Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

11 червня 2024 року м. Рівне

Справа № 569/10929/21

Провадження № 11-кп/4815/336/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

захисника - адвоката ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні об`єднані кримінальні провадження №0000337 від 14.02.2021 року, №0000748 від 19.03.2021 року, №0001004 від 10.04.2021 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпропетровськ, українця, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 23 лютого 2024 року -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 23 лютого 2024 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, і призначено покарання три роки обмеження волі.

На підставі ст. 71 КК України, з урахуванням вироку Рівненського міського суду від 08.02.2021 року, шляхом часткового складання покарань, призначено покарання три роки і один місяць позбавлення волі.

Згідно положень ч.4 ст.70 КК України, враховуючи вирок Галицького районного суду м. Львова від 29.11.2021 року, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання призначено три роки і один місяць позбавлення волі.

На підставі ч.5 ст.72 КК України в строк відбування покарання ОСОБА_7 зараховано строк попереднього ув`язнення з 02.12.2020 року по 08.02.2021р.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати на залучення експерта в сумі 8 826 грн. 20 коп. та вирішено питання щодо речових доказів.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_7 в порушення ст. ст. 4, 6, 7 Закону України «Про обіг в Україні наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів», маючи умисел на незаконне придбання та зберігання наркотичного засобу без мети збуту, за невстановлених досудовим розслідуванням обставин, місці та часу незаконно придбав наркотичний засіб - метадон, обіг якого обмежено, зберігаючи незаконно при собі без мети збуту, який у виді таблеток вагою 0,1585 г 14.02.2021 року був вилучений у ОСОБА_7 на узбіччі АДРЕСА_2 .

Продовжуючи свої дії, ОСОБА_7 за невстановлених досудовим розслідуванням обставин, місці та часу незаконно без мети збуту придбав наркотичний засіб метадон із вмістом таблеток білого кольору в кількості 9 шт. вагою 0,2010 г. обіг якого обмежений, незаконно зберігаючи наркотичний засіб при собі без мети збуту до вилучення 20.03.2021 року неподалік під`їзду АДРЕСА_3 .

За невстановлених досудовим розслідуванням обставин, місці та часу ОСОБА_7 незаконно придбав без мети збуту особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс та метадон, обіг якого заборонено, які вагою 12,120 г. та 0,320 г відповідно зберігав при собі до моменту вилучення 19.03.2021 року по АДРЕСА_4 .

Також ОСОБА_7 за невстановлених досудовим розслідуванням обставин незаконно без мети збуту придбав, шляхом привласнення знайденого, наркотичний засіб-канабіс, обіг якого заборонено, загальною масою 27,663 г. та 0,803 г. (в перерахунку на висушену речовину), який без мети збуту зберігав при собі до моменту вилучення 10.04.2021 року за адресою: АДРЕСА_5 .

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеність вини та правильність кваліфікації його дій, покликається на суворість призначеного покарання. Доводить, що судом при ухваленні вироку не було враховано ряд пом`якшуючих покарання обставин, зокрема, незадовільний стан його здоров`я внаслідок ряду хронічних захворювань, та похилий вік його бабусі, яка потребує стороннього догляду, у зв`язку з чим просить вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 23 лютого 2024 року змінити та призначити більш м`яке покарання-три роки і один день позбавлення волі.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Обвинувачений ОСОБА_7 належним чином повідомлений про день і час розгляду його апеляційної скарги, шляхом скерування на адресу Синельниківської ВК № 94 письмового повідомлення та копії ухвали про розгляд апеляційної скарги в режимі відео конференції з вказаною ВК, де утримується ОСОБА_7 .

Згідно повідомлення секретаря судового засідання, представник Синельниківської ВК № 94 повідомив, що ОСОБА_7 на відеозв`язок не вийшов і участі у розгляді своєї апеляційної скарги брати не буде, про що співробітниками ВК № 94 складено акт, надісланий апеляційному суду, який долучено до матеріалів провадження.

Захисник ОСОБА_7 та прокурор, враховуючи належне повідомлення апелянта про день і час розгляду апеляційної скарги, у якій не ставиться питання про погіршення становища, не заперечують проти розгляду апеляційної скарги ОСОБА_7 у його відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника-адвоката ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу ОСОБА_7 і просить її задовольнити, доводи прокурора щодо законності вироку суду, який просить залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаних у вироку обставин підтверджується сукупністю зібраних у провадженні доказів, які, згідно положень ч.3 ст. 349 КПК України, судом не досліджувалися, оскільки фактичні обставини ніким із сторін провадження на момент судового розгляду не оспорювалися і, згідно змісту апеляційної скарги, не заперечуються самим ОСОБА_7 .

Твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про призначення йому надто суворого покарання не є переконливими, оскільки термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність, між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом і розміром покарання, та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема, і ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 та від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справах про призначення судом більш м`якого покарання.

Так, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі Довженко проти України) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття особа обвинуваченого вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття особа винного.

При обранні покарання ОСОБА_7 суд дотримався положень ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та роз`яснень, що містяться в п.п. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) „Про практику призначення судами кримінального покарання, врахував особу ОСОБА_7 , який раніше неодноразово судимий, даний злочин вчинив під час іспитового строку, встановленого судом, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обставин, що обтяжують покарання, і призначив ОСОБА_7 , якому раніше неодноразово надавалася можливість стати на шлях виправлення шляхом звільнення від відбування покарання із встановленням іспитового строку, справедливе й законне покарання.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б слугували безумовними підставами для скасування або зміни судового рішення, при розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404-405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 23 лютого 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту оголошення ухвали, засудженим ОСОБА_7 в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3