Справа № 346/2539/24
Провадження № 1-кп/346/525/24
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 року м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд

Івано-Франківської області

у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному в єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000044 року про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою-спеціальною освітою, одруженого, раніше не судимого, солдата, військовослужбовця за призовом під час мобілізації на посаді солдата резерву 29 запасної роти військової частини НОМЕР_1 ,

- у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 407 ч. 5 КК України,

ВСТАНОВИВ:

24 лютого 2022 року обвинувачений призваний ІНФОРМАЦІЯ_2 на військову службу за призовом під час мобілізації до лав Збройних сил України.

22 жовтня 2022 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 151-РС солдата ОСОБА_5 призначено на посаду солдата резерву 29 запасної роти військової частини та зараховано до списків особового складу частини та поставлено на всі види забезпечення.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Згідно ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про владання воєнного стану в Україні», воєнний стан в Україні запроваджено з 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та продовжено по теперішній час.

Згідно пп. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (начального) часу, включаючи перерви встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди наказом відповідного командира (начальника).

Згідно п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Про особливий період несення військової служби та порядок проходження військової служби старшому солдату Гривнаку достеменно було відомо і до часу нез`явлення на службу останній дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.

10 січня 2023 року приблизно о 20 год обвинувачений, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, проходячи військову службу за призовом під час мобілізації, з метою тимчасового ухилення від виконання обов`язків військової служби, в умовах воєнного стану, самовільно залишив місце розташування військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), без поважних причин перебував за межами частини в АДРЕСА_1 , 08 травня 2024 року обвинувачений з`явився до П`ятого слідчого відділу ( з дислокацією у м. Івано-Франківськ) Територіального управління державного бюро розслідувань розташованого у м. Львові, та повідомив про бажання та готовність проходити військову службу в ЗСУ.

В судовому засіданні обвинувачений свою вину у вчиненні інкримінованого злочину визнав та дав суду показання по суті пред`явленого обвинувачення, які відповідають фактичним обставинам справи і не суперечать їм.

Зазначив, що під час перебування на військовій службі у складі ЗСУ отримав другу контузію і у січні 2023 року закінчив лікування і просив командування частини дозволити йому пройти ВЛК, так як відчував негатив у стані здоров"я. Однак цього не відбувалося, натомість йому була надана відпустка, після якої він уже не повернувся у військову частину, а лікувався вдома. Також не пройшов і ВЛК. На даний час стан його здоров"я не зовсім задовільний, оскільки у нього наявна тромбоемболія лівої легені і лівої ноги. Проте розуміє потребу бути у складі ЗСУ, а тому згідний повертатися на військову службу.

У вчиненому розкаюється, згідний повертатися у склад ЗСУ.

Просить врахувати вказані обставини та не карати суворо.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України в судовому засіданні не досліджувались інші зібрані у кримінальному провадженні докази, оскільки, за згодою учасників процесу, дослідження останніх визнано недоцільним, так як фактичні обставини справи ніким не оспорюються і у суду відсутні сумніви щодо добровільної позиції учасників судового провадження, яким роз`яснено, що у такому випадку вони позбавлені права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

Суд вважає, що дії обвинуваченого правильно кваліфіковані за ч. 5 ст. 407 КК України, самовільне залишення військової частини військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Положення ч. 2 ст. 50, ст. 65 КК України вказують, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення осіб, які вчинили злочин, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Згідно п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 р. № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо конкретного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимоги ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчиненню нових злочинів.

У п. 3 постанови зазначено, що суди, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, повинні виходити з класифікації злочинів, а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив, мета, спосіб вчинення, кількість епізодів, характер і ступінь тяжкості наслідків тощо).

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та дані про його особу.

Обставин, які обтяжують покарання, відповідно до вимог ст. 67 КК України судом не встановлено.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому суд вважає - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, позитивну характеристику за місцем проживання, наявність на утриманні малолітньої дитини, виявлене бажання повертатися на службу в ЗСУ, а тому вважає за можливе звільнити його від відбування покарання з випробуванням із застосуванням ст. 75 КК України, що на думку суду буде достатнім для його виправлення та попередження вчиненню нових злочинів.

Речові докази та судові витрати по справі відсутні.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 368, 369, 373, 374, 394, 395 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

ОСОБА_4 визнати винуватим за ст. 407 ч. 5 КК України та призначити покарання п`ять років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік.

У відповідності до вимог ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Вирок суду в частині встановлення обставин справи, дослідження яких було визнане недоцільним в порядку статті 349 КПК України, оскарженню не підлягає, в іншій частині може бути оскаржений шляхом подачі апеляційних скарг до Івано-Франківського апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_1