Справа № 513/382/24
Провадження № 1-кп/513/88/24
Саратський районний суд Одеської області

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2024 року Саратський районний суд Одеської області

у складі колегії суддів: головуючого судді - ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

в режимі відеоконференції обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в смт Сарата обвинувальний акт з реєстром матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні за № 0001332 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09 листопада 2023 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Дивізія Татарбунарського району Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, військовослужбовця за мобілізацією, бойового медика взводу вогневої підтримки 1 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону Військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, який утримується в Державній установі «Ізмаїльський слідчий ізолятор»,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 410, ч.1 ст. 263, ч.2 ст. 15, п.п. 1,6 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187, ч.2 ст. 194, ч.1 ст.309 КК України,

В С Т А Н О В И В :

01 березня 2024 року до Саратського районного суду Одеської області з Одеського апеляційного суду за підсудністю надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001332 від 09 листопада 2023 року відносно ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 410, ч.1 ст. 263, ч.2 ст. 15, п.п. 1,6 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187, ч.2 ст. 194, ч.1ст.309 КК України.

Обвинувальний акт надійшов до суду з реєстром матеріалів досудового розслідування, а також розписками обвинуваченого та його захисника адвоката ОСОБА_7 про отримання копії обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування.

Згідно автоматизованого розподілу справ, для розгляду справи визначено колегію суддів: головуючим визначено суддю ОСОБА_1 , суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та передано вказану справу до провадження колегії суддів.

Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 04 березня 2024 року призначене підготовче судове засідання на 07 березня 2024 року.

Потерпілі ОСОБА_8 , потерпілий ОСОБА_9 та його законний представник ОСОБА_10 та представник потерпілого ОСОБА_11 , у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду кримінального провадження були повідомлені, в порядку та строки визначені ст. 135 КПК України..

З урахуванням положень ст. 325 КПК України, якщо в судове засідання не прибув за викликом потерпілий, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд заслухавши думку учасників судового провадження, вирішує питання про проведення судового розгляду без потерпілих.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу обвинуваченому, без потерпілих, належним чином повідомлених про дату, місце та час судового засідання, підготовче судове засідання розглядом відкласти.

У підготовчому судовому засіданні обвинуваченому ОСОБА_6 відповідно до ч.3 ст.31 КПК України роз`яснено право на звернення до суду з клопотанням про розгляд кримінального провадження судом присяжних. ОСОБА_6 клопотання про розгляд кримінального провадження судом присяжних не заявив, згоден на розгляд кримінального провадження колегіальним складом суду.

Прокурор направив до суду письмове клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 яке підтримав в судовому засіданні. Клопотання обґрунтовує тим, що не зменшились і не відпали ризики, передбачені п.п. 1,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК України, які були підставою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки перебуваючи на волі, обвинувачений може переховуватися від суду, а також впливати на потерпілих та свідків. Загроза покарання у вигляді позбавлення волі за вчинення особливо тяжкого злочину значно підвищує процесуальні ризики переховування від органів досудового розслідування та суду у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу. Може перешкоджати кримінальному провадженню шляхом штучного затягування судового розгляду, зокрема неявки за викликом суду та може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки є військовослужбовцем за яким закріплюється зброя та боєприпаси. Просить врахувати вагомість наявних доказів та тяжкість покарання, у разі визнання обвинуваченого винним. З врахуванням сукупності викладених обставин, даних про особу обвинуваченого, в силу характеру інкримінованих ОСОБА_6 діянь та необхідності проведення безперервного судового розгляду, для забезпечення належного виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, єдиним запобіжним заходом, який наддасть можливість запобігти усім вищевказаним ризикам, є запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Водночас, застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе унеможливим запобіганню ризикам зазначеним у клопотанні. Враховуючи вище зазначені ризики, наявні достатні підстави вважати, що обвинувачений може вчинити вищевказані дії та з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, зокрема для забезпечення виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, передбачених ч. 7 ст. 42 КПК України, обвинуваченому необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 (шістдесят) днів.

Захисник адвокат ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_6 заперечують проти продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та враховуючи стан здоров`я обвинуваченого просить застосувати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, що дозволить обвинуваченому пройти належне медичне обстеження та лікування. Також зазначає, що обвинувачений тиск на свідків не чинив та від суду не переховувався, має постійне місце проживання, має на утриманні непрацездатних батьків. Інших клопотань сторони не заявляли.

Дослідивши матеріали кримінального провадження в рамках заявленого клопотання, суд приходить до висновку, що обраний обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою необхідно продовжити.

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.11.2023 року ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк дії до 07 січня 2024 року, включно.

Ухвалою слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 січня 2024 року обраний запобіжний захід продовжено до 09 лютого 2024 року включно. Ухвалою слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 лютого 2024 року обраний запобіжний захід продовжено до 10 березня 2024 року включно.

За цей час було проведено та завершене досудове розслідування, а обвинувальний акт направлено до суду.

Згідно ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.

Суд звертає увагу, що продовження строків тримання під вартою згідно норм діючого кримінального процесуального законодавства передбачено: 1) слідчим суддею під час досудового розслідування (ст.ст. 197, 199 КПК України); 2) судом під час саме судового розгляду (ст.ст. 315, 331 КПК України). Таким чином, на стадії підготовчого судового засідання суд має право розглянути клопотання учасників судового провадження про обрання, зміну, продовження чи скасування заходів забезпечення кримінального провадження.

Згідно з положеннями статті 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

-наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення;

-наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

-недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

При вирішенні питання про доцільність продовження запобіжного заходу, суд враховує вимоги статті 29 Конституції України, статті 9 Загальної Декларації прав людини, статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і статті 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом.

За змістом ст. ст. 131-132 КПК України запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду.

Згідно з ч. 1 ст. 131 КПК заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам (ч. 1 ст. 177 КПК), дієвості кримінального провадження, тобто досягнення його завдань.

Згідно з ч. 1 та п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому слідчому судді, суду у разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК.

Суд враховує, що тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи і розглядає всі обставини, що дають підстави ствердити наявність публічного інтересу, який би виправдав виняток із загальної норми про повагу до свободи людини.

Такими ознаками є тяжкість та підвищена суспільна небезпечність інкримінованих обвинуваченому злочинів, можливість незаконного впливу на свідків, які ще судом не допитані, ухилення від явки до суду, вчинення іншого злочину.

ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 410, ч.1 ст. 263, ч.2 ст. 15, п.п. 1,6 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187, ч.2 ст. 194, ч.1 ст.309 КК України.

Відповідно до ухвали слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 лютого 2024 року обраний запобіжний захід продовжено до 10 березня 2024 року, включно.

Підставою застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 було наявність обґрунтованої підозри у вчинені ним кримінальних правопорушень передбачених ч.4 ст. 410, ч.1 ст. 263, ч.2 ст. 15, п.п. 1,6 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187, ч.2 ст. 194, ч.1 ст.309 КК України.

Щодо обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення.

Оскільки чинне законодавство не розкриває поняття "обґрунтованої підозри", суд, враховуючи ст. 8, 9 КПК, керується усталеною практикою ЄСПЛ, згідно з якою обґрунтованість підозри - це певний стандарт доказування, який означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення ЄСПЛ від 21 квітня 2011 року у справі "Нечипорук і Йонкало проти України", п. пунктом 175; рішення у справі "Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства" від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, N 182). Водночас факти, які викликали підозру, не обов`язково мають бути одного рівня з тими, які необхідні для того, щоб не лише обґрунтувати засудження, а й пред`явити обвинувачення, що є наступною стадією в процесі розслідування кримінальної справи (рішення у справі "Murrаy v.United Kingdom", 14310/88, 28.10.1994, п. 55).

Згідно з визначеним Європейським судом з прав людини поняттям, обґрунтована підозра - це добровільне припущення про вчинення особою певного діяння, ґрунтується на об`єктивних відомостях, які можна перевірити у судовому розгляді та які спонукали б неупереджену та розумну людину вдатися до практичних дій, щоб з`ясувати, чи є така підозра обґрунтованою.

Підозра, виходячи з постанови Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду від 24.11.2016 року № 5-328кс16, є обґрунтованим припущенням про вчинення особою кримінального правопорушення.

При цьому, слід зауважити, що стандарт доведення обґрунтованості підозри є нижчим від стандарту доведеності винуватості поза розумним сумнівом та вимагає меншої ваги доказів, ніж для ухвалення обвинувального вироку.

На даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду провадження по суті, а саме, питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинною у вчиненні злочину.

Обґрунтованість підозри щодо ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.4 ст. 410, ч.1 ст. 263, ч.2 ст. 15, п.п. 1,6 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187, ч.2 ст. 194, ч.1 ст.309 КК України на переконання суду, підтверджується тим, що кримінальне провадження знаходиться на розгляді в суді.

Водночас, суд на цьому етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності чи достовірності для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є ймовірною та встановлених обставин достатньою для виправдання подальшого розслідування та застосування заходів забезпечення кримінального провадження з ціллю висунення обвинувачення або спростування підозри.

1. Перевіряючи наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: переховування від органів досудового розслідування та/або суду суд наголошує, що згідно ст.ст. 7-9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки він свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства».

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Москаленко проти України» (Заява № 37466/04) від 20.08.2010 року ЄСПЛ вказував, що необхідність забезпечити належний хід провадження також є достатньою підставою для первісного тримання заявника під вартою. Суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

Слід зазначити, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, а має досліджуватися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

При цьому, судовий розгляд кримінального провадження не розпочато, не вчинені всі необхідні дії для розгляду провадження. Санкція статей за сукупністю з найбільшим покаранням яке ставиться в провину ОСОБА_6 , передбачає покарання у виді від 10 до 15 років, що є свідченням того, що існує ризик передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України. Крім того, обвинувачений є раніше судимою особою, дані про його офіційне працевлаштування та джерела доходів до затримання відсутні, приймаючи до уваги запровадження в Україні військового стану та відсутність контролю за зобов`язаннями обвинуваченого, що у своїй сукупності свідчить про наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а саме, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків, експертів у цьому ж кримінальному провадженні та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Також суд враховує, що Указом Президента України № 64/2022 на території України з 24.02.2022 введено воєнний стан. Відповідно до п. 8 роз`яснень, наданих Верховним Судом у листі від 03.03.2022 р. N 1/0/2-22 «Щодо окремих питань здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану», оцінюючи ризики, які обґрунтовують доцільність застосування запобіжних заходів загалом та тримання під вартою зокрема, слідчий суддя (суд) керується всіма наявними матеріалами клопотання про застосування (продовження) запобіжного заходу. Водночас як відповідний ризик суди мають ураховувати запровадження воєнного стану та збройну агресію.

Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії» N 33977/96 від 26 липня 2001 року, «Летельє проти Франції» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Жодних стримуючих факторів, які б свідчили, що обвинувачений не будуть вживатися перешкоди у відправленню правосуддя в спосіб неявки в судові засідання, - судом не встановлено.

Також, на переконання суду у даному кримінальному провадженні, наявний суспільний інтерес, який полягає в необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілої сторони. При цьому належить враховувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків розгляду кримінального провадження, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

При наданні оцінки ступеню ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд враховує, що згідно п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Яжинський проти Польщі» ризик незаконного впливу обвинувачених особисто на свідків може бути визнано на початкових стадіях процесу.

Перевіряючи наявність ризику впливу обвинуваченого на свідків та потерпілих, суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК). Водночас, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманими у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто якщо свідки чи потерпілі допитувалися на стадії досудового розслідування слідчим суддею.

Оскільки судовий розгляд кримінального провадження ще не завершено, а потерпілі та свідки не допитані, окрім того, якщо під час судового розгляду з`ясується, що свідки можуть надати показання стосовно обставин, щодо яких вони ще не допитувалися або якщо суд призначить одночасний допит двох чи більше вже допитаних свідків для з`ясування причин розбіжності в їхніх показаннях, існує ймовірний ризик того, що внаслідок впливу ОСОБА_6 на потерпілих та свідків, останні можуть змінити свої показання або відмовитися від давання показань у суді.

Суд критично відносяться до наведеного прокурором ризику передбаченого п.4 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки доказів останнього суду не надано.

Також, суд вважає, що прокурором доведено існування ризику, визначеного п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливість вчинення обвинуваченим інших кримінальних правопорушень, оскільки обвинувачений раніше був засудженим.

Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України для застосування обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено.

Оскільки ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, може переховуватися від суду, раніше був засуджений, не працевлаштований, не має міцних соціальних зв"язків, у зв`язку з чим є підстави вважати, що заявлені прокурором ризики, які обґрунтовують тримання ОСОБА_6 під вартою, не зменшилися.

Крім цього, суд враховує, що при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Колегія суддів приймає до уваги доводи обвинуваченого з приводу незадовільного стану здоров`я та наголошує таке.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод покладає на державу обов`язок захищати фізичне здоров`я осіб, позбавлених волі. Держава має право забезпечити належний захист здоров`я ув`язнених, зокрема шляхом надання необхідної медичної допомоги (п.72 рішення від 18.12.2008 р. по справі «Ухань проти України», заява №30628/02).

Згідно статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Правилами внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених наказом Міністерства юстиції України 14 червня 2019 року № 1769/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 червня 2019 р. за № 633/33604, встановлено, що відповідно до статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в СІЗО організовуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Для цього на території СІЗО функціонує медична частина. Медична частина забезпечує надання первинної лікувально-профілактичної допомоги ув`язненим і засудженим, яка включає консультацію медичного працівника, діагностику і лікування захворювань, травм та отруєнь, профілактичні заходи, направлення хворого ув`язненого чи засудженого для надання спеціалізованої та високоспеціалізованої допомоги. Основними завданнями медичної частини є: надання екстреної медичної допомоги, первинної медичної допомоги та організація надання вторинної медичної допомоги; організація і проведення медичних оглядів, обстежень, здійснення диспансерного нагляду; організація належного санітарно-гігієнічного та протиепідемічного нагляду; організація та проведення заходів із впровадження превентивної медицини; гігієнічне навчання і пропаганда здорового способу життя. У режимних корпусах СІЗО обладнуються кімнати (медичні кабінети) для проведення амбулаторного прийому ув`язнених і засуджених. За потреби ув`язненим і засудженим надається екстрена медична допомога у закладах охорони здоров`я.

Надання ув`язненим і засудженим невідкладної медичної допомоги, що не може бути надана у медичній частині СІЗО, здійснюється відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України від 10 лютого 2012 року № 239/5/104, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 лютого 2012 р. за № 212/20525.

Згідно до п. 2.3 вищевказаного Порядку, медичне обстеження осіб, узятих під варту, здійснюється у разі їх звернення зі скаргою на стан здоров`я за ініціативою лікаря медичної частини СІЗО або адміністрації СІЗО. Під час медичного обстеження особи, узятої під варту, з метою встановлення діагнозу лікар медичної частини СІЗО використовує дані анамнезу, медичної документації, яка долучена до особової справи, результати огляду, дані лабораторних, рентгенологічних і функціональних методів дослідження. За необхідності керівництво СІЗО подає запит до закладу охорони здоров`я, який надавав медичну допомогу особі, узятій під варту, щодо результатів диспансерного, амбулаторного, стаціонарного нагляду або лікування. У випадках, коли лікарі медичної частини СІЗО не можуть самостійно встановити діагноз, начальник медичної частини СІЗО подає запит до керівництва СІЗО щодо направлення хворого на лікування до обраного закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку або залучення відповідного лікаря-фахівця закладу охорони здоров`я. Керівництво СІЗО забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Враховуючи викладене, слід зобов`язати адміністрацію Державної установи "Ізмаїльский слідчий ізолятор» терміново надати належну медичну допомогу обвинуваченому ОСОБА_6 в межах установи, або у разі неможливості надання такої допомоги направити до закладу охорони здоров`я з орієнтованого переліку, який в змозі надати обвинуваченому необхідну медичну допомогу.

Таким закладом охорони здоров`я є Філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Миколаївській та Одеській областях, який зобов`язаний надати допомогу в умовах, в тому числі стаціонарного лікування, у разі виявлення для цього підстав.

При цьому, зазначена обставина не може бути беззаперечною умовою для зміни запобіжного заходу на більш м`який, оскільки обвинувачений може отримати кваліфіковану медичну допомогу в межах установи попереднього ув`язнення.

Керуючись ст. ст. 177, 314-316 КПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити.

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Дивізія Татарбунарського району Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, військовослужбовця за мобілізацією, бойового медика взводу вогневої підтримки 1 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону Військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, який утримується в Державній установі «Ізмаїльський слідчий ізолятор»,

продовжити строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, а саме до 05 травня 2024 року включно.

Обвинуваченому ОСОБА_6 , який на даний час утримується під вартою в ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор», невідкладно надіслати копію цієї ухвали для виконання.

Обвинуваченого ОСОБА_6 під розпис ознайомити (вручити) з ухвалою суду.

Вручити копію ухали прокурору та захиснику.

Зобов`язати посадових осіб ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор» та Філію ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Миколаївській та Одеській областях, забезпечити належне лікування обвинуваченому ОСОБА_6 у встановленому законом порядку.

Копію ухвали надіслати для виконання начальнику ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор» та Філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Миколаївській та Одеській областях.

Ухвала в частині продовження строку тримання під вартою може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в 5-денний строк з дня проголошення ухвали, апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду, а для особи, яка перебуває під вартою - з моменту вручення їй копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Повний текст ухвали складено 07 березня 2024 року.

Судді: ОСОБА_1

ОСОБА_3

ОСОБА_2