях обох кистей, садна на лівій бічній поверхні тазу в проекції крила клубової кістки, 3 на внутрішній поверхні правої гомілки на всьому протязі та по задньо-зовнішній поверхні в проекції лівої колінної ямки; крововиливи під м`якою мозковою оболонкою, косо-поперечний перелом лівої ключиці у зовнішні третині, численні поперечні переломи ребер з розривом пристінкової плеври праворуч 2,3 по біля хребтовій лінії; ліворуч 1-7 по лопатковій лінії та 2-10 по середній пахвовій лінії з розповсюдженням на задню; розрив лівого купола діафрагми, лівої нирки та брижі, поперечний перелом лівої лопатки на рівні її ості, поперечний перелом лівої плечової кісти у верхній третині; підшкірний крововилив на задньо-зовнішній поверхні лівої гомілки у верхній третині розповсюдження на підколінну ямку з кишенеподібним відшаруванням шкіряних покривів; поперечний перелом лівої малогомілкової кістки у середній третині), що спричинена прижиттєво, незадовго до настання смерті, від дії тупого твердого предмета (предметів) або при ударі об такий (такі), відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя у момент спричинення (згідно правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень наказу №6 МОЗ України від 17.01.1995 р. «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України» п.2.1) і знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Морфологічний характер та локалізація вищенаведених тілесних ушкоджень не характерна для спричинення в наслідок «падіння з висоти власного зросту». При судово-токсикологічному дослідженні крові з трупа не виявлені: метиловий, етиловий, ізопропіловий, пропіловий, ізобутиловий, бутиловий, ізоаміловий, аміловий спирти;

-висновком судово-медичної експертизи №6372/4066-Е від 16.12.2022 року, яким встановлено, що при експертизі трупа ОСОБА_15 виявлені тілесні ушкодження у вигляді сумісної тупої травми тіла (синці та садна на тильних поверхнях обох кистей, садна на лівій бічній поверхні тазу в проекції крила клубової кістки, 3 на внутрішній поверхні правої гомілки на всьому протязі та по задньо-зовнішній поверхні в проекції лівої підколінної ямки; крововиливи під м`якою мозковою оболонкою, косо-поперечний перелом лівої ключиці у зовнішній третині, численні поперечні переломи ребер з розривом пристінкової плеври - праворуч 2,3 по біляхребтовій лінії; ліворуч 1-7 по лопатковій лінії та 2-10 по середній пахвовій лінії з розповсюдженням на задню; розрив лівого купола діафрагми, лівої нирки та брижі, поперечний перелом лівої лопатки на рівні її ості, поперечний перелом лівої плечової кістки у верхній третині; підшкірний крововилив на задньо-зовнішній поверхні лівої гомілки у верхній третині з розповсюдженням на підколінну ямку з кишенеподібним відшаруванням шкіряних покривів; поперечний перелом лівої малогомілкової кістки у середній третині), що спричинена прижиттєво, незадовго до настання смерті, від дії тупого твердого предмета (предметів) або при ударі об такий (такі) (не виключено за умов ДТП вказаних в обставинах), відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя у момент спричинення (згідно правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень наказу № 6 МОЗ України від 17.01.1995 р. «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України» п. 2.1) і знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Згідно даних медичної документації (медична карта №Е13857 стаціонарного хворого КП «ДОКЛМ» ДОР») смерть ОСОБА_15 настала 31.10.2022 року об 11:05 год. Смерть його настала від сумісної тупої травми тіла у вигляді численних переломів кісток тулуба та лівих кінцівок з ушкодженням внутрішніх органів, яка ускладнилась розвитком шоку. Морфологічний характер та локалізація тілесних ушкоджень виявлених на тілі потерпілого характерні для спричинення при перебуванні у вертикальному положенні і первинному контакті з транспортним засобом лівою бічною (задньо-бічною) поверхнею тіла. Морфологічний характер та локалізація тілесних ушкоджень виявлених на тілі потерпілого не виключають того, що в момент первинного контакту з транспортним засобом потерпілий перебував у русі. Морфологічних ознак захворювань, на які міг хворіти потерпілий при житті, при експертизі не виявлено;

-протоколом проведення слідчого експерименту від 15.12.2022 року з додатком у вигляді схеми та фототаблиці, з якого убачається, що свідок ОСОБА_16 в присутності слідчого та понятих вказав на механізм скоєння дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 31 жовтня 2022 року за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому для встановлення більш точної швидкості автомобіля BMW, який здійснив наїзд на пішохода, в ході слідчого експерименту були здійснені експериментальні заїзди на автомобілі статиста для визначення швидкості автомобіля за показаннями свідка ОСОБА_16 , та при експериментальному заїзді автомобіля зі швидкістю 80 км/год. свідок ОСОБА_16 підтвердив, що не менш ніж з такою швидкістю по сусідній смузі рухався автомобіль BMW та випередив його, після чого сталася ДТП;

-висновком експерта ДНЕКЦ щодо дослідження обставин та механізму дорожньо-транспортних пригод №СЕ-19/104-22/40039-ІТ від 21.12.2022 року, згідно з яким у даній дорожній обстановці водій автомобіля «ВМW-335І» ОСОБА_14 повинен був діяти згідно вимог п.п.18.1 та 18.4 Правил дорожнього руху. Технічна можливість уникнути даної ДТП для водія «ВМW-335І» ОСОБА_14 , при заданому механізмові ДТП, визначалась виконанням ним вимог п.п.18.1 та 18.4 Правил дорожнього руху, для чого в нього не було перешкод технічного характеру, які не дозволили б йому їх виконати. У даній дорожній обстановці дії водія автомобіля «ВМW-335І» ОСОБА_14 при заданому механізмі події, не відповідали вимогам п.п.18.1 та 18.4 Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою.

Вивченням матеріалів провадження не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання та закріплення вищевказаних доказів у справі, які б викликали сумніви в їх достовірності. Наявні у справі докази відповідають вимогам закону щодо допустимості, достовірності й достатності.

Тож, з урахуванням цього колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу не підтверджені вимоги захисниці ОСОБА_8 про визнання протоколу слідчого експерименту від 15.12.2022 року за участю свідка ОСОБА_16 і висновку експерта ДНЕКЦ щодо дослідження обставин та механізму дорожньо-транспортних пригод №СЕ-19/104-22/40039-ІТ від 21.12.2022 року недопустимими доказами.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження було встановлено, що вказаний протокол слідчого експерименту було складено у відповідності до вимог ст.ст.104-107, 223, 237 КПК України, у присутності двох понятих, визнаний судом першої інстанції належним і допустимим доказом, з чим погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції. До того ж, під час досудового розслідування та судового розгляду ані ОСОБА_17 , ані його захисником будь-яких зауважень з приводу цього протоколу не заявлялось. Натомість, обвинувачений загалом погодився з даними, викладеними у експертних дослідженнях та процесуальних документах, наявних у матеріалах кримінального провадження.

Крім того, дані, які були надані очевидцем події свідком ОСОБА_16 та покладені в основу слідчого експерименту від 15.12.2022 року, підтвердив в судовому засіданні попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, і сам водій автомобіля «Toyota Corolla», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_16 , доказів на спростування цих показань стороною захисту під час судового та апеляційного розглядів надано не було, вони є логічними, послідовними та цілком узгоджуються з іншими доказами у справі, підстав для обмовлення свідком ОСОБА_16 обвинуваченого ОСОБА_7 не встановлено, а тому піддавати сумніву правдивість показів даного свідка, належність проведеного на їх грунті експертного дослідження та законність складеного за його результатами висновку судового експерта у суду апеляційної інстанції немає підстав.

Крім того, з показів даного свідка у судовому засіданні убачається, що на пішохідному переході він пропустив пішохода чоловіка, який вільно переходив дорогу справа наліво, та почав рух далі, коли пішохід пройшов його смугу, однак побачив, як цей пішохід перелетів через автомобіль, та побачив осип з автомобіля, у зв`язку з чим посилання захисника ОСОБА_8 на неспроможність показів свідка ОСОБА_16 , зокрема й через те, що він, нібито бачив саме осип скла з автомобіля ОСОБА_7 , та неналежність як протоколу слідчого експерименту від 15.12.2022 року за участю цього свідка, так і висновку експерта ДНЕКЦ щодо дослідження обставин та механізму дорожньо-транспортних пригод №СЕ-19/104-22/40039-ІТ від 21.12.2022 року, в основу якого були покладені дані зазначеного слідчого експерименту, є необґрунтованими.

Висновок щодо дослідження обставин та механізму дорожньо-транспортних пригод №СЕ-19/104-22/40039-ІТ від 21.12.2022 року є також належно умотивованим, науково обґрунтованим, складеним кваліфікованим експертом ОСОБА_22 , який має достатній фах, досвід і стаж експертної роботи, на підставі ретельного дослідження, з використанням наукових інформаційних джерел, даних загальноприйнятої експертної практики, матеріалів кримінального провадження, висновки експерта повні та вичерпні, не допускають подвійного тлумачення і суперечностей, а вихідні дані, які були зафіксовані під час проведення огляду місця події та слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_16 не мають суттєвих розбіжностей та підтверджуються іншими доказами у кримінальному провадженні.

При механізмі, зазначеному при проведенні слідчого експерименту, експерт надав висновок, що у даній дорожній обстановці водій автомобіля «ВМW-335І» ОСОБА_14 повинен був діяти згідно вимог п.п.18.1 та 18.4 Правил дорожнього руху. Технічна можливість уникнути даної ДТП для водія «ВМW-335І» ОСОБА_14 , при заданому механізмові ДТП, визначалась виконанням ним вимог п.п.18.1 та 18.4 Правил дорожнього руху, для чого в нього не було перешкод технічного характеру, які не дозволили б йому їх виконати. У даній дорожній обстановці дії водія автомобіля «ВМW-335І» ОСОБА_14 при заданому механізмі події, не відповідали вимогам п.п.18.1 та 18.4 Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою.

Вказаний висновок не містить в собі протиріч, не викликає сумнівів щодо правильності або обгрунтованості, крім того, вказаний висновок не був оскаржений стороною захисту у встановленому законом порядку, клопотання про допит експерта в судовому засіданні стороною захисту не заявлялось.

До того ж, відповідно до ч. 1 ст. 65, ч. 1 ст. 67, ст..69 КПК України експерт повинен провести дослідження об`єктів, явищ і процесів, що містять відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення, та дати висновок з питань, які виникають під час кримінального провадження і стосуються сфери її знань. Висновок експерта не встановлює факт винуватості особи, а є доказом, оцінку якому суд надає в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення відповідно до положень ст.ст 84-89 КПК України. Тож, вказаний висновок експерта не мав наперед встановленої сили, а оцінювався судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи, а тому посилання на нього як на беззаперечне підтвердження вини ОСОБА_7 у вироку є допустимим та не суперечить вимогам кримінально-процесуального закону.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що чинний КПК України не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин чи елементів складу злочину на підставі сукупності непрямих доказів (стосовно цього елемента доказування), які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину чи елемент складу злочину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

Доказування, зокрема в такій категорії справ, досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) винуватості особи (постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 грудня 2020 року, справа № 728/578/19, провадження № 51-3411км20; від 20 жовтня 2021 року, справа № 759/14119/17, провадження № 51-2274км21).

Крім того, посилання захисниці в апеляційній скарзі на можливе порушення правил дорожнього руху потерпілим, що й призвело, на її думку, до скоєння ДТП, суд апеляційної інстанції не може взяти до уваги, оскільки цей факт не знайшов свого підтвердження під час судового та апеляційного розгляду, а натомість спростовується доказами, наявними у матеріалах провадження, зокрема, поясненнями свідка ОСОБА_16 , водія автомобіля «Toyota Corolla», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який зупинився перед пішохідним переходом для того, щоб дати дорогу пішоходу ОСОБА_15 , протоколом слідчого експерименту за участю цього свідка, в ході якого проводились експериментальні заміри швидкості автомобіля ВМW та було враховано, що після ДТП вказаний автомобіль зупинився на відстані 81 м, а також були здійснені експериментальні заїзди на автомобілі статиста для визначення швидкості автомобіля, під час яких ОСОБА_16 підтвердив, що водій ОСОБА_14 рухався по сусідній смузі зі швидкістю не менш 80 км/годину, випередив його, після чого сталася ДТП. Повністю спростовуються апеляційні доводи в цій частині й висновком експерта за результатами дослідження обставин та механізму дорожньо-транспортних пригод №СЕ-19/104-22/40039-ІТ від 21.12.2022 року, згідно з яким у дані дорожній обстановці водій автомобіля «ВМW-335І» ОСОБА_14 повинен був діяти згідно вимог п.п.18.1 та 18.4 Правил дорожнього руху. Технічна можливість уникнути даної ДТП для водія «ВМW-335І» ОСОБА_14 , при заданому механізмові ДТП, визначалась виконанням ним вимог п.п.18.1 та 18.4 Правил дорожнього руху, для чого в нього не було перешкод технічного характеру, які не дозволили б йому їх виконати. У даній дорожній обстановці дії водія автомобіля «ВМW-335І» ОСОБА_14 при заданому механізмі події, не відповідали вимогам п.п.18.1 та 18.4 Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою.

Твердження захисника про те, що огляд автомобіля ОСОБА_7 був проведений без ухвали слідчого судді, якою повинен бути наданий дозвіл на таку слідчу дію, колегія суддів вважає неспроможними з огляду на таке.

Підходи до оцінки допустимості показань і допустимості доказів, які хоча й можуть бути отримані примусово, але існують незалежно від волі особи, як, наприклад, документи, зразки дихання, крові, сечі або тканин тіла для проведення експертизи, суттєво відрізняються. Під час кримінального процесу вживаються всі можливі заходи, щоб речові докази не зазнали будь-якого впливу, особливо з боку зацікавлених осіб. Ці заходи включають несподівані обшуки, невідкладне фіксування доказів під час огляду місця події, детальні правила збереження речових доказів і навіть тримання особи під вартою для перешкоджання впливу на докази. Більше того, закон навіть передбачає кримінальну відповідальність за приховування слідів злочину. Мету убезпечення речових доказів від впливу особи має й обшук особи негайно після її затримання.

Відповідно до протоколу огляду місця ДТП від 31.10.2022 року на проїзній частині по АДРЕСА_1 розташований пішохідний перехід, перед яким встановлені дорожні знаки 5.38.1, 5.38.2 та наявна дорожня розмітка 1.14.1 («зебра»), на проїзній частині розташований автомобіль «ВМW-335І», д.н. НОМЕР_1 , з механічними ушкодженнями правої передньої частини.

На думку колегії суддів, вищевказана слідча дія є невідкладною, огляд транспортного засобу був зовнішнім, з вказаного транспортного засобу будь-яких предметів не вилучено, проведений в порядку, передбаченому КПК України, будь-яких особистих прав і свобод обвинуваченого вказаною слідчою дією порушено не було, у протоколі, складеному у відповідності до вимог чинного законодавства, у присутності обвинуваченого та двох понятих, зафіксовані відомості, які необхідні для встановлення обставин події, зокрема, розташування транспортного засобу ОСОБА_7 після наїзду на пішохода, пошкодження транспортного засобу. Будь-яких заяв чи зауважень від учасників огляду місця ДТП не надходило. До того ж, огляд транспортного засобу «ВМW-335І», д.н. НОМЕР_1 , було проведено за згоди його власника ОСОБА_7 , а тому вказану слідчу дію не можна вважати обшуком і вона не потребує дозволу слідчого судді.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що огляд місця події та транспортного засобу обвинуваченого було проведено відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а тому цей процесуальний документ та похідні від нього докази є допустимими доказами та покладені в основу обвинувального вироку суду, а певні недоліки складання протоколу та схеми ДТП не вплинули на їх загальний зміст, а тому не є суттєвими та такими, що мали б наслідками визнання цих доказів недопустимими.

Посилання ж захисниці на те, що на схемі місця ДТП та на фототаблиці не зафіксовано, а протоколом не задокументовано положення трупа, взагалі є неспроможними з огляду на те, що дана дорожньо-транспортна пригода мала місце 31 жовтня 2022 року о 10:00 годині, а смерть ОСОБА_15 настала ІНФОРМАЦІЯ_1 об 11:05 годині у КП «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім.. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради від сумісної тупої травми тіла у вигляді численних переломів кісток тулубу та лівих кінцівок з ушкодженням внутрішніх органів, яка ускладнилась розвитком шоку.

Виходячи з наведеного можна зробити висновок, що 31 жовтня 2022 року дорожньо-транспортна пригода сталася за участю водія ОСОБА_7 саме внаслідок недотримання ним Правил дорожнього руху України. А щодо не встановлення точної швидкості автомобіля «ВМW-335І», д.н. НОМЕР_1 , на що є посилання в апеляційній скарзі захисниці, колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції встановлено та висновками експертів доведено, що незалежно від того, як рухався водій даного транспортного засобу, порушення ПДР України, які він допустив, а саме п. п.1.3, 1.5, 2.3, 18.1, 18.4, призвели до ДТП, і це не впливає на висновок суду щодо доведеності його винуватості у скоєному, кваліфікації дій останнього та допустимості доказів, які були покладені в основу обвинувального вироку.

До того ж, порушення п. 18.1 і п. 18.4 Правил дорожнього руху України ОСОБА_17 знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пішоходу ОСОБА_15 спричинено тілесні ушкодження у вигляді сумісної тупої травми тіла, які відносяться до категорії тяжких і знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням його смерті.

Колегія суддів також не приймає доводи сторони захисту щодо того, що суд першої інстанції безпідставно не викликав та не допитав експерта ОСОБА_22 та свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , оскільки судом першої інстанції були в повній мірі досліджені та перевірені інші докази, які доводять вину ОСОБА_7 у скоєнні вказаного злочину, вони були належним чином оцінені з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності відповідно до ст. 94 КПК України, їм була надана відповідна оцінка

А те, що зазначені апелянтом особи не були допитані під час судового розгляду, на що посилається захисниця в апеляційній скарзі, з урахуванням встановленого судом обсягу та порядку дослідження доказів, який було узгоджено з учасниками судового розгляду, і відповідно до якого на допиті вказаних свідків та судового експерта жоден з учасників судового провадження не наполягав, не є істотними порушеннями, і не призвели до таких порушень, які згідно зі ст.87 КПК України мають наслідком визнання доказів недопустимими, а також не спростовують правильності висновків суду про доведеність вчинення обвинуваченим інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Доказів неефективності здійснення захисту обвинуваченого ОСОБА_7 матеріали провадження також не містять, останній на стадіях досудового розслідування та судового розгляду не заявляв заяв чи клопотань з цього приводу, не відмовлявся від свого захисника, з яким у нього був укладений договір про надання правової допомоги, іншого захисника до розгляду справи не залучав. Не надано доказів зазначених апелянтом обставин стороною захисту й під час апеляційного розгляду, а тому колегія суддів не може визнати їх слушними за таких умов.

Що ж стосується наведених в апеляційній скарзі адвоката ОСОБА_8 . доводів стосовно відсутності в матеріалах кримінального провадження доказів винуватості саме її підзахисного у вчиненні інкримінованого йому злочину, колегія суддів критично відноситься до відповідних висловлювань, оскільки вони в повному обсязі спростовуються доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження, і вважає це певною лінією захисту, побудованою для стадії апеляційного розгляду справи з метою уникнення обвинуваченим ОСОБА_17 кримінальної відповідальності за вчинене правопорушення.

Аналізуючи зазначену позицію сторони захисту, співставляючи її з обвинуваченням, що інкримінується ОСОБА_18 , а також з показами учасників судового провадження та з іншими доказами, дослідженими судом, які повністю викривають обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, колегія суддів робить висновок про те, що ці докази мають характер логічних, послідовних та об`єктивних, а також вони є належними, достовірними, допустимими, достатніми та такими, що не суперечать Конституції та нормам КПК України.

Колегія суддів вважає, що давши належну оцінку всім зібраним доказам у їх сукупності, врахувавши поведінку всіх учасників під час вчинення кримінального правопорушення, суд дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_7 в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого за наведених у вироку обставин і правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 286 КК України. За таких обставин вважати, що обвинуваченого невмотивовано засуджено за вказані кримінально-протиправні дії, немає підстав. Тому доводи захисниці обвинуваченого є необґрунтованими, оскільки на підставі тих доказів, які були предметом перевірки в судових засіданнях, з достатньою повнотою з`ясовано всі обставини зазначеного у вироку злочину, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для скасування оскаржуваного вироку з подальшим призначенням нового судового розгляду, на чому наполягає в своїй апеляції захисниця ОСОБА_8 .

Інші аргументи апеляційної скарги сторони захисту мають ознаки надмірного формалізму і не спростовують встановлені у справі фактичні обставини, зводячись до власного тлумачення положень закону, переоцінки доказів і незгоди апелянта з висновками суду щодо їх оцінки, а отже й не є підставами для скасування вірного по суті судового рішення.

Слід також зазначити, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

НОМЕР_3 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Що стосується апеляційних вимог прокурора та представника потерпілої щодо необхідності призначення обвинуваченому більш суворого покарання, то апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке.

У рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Згідно зі ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для його вибору суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші обставини, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.

Апеляційним переглядом встановлено, що при призначенні покарання суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону в повній мірі, врахував всі обставини кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, а також ступінь тяжкості скоєного злочину, який згідно зі ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, є студентом, за місцем навчання характеризується позитивно. Згідно з листом-подякою БО МФ «Добро на Амурі» від 20.02.2023 він займався благодійною волонтерською діяльністю, за що також має подяку Благодійної організації Благодійного фонду «Опікун». У вересні 2021 та вересні 2022 року ОСОБА_14 притягувався до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху за ч.ч.1,2 ст.122 КУпАП.

Врахував суд першої інстанції й відсутність обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_7 , а обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнав щире каяття та добровільне часткове відшкодування шкоди потерпілій.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_7 без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, у зв`язку з чим йому слід призначити основне покарання в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі строком на 4 роки, а також додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Колегія суддів не приймає доводи апеляційних скарг прокурора та представника потерпілої щодо скасування вироку суду в частині призначення покарання, оскільки судом першої інстанції належним чином було враховано суспільну небезпеку скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, пом`якшуючі покарання обставини.

Враховуючи обставини кримінального правопорушення, його суспільну небезпечність, ризик небезпеки для суспільства, а також фактор ризику вчинення обвинуваченим аналогічних кримінальних правопорушень, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження скоєння ним нових злочинів.

Апеляційний суд вважає, що в даному кримінальному провадженні, як видно з його матеріалів, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_18 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад, тому доводи прокурора та представника потерпілої з приводу наявності підстав для призначення обвинуваченому більш суворого покарання з огляду на те, що наразі призначене останньому покарання є занадто м`яким, що не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Також судом першої інстанції у даному кримінальному провадженні на підставі ст. 128 КПК України було вирішено питання стосовно заявлених у кримінальному провадженні цивільних позовів, а саме:

-стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «АРКС» на користь ОСОБА_11 у відшкодування матеріальної шкоди 18 010 гривень;

- стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «АРКС» на користь ОСОБА_13 у відшкодування моральної шкоди 80 400 гривень;

- стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_13 у відшкодування моральної шкоди 654 600 гривень, в іншій частині цивільного позову ОСОБА_13 - відмовлено.

З даним висновком суду колегія суддів погоджується в повному обсязі та вважає, що суд першої інстанції, проаналізувавши всі вимоги заявлених цивільних позовів, обґрунтовано дійшов до висновку про їх задоволення в тій частині, де вони є законними та підтвердженими належними доказами.

Так, суд цілком вірно зауважив, що наявний факт достеменного встановлення вини ОСОБА_7 у ДТП визнана судом, що беззаперечно породжує обов`язок відшкодування завданої потерпілій особі шкоди, як і встановлено, що ДТП є страховим випадком, що покладає на страховика обов`язок здійснити відшкодування завданої внаслідок ДТП за участі забезпеченого автомобіля третій особі (потерпілій) шкоди.

Разом з цим, положеннями Закону ««Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено можливість пред`явлення цивільного позову в межах кримінального провадження також до АТ «СК «АРКС», як до цивільного відповідача, оскільки цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «ВМW-3-SERIES», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 у відповідності до діючого полісу обов`язкового страхування №210928915, строк дії з 08.09.2022 року по 07.09.2023 року включно, застрахована в АТ «СК «АРКС». Страхова сума за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілого складає 320 000 гривень на одного потерпілого, за шкоду, заподіяну майну - 160 000 гривень.

Що стосується цивільного позову в частині відшкодування витрат на поховання, то суд визнав доведеними їх відповідною накладною №3 від 11.11.2022 ФОП ОСОБА_23 , долученою до позовної заяви, згідно з якою сума матеріальної шкоди внаслідок даної ДТП, яку поніс ОСОБА_11 , становить 18 010 гривень, та дійшов висновку, з яким погоджується й суд апеляційної інстанції, що вони підлягають задоволенню в повному обсязі і обгрунтовано вирішив стягнути зазначену суму саме з АТ «СК «АРКС».

Не можна не погодитись у даному випадку і з рішенням суду першої інстанції стосовно стягнення на користь потерпілої ОСОБА_13 , яка є дружиною загиблого ОСОБА_15 , моральної шкоди як з обвинуваченого ОСОБА_7 , так і з АТ «Страхова компанія «АРКС», виходячи з того, що розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, відповідно до п. 27.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» повинен становити 80 400 гривень, з урахуванням того, що ДТП сталася 31.10.2022 року, а мінімальна заробітна плата з 1 жовтня 2022 року та станом на час страхового випадку 31 жовтня 2022 року складала 6 700 гривень.

Також немає підстав піддавати сумніву висновок суду про часткове задоволення позовних вимог потерпілої ОСОБА_13 та стягнення на її користь з обвинуваченого ОСОБА_7 1 000 000 гривень в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди.

Під час апеляційного розгляду було з`ясовано, що ОСОБА_13 внаслідок протиправних дій обвинуваченого, що призвели до смерті її чоловіка, з яким вона тривалий час перебувала у шлюбі, завдано моральної шкоди, яка полягає у перенесених через невідворотність цієї втрати душевних стражданнях, нервового стресу, що призводить до психологічної травми.

В даному конкретному випадку колегія суддів повністю погоджується з позицією суду першої інстанції, який визнав доведеним, що внаслідок вчинення кримінального правопорушення потерпілій ОСОБА_13 було заподіяно моральну шкоду, яка з урахуванням характеру й обсягу моральних страждань останньої, психоемоційних переживань, понесених нею внаслідок втрати чоловіка в результаті дорожньо-транспортної пригоди, тяжкості вимушених змін у її життєвих стосунках, а також враховуючи вимоги розумності і справедливості, дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 спричиненої моральної шкоди саме у розмірі 1 000 000 гривень, що є достатнім для компенсації немайнових втрат та реальним з точки зору виконання судового рішення.

Таким чином, рішення суду в частині розв`язання питання відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди є обґрунтованим та вмотивованим, порушені апелянтом питання не є підставою піддавати сумніву законність оскаржуваного судового рішення і не тягне за собою його зміну або скасування в частині заявлених апеляційних вимог, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги представника цивільного відповідача АТ СК АРКС колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обгрунтовано визнано ОСОБА_7 винуватим у скоєнні вказаного кримінального правопорушення та призначено йому покарання з дотриманням вимог кримінального закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінених судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав, а тому не знаходить підстав для задоволення поданих на оскаржуваний вирок суду апеляційних скарг.

Керуючись ст. ст. 407, 409 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги прокурора, представника потерпілої ОСОБА_10 , який діє в інтересах потерпілої ОСОБА_13 , представника цивільного відповідача ОСОБА_12 , який діє в інтересах АТ СК АРКС, захисниці ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 30 березня 2023 року стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України - залишити без задоволення.

Вирок Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 30 березня 2023 року стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3