ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/799/24 Справа № 204/4150/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу захисниці ОСОБА_6 , подану на ухвалу Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 04 січня 2024 року про продовження строку раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України ОСОБА_7 на 60 днів, тобто до 03 березня 2024 року, без визначення розміру застави,

встановила:

В провадженні Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська перебуває кримінальне провадження №0000637 від 04 березня 2023 року щодо ОСОБА_7 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України.

Матеріалами справи встановлено, що 10 листопада 2022 року близько 15 годин 00 хвилин старший солдат ОСОБА_7 отримавши бойовий наказ командира 3 єгерського батальйону військової частини НОМЕР_1 перебуваючи в місці тимчасової дислокації підрозділу у АДРЕСА_1 злякався виконувати покладені на нього обов`язки військової служби у безпосередньому зіткненні з противником та відкрито відмовився виконати зазначений наказ начальника, чим підірвав бойову готовність та боєздатність підрозділу, що могло призвести до прориву російсько-окупаційними військами оборони Збройних Сил України на зазначеній ділянці оборони. Умисне невиконання старшим солдатом ОСОБА_7 наказу потягло за собою до підриву дисципліни підрозділу, зниження рівня бойової готовності та невиконання завдань за призначенням.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч.4 ст. 402 КК України за ознаками непокори, вчиненої в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Під час судового засідання ухвалою Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 04 січня 2024 року продовжено строк раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів, тобто до 03 березня 2024 року, без визначення розміру застави.

Мотивуючи прийняте рішення, суд зазначив, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого кримінального правопорушення, який є військовим злочином та за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком від 5 до 10 років, а прокурором доведено необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зважаючи на продовження існування ризиків, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме що обвинувачений ОСОБА_7 може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення. Судом не встановлено дієвих стримуючих чинників, які б забезпечили належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 , у зв`язку з чим застосування більш м`якого запобіжного заходу на даний час є недоцільним, не буде достатнім для запобігання вищенаведеним ризикам та не забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 .

Крім того, враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого військового кримінального правопорушення, беручи до уваги, що на даний час на території України введено воєнний стан та враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177, 178 КПК України суд вважав за можливе не визначати розмір застави.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції захисниця ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, відповідно до змісту якої просить ухвалу Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 04 січня 2024 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора відмовити та негайно звільнити ОСОБА_7 з-під варти.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисниця вказує на істотні порушення норм кримінального процесуального закону. Так, посилаючись на положення статті 199 КПК України вказує, що клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має право подати прокурор не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Однак, в порушення вимог чинного законодавства, прокурором дане клопотання було подано суду у судовому засіданні, стороні захисту зазначене клопотання було надано з порушенням. Сторона захисту була позбавлена можливості надати свої заперечення на клопотання, що є порушенням вимог закону та було проігноровано судом першої інстанції.

Захисниця зазначає, що до клопотання про продовження строку раніше обраного запобіжного заходу прокурором не долучено жодних доказів на підтвердження обґрунтованості підозри.

Крім того, жодного доказу не надано на підтвердження існування ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч.1 ст.177 КПК України. Так, стороні захисту не зрозуміло, які підстави заважали обвинуваченому почати переховуватись від слідчих органів та суду ще з листопада 2022 року. Посилається, що протягом тривалого часу ОСОБА_7 було відомо про проведення службового розслідування за фактом події, тобто останній мав можливість переховуватись від слідства, однак цього не зробив. Крім того, на судове засідання з обрання йому слідчим суддею запобіжного заходу у вигляді тримання під ватою до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із смт. Межова з`явився самостійно, будучи повідомленим про дане засідання слідчим.

Щодо можливості ОСОБА_7 вчинити інші правопорушення у зв`язку з тим, що останній вчинив непокору в умовах воєнного стану та має намір уникнути відповідальності сторона захисту вважає існування даного ризику надуманим. Так, не відомо і не зрозуміло чому сторона обвинувачення впевнена у намірі ОСОБА_7 уникнути відповідальності за інкриміноване йому кримінальне правопорушення.

Захисниця звертає увагу, що існування ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч.1 ст.177 КПК України фактично ґрунтується на припущеннях прокурора та спростовуються відомостями про особу обвинуваченого та наданою військовою частиною службовою характеристикою.

Крім того, під час розгляду клопотання прокурора суд не намагався встановити матеріальний стан ОСОБА_7 та відомості про його особу та на власний розсуд не визначив останньому альтернативний запобіжний захід у вигляді застави.

Наголошує що ОСОБА_7 має міцні соціальні зв`язки, велику родину, характеризується позитивно як в побуті, так і на службі, що свідчить про відсутність достатніх та відповідних підстав для подальшого утримання ОСОБА_7 під вартою.

В судове засідання апеляційної інстанції сторони у кримінальному провадженні №0000637 від 04 березня 2023 року, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, не з`явились, прокурор про причини своєї неявки суд не повідомив, а заявник подала заяву з проханням розглянути справу без його участі, що у відповідності до положень ч.4 ст.405 КПК України не перешкоджає судовому розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать зокрема про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Дослідивши матеріали провадження, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції належним чином дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону, а доводи захисниці про відсутність підстав для продовження строку тримання під вартою, апеляційний суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. ст. 199, 331 КПК України, суд повинен був з`ясувати та з`ясував всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких продовження строку тримання під вартою є можливим.

Перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно вважав доведеними вищезазначені ризики, для запобігання яким продовження строку тримання обвинуваченого під вартою є доцільним з огляду на наступне.

Суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду та можливості вчинення ним іншого кримінального правопорушення.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого військового злочину, вчиненого під час дії воєнного стану в України, за який передбачено покарання виключно у виді позбавлення волі строком від п`яти до десяти років, а тому розуміючи можливе застосування тяжкого покарання, у разі визнання його винуватим у вчиненні злочинів, останній може переховуватися від суду.

При цьому, апеляційний суд враховує, що тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватим у вчиненні злочину, не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування (справа «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року).

Не спростовують правильності висновків суду й відомості про особу обвинуваченого, який має певні соціальні зв`язки, постійне місце проживання, оскільки зазначені обставини існували і на момент вчинення інкримінованого йому злочину, однак не стали тими стримуючими факторами, які б могли запобігти його вчиненню.

Колегією суддів не встановлено переконливих відомостей про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою та в судовому засіданні апеляційного суду стороною захисту не доведені.

Апеляційний суд, також, не вбачає й підстав для застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу або взагалі не застосування щодо останнього запобіжного заходу, на чому наполягає сторона захисту.

Колегія суддів вважає, що на даному етапі кримінального провадження обвинувачення обґрунтоване достатньою мірою для продовження строку раніше обраного запобіжного заходу, а доводи захисниці щодо недоведеності обвинувачення та недопустимості частини доказів підлягають вирішенню при оцінці доказів у межах вирішення обвинувачення по суті.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині пропуску строку звернення із клопотанням до суду слід зазначити наступне.

Положення ч. 5 ст. 199 КПК не пов`язує обов`язок судді відмовити у продовженні строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у зв`язку з недотриманням слідчим, прокурором процесуального строку, передбаченого ч. 1 ст. 199 КПК.

Суд у такому випадку, приймаючи клопотання до розгляду, зобов`язаний порушити питання про відповідальність слідчого, прокурора, який порушив процесуальний строк, перед органами, які уповноважені притягати його до дисциплінарної відповідальності (наприклад, перед прокурором вищого рівня).

В свою чергу, у разі недотримання слідчим суддею, судом процесуального строку виконання обов`язку, що передбачений ч. 4 ст. 199 КПК (розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали), то його поновлення, як і сам подальший розгляд, призведе до порушення гарантованих Конституцією прав підозрюваного, обвинуваченого.

Крім того, частиною 3 ст.183 КПК України встановлено, що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Апеляційний суд вважає, що зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при розгляді клопотання прокурора, слідчим суддею дотримані в повному обсязі, а доводи скарги захисника не заслуговують на увагу.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого військового кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України.

Відповідно до ч.4 ст.183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Суддя, беручи до уваги, що на даний час на території України введено воєнний стан, враховуючи підстави та обставини, передбаченні статтями 177, 178 КПК України, при продовженні строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відповідно до положень ч. 4 ст. 183 КПК України, вирішив не доцільним визначати розмір застави, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Отже, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги захисниці в цій частині спростовуються змістом самої ухвали, а тому є неприйнятними.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила

Ухвалу Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 04 січня 2024 року, якою продовжено строк раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України ОСОБА_7 на 60 днів, тобто до 03 березня 2024 року, без визначення розміру застави - залишити без змін, а апеляційну скаргу захисниці ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції є остаточною та такою, що касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4