Справа №701/1085/23
Провадження №1-кп/701/57/24
В И Р О К

І М Я М У К Р А Ї Н И

16 липня 2024 рокуМаньківський районний суд, Черкаської області
в складі: головуючого - судді -ОСОБА_1
за участі секретаря -ОСОБА_2
з участю прокурора - захисника -ОСОБА_3 ОСОБА_4
потерпілого -ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Маньківка справу по обвинуваченню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Ятрань, Голованівського району, Кіровоградської області, українець, громадянин України, який має середню освіту, не одружений, не працевлаштований, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_6 , 22 вересня 2023 року о близько 07 годині, рухаючись на автомобілі марки«Dacia Sandero» реєстраційний номер « НОМЕР_1 » по АДРЕСА_2 , в період дії воєнного стану, введеного Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України № 2102-ІХ від24.02.2022 який в подальшому продовжено Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022, затвердженим Законом України № 2119-ІХ від 15.03.2022, Указом Президента України під 18.04.2022 № 259/2022, затвердженим Законом України № 2212-ІХ від 21.04.2022, Указом Президента України № 341/2022 від 17.05.2022, затвердженим Законом України № 2263-ІХ від22.05.2022 Указом Президента України № 573/2022 від 12.08.2022, затвердженим Законом України № 2500-ІХ від 15.08.2022, Указом Президента України № 757/2022 від 07.11.2022, затвердженим Законом України № 2738-ІХ від 16.11.2022, Указом Президента України № 58/2023 від 06.02.2023, затвердженим Законом України №2915-ІХ від 07.02.2023, Указом Президента України № 254/2023 від 01.05.2023, затвердженим Законом України № 3057-ІХ від02.05.2023, Указом Президента України № 451/2023 від 26.07.2023, затвердженим Законом України № 3275-ІХ від 27.07.2023, помітив на узбіччі проїжджої частини мобільний телефон марки Redmi моделі «Note 12», після чого, достовірно розуміючи, що вказаний телефон належить сторонній особі, з метою таємного викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, діючи умисно та цілеспрямовано, усвідомлюючи протиправність своїх дій, пересвідчившись, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, таємно викрав вказаний мобільний телефон марки Redmi моделі «Note 12», ІМЕІ НОМЕР_2 , ІМЕІ 2: НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_5 та вартість якого, відповідно до висновку експерта № СЕ- 19/124-23/11718 від 10.10.2023 становить 8900 гривень, та прозорий чохол до телефону марки Redmi моделі «Note 12», вартість якого відповідно до висновку експерта № СЕ-19/124- 23/11718 від 10.10.2023 становить 123 гривні, чим спричинив потерпілому ОСОБА_5 , матеріальну шкоду на загальну суму 9023 гривень, після чого залишив місце вчинення злочину, а викраденим телефоном в подальшому розпорядився на власний розсуд.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 пояснив, щоу пред`явленому йому обвинуваченні за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу - крадіжка в умовах воєнного стану він себе винним не визнає, так як ніякої крадіжки не вчиняв та дійсно, як зазначено в обвинувальному акті, 22 вересня 2023 року він виконував замовлення - відвозив пасажира на таксі, де він працював водієм, в село Молоденьке Уманського району. Не доїжджаючи села Молодецьке зліва на узбіччі дороги помітив якийсь предмет, схожий на футляр від телефону, однак не зупинявся, а відвіз пасажира в село Молодецьке. Приблизно хвилин через 20 - 30 ОСОБА_6 знову рухався вже за межами села Молодецьке в сторону села Старі ОСОБА_7 і знову помітив той самий предмет, зупинився та підняв футляр в якому знаходився телефон, якої саме марки та моделі він не знає. Телефон був заблокований, але ще не вимкнутий повністю, акумулятор майже розряджений. Так як телефон знаходився на полі, лежав на землі і нікого поруч не було, щоб вияснити чий він, ОСОБА_6 його підняв та поклав у автомобіль з тим, що можливо хтось зателефонує поки не сів повністю акумулятор, щоб повернути цей знайдений телефон. В подальшому ОСОБА_6 пробував розблокувати телефон, щоб зателефонувати з метою повернення власнику, але розблокувати його було не можливо. Протягом дня ніхто на телефон не дзвонив, він лежав в ящику автомобіля до кінця зміни, акумулятор повністю розрядився. Потім ОСОБА_6 його забрав додому, там через декілька днів зарядив Однак ніяких дзвінків не було. Перебуваючи вже на роботі у вільний від викликів час ОСОБА_6 вставив свою картку в цей телефон, щоб провірити чи він працює взагалі. Телефон був робочий. Карту, яка була в телефоні поклав в ящик автомобіля на якому працював. Наміру залишити телефон собі чи комусь його продати в ОСОБА_6 не було, однак він не знав як його повернути власнику. В подальшому телефон у нього бачив знайомий ОСОБА_8 , якому він розповів, що знайшов телефон біля дороги.

29 вересня 2023 року, за порадою його знайомого, який привів ОСОБА_6 до міського відділу поліції, зателефонував ОСОБА_9 , який працює начальником карного розшуку, щоб той його прийняв. ОСОБА_6 зареєструвався в журналі відвідувачів , після чого його прийняв у себе цей працівник, який вийшов за ним до прохідної. ОСОБА_6 з ОСОБА_10 пройшли в кабінет там ОСОБА_6 розповів, що знайшов телефон, але чий він не знає. Що телефон в нього вдома. Після цього працівник поліції сказав, щоб ОСОБА_6 приніс телефон йому. ОСОБА_6 поїхав додому та через хвилин 20 приніс телефон і передав його ОСОБА_9 . Той продиктував ОСОБА_6 заяву, в якій він написав, що знайшов телефон та видаю його працівникам поліції. Також ОСОБА_6 розповів Горовому, що телефон давав своєму знайомому ОСОБА_11 , про це також ОСОБА_6 написав в заяві, однак Горовий заставив ОСОБА_6 написати, що телефон він дав з метою викупу хоч цього не було. ОСОБА_6 вимушений був це написати, так як ОСОБА_12 на нього сварився, чому він відразу не віддав телефон поліції, при цьому вживав нецензурну лайку та погрози.

ОСОБА_6 залишив телефон Горовому і він вивів ОСОБА_6 з міського відділу поліції. Це відбулось десь близько 10 години 30 хвилини 29 вересня 2023 року.

В подальшому ОСОБА_6 відмовився відповідати на запитання прокурора та головуючого судді та надати більш детальні покази, що суд трактує як використання права передбаченого ст. 63 Конституції України. Письмові нотатки до показань ОСОБА_6 просив приєднати до матеріалів кримінального провадження (т.1 а.с. 135-136).

Після допиту свідка ОСОБА_13 обвинуваченого ОСОБА_6 , забажав надати пояснення згядно яких він 29.09.23р. близько 9 год. прийшов сам добровільно до відділку міської поліції. Знайомий позвонив до ОСОБА_12 , він вийшов зустрів його. Пройшли до ОСОБА_12 в кабінет обвинувачений почав розказувати як і де знайшов в телефон, ОСОБА_12 все записував, друкував на комп`ютер. ОСОБА_14 сказав, що телефон є у нього вдома та в 9:30 вийшов із відділка, а через пів години приніс телефон Горовому і написав заяву про те, що передає телефон працівнику поліції начальнику відділу, якого не пам`ятає, і передав телефон особисто в руки. Разом із телефоном передава прозрачний чохол. Після цього ОСОБА_12 його відпустив. Щодо заяви, яка знаходиться в матеріалах справи, то вона писалась під диктовку ОСОБА_13 під його тиском. Дату під заявою не ставив. Слідчій ОСОБА_15 обвинувачений нічого не передавав.

На запитання учасників процесу ОСОБА_6 відповів, сім карти він витягнув із підібраного телефона і вставив свою в той самий день коли його знайшов. Того дня ОСОБА_14 помінявся з напарником, а перед цим сімкарти поклав у підстаканник в машині, він прибирав у машині, пилососив, не замітив дві сімкарти і вони потрапили у пилосос. Але ОСОБА_12 наполягав на тому, що ОСОБА_14 їх викинув навмисно. Але дві сім карти їздили з ним в машині два дня. Від моменту як обвинувачений знайшов телефон і поміняв сімкарту, це було на другий день. Телефон лежав в машині в бардачку. ОСОБА_14 включив його, був один пропущений, але набрати він не міг, тому вставив свою сімку робочу, знайденим телефоном не користувався. Телефон знаходився вдома, а потім він його віддав знайомому ОСОБА_11 . Свою сімкарту обвинувачений вставляв у знайдений телефон з метою провірити чи працює він.

Сімкартки, які обвинувачений дістав із знайденого телефона в свій не вставляв. Одна була ОСОБА_16 , а другаяка він не пам`ятає. Телефон був робочий, він лежав у нього в бардачку протягом наступного дня. Телефон був включений, був один пропущений дзвінок, однак обвинувачений не міг зайти в телефон, так яквін був заблокований.

ОСОБА_14 не вживав заходів для звернення в поліцію до розмови з ОСОБА_12 . Знакомий сказав йому що краще занеси телефон, бо будуть проблеми. Обвинувачений сам добровільно прийшов о 9:00, приніс телефон.

Слідча ОСОБА_17 не допитувала. Вона запропонувала безкоштовного адвоката, але обвинувачений відмовився. А допиту не було, він лише підписував багато документів. Горовий Обвинуваченому не погрожував, він зухвало говорив нецензурною лексикою про те, що обвинувачений навмисно викрав телефон, продав його і получив за це кошти. В той день, чи через день обвинувачений звернувся за допомогою до адвоката.

Впродовж тижня, коли телефон був в обвинуваченого, він говорив із знайомими, що і як, вони сказали дивись сам, але потрібно його віддівати, бо рано чи пізно він всеодно знайдеться.

Під час допиту свідка ОСОБА_13 , обвинувачений не задавав ніяких йому запитань в засіданні, оскільки. на його думку ОСОБА_13 би всерівно такого не сказав би, та виправдовувався.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_6 вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.185 КК України, його вина у вчиненні злочину доводиться дослідженими судом такими доказами:

-показами потерпілого ОСОБА_5 , який суду показав що дійсно 22.09.2023р. приблизно 6:45 год. він виїхав з дому в с. Молодецьке. За межами села помітив, що в авто спущене колесо, зупинився підкачати. Відкрив багажник, дістав насос, підкачав, продовжив рух. Через деякий час, приблизно хвилин 15, помітив, що немає мобільного телефону, повернувся, але телефону на тому місці вже не було. Пройшовся, зустрів своїх знайомих, почав дзвонити. Набрав своїх знайомих, вони сказали, що в цей час якраз до нього телефонували, був один дзвінок, другий дзвінок, а після третього телефон вимкнули, він був поза мережею. Потерпілий телефонував на свій номер близько 10 раз, однак телефон вже був «не в мережі». В той же день він звернувся до поліції та написав заяву. Про те, що телефон знайшовся, він дізнався від поліції, мені зателефонували і сказали, що телефон знайдено. Повернутий телефон, разом з чохлом, був скинутий до заводських налаштувань. Він був «чистий». Особистої інформації та даних потерпілого на телефоні не було.

-показами свідка ОСОБА_18 , який суду показав що восени 2023р. він був вдома у свого товариша ОСОБА_6 , в розмові з ним випадково сказав що йому потрібен телефон на « ОСОБА_19 » для роботи в таксі. ОСОБА_20 сказав, що в нього є такий телефон, який він знайшов, і він може його на якийсь час надати в користування. Того ж дня ОСОБА_20 передав телефон свідкові. Я на наступний день свідок взяв сімкартку і вставив її в телефон і вже працював з ним. Телефон був у робочому стані. На телефоні був чохол. В отриманому від ОСОБА_6 телефоні сім карток не було. Через пару днів телефон треба було завезти в поліцію, тому що, як повідомив свідку ОСОБА_20 , найшовся власник телефону. Вони приїхали в поліцію, віддали телефон слідчому Жені. Після цього свідок пішов в своїх справах.

-показами свідка ОСОБА_13 , який суду показав що в ході проведення оперативно-розшукових заходів було отримано інформацію про вчинення телефонної крадіжки одним із таксистів. Почали відпрацьовувати таксистів, викликали їх у відділ, спілкуватися з ними. Була велика кількість людей і в ході цього відпрацювання стало відомо, що обвинувачений може бути причетний до цього злочину. Була оперативна інформація про крадіжку телефону. В ході цієї перевірки до поліції прийшла людина і сказала, що в неї пропав телефон. Співробітники поліції співставили факти і знайшли винного. Обвинувачений приходив в приміщення РУП. Спочатку сам приходив, а потім з групою НОМЕР_4 . Обвинувачений повідомив, що знайшов телефон і його продав хлопцю по імені ОСОБА_21 . Обвинувачений ОСОБА_6 свідку ОСОБА_13 ніяких речей чи телефонів не видавав, вони тільки спілкувались. Свідок не пам`ятає, коли потерпілий звернувся із заявою про зникнення телефона. Це було після спілкування з ОСОБА_14 , після одного із спілкувань, бо вони спілкувались не один раз, і у відділку, і не в службовій обстановці. З людиною на ім`я ОСОБА_21 , якому ОСОБА_14 продав телефон, свідок не спілкувався. Під час спілкування з ОСОБА_14 , свідок не погрожував, не застосовував ніяких заходів фізичного чи психологічного впливу. Роз`яснювали, що потрібно повернути телефон. Але ОСОБА_6 казав, що телефона немає, то він в ОСОБА_11 , то не міг його найти. Ніяких погроз з боку свідка не було, тим більше, ОСОБА_6 ніколи не ходив сам, він завжди був з кимось. ОСОБА_14 тільки обіцяв свідкові, що принесе телефон, але не приносив. Свідок пояснював, що потрібно повернути телефон власнику та роз`яснював, щоб не було матеріального збитку та претензій. ОСОБА_22 сказав що забере телефон і на тому все. Свідок телефона у ОСОБА_6 не отримува.

-протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 01.10.2023р. згідно якого ОСОБА_5 (Т.1 А.С. 79);

-фотокопією коробки мобільного телефону Redmi моделі «Note 12», із зазначенням ІМЕІ НОМЕР_2 , ІМЕІ 2: НОМЕР_3 та серійного номеру телефона, а також копією квитанції про придбання мобільного телефону Redmi моделі «Note 12» (Т. 1 а.с. 84, 85),

-заявою ОСОБА_6 , в якій він вказав що видає мобільного телефону ІМЕІ НОМЕР_2 , ІМЕІ 2: НОМЕР_3 , який він знайшов 22.09.2023р. в межах с. Молодецьке і викинувши сім карти користувався ним протягом доби а в подальшому дав в користування знайомому ОСОБА_11 з правом викупу (Т1 а.с. 88);

-протоколом отримання виданих предметів, згідно якого ОСОБА_6 , видав старшому слідчому СВВП № 1 Уманського РУП мобільний телефон Xiomi Redmi моделі «Note 12», ІМЕІ НОМЕР_2 , ІМЕІ 2: НОМЕР_3 (Т1 а.с. 89);

-протоколом огляду предметів з фото таблицями (Т.1 а.с. 90,91);

-висновком експерта № СЕ-19/124-23/11718-ТВ від 10.10.2023р. з фото таблицями, згідно якого ринкова вартість бувшого у використанні мобільного телефону марки Redmi Note 12 Рro, станом на 22.09.2023р. становить 8900 грн., а ринкова вартість бувшого у використанні прозорого чохла до мобільного телефону Redmi Note 12 Рro, станом на 22.09.2023р. становить 123 грн. (Т1 а.с. 96-100).

Аналізуючи сукупність всіх досліджених у судовому засіданні доказів, допустимість, належність та достовірність яких не викликає жодних сумнівів, суд, розглядаючи кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення, знаходить із достовірністю встановленими та доведеними викладені у вироку фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, та вважає доведеною вину ОСОБА_6 у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчинена в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України.

При цьому суд враховує, що показання потерпілого та свідків щодо обставин вчинення кримінального правопорушення повністю узгоджуються із письмовими доказами, а тому суд бере їх до уваги та враховує при встановлені обставин вчинення кримінального правопорушення.

Пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , що він не здійснював крадіжку мобільного телефону спростовуються показами потерпілого, свідків, письмовими доказами, які повністю узгоджуються між собою та іншими доказами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні поряд з іншим підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення - час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення, а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення.

Відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права, що в тому числі закріплено положеннями ч. 5 ст. 9 КПК України щодо застосування кримінального процесуального законодавства України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, як один з принципів законності, визначених серед інших засадами кримінального провадження.

Так, у справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06 грудня 1998 року (п.146) Євпропейський Суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь який сумнів має тлумачитися на користь підсудного. (Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of December 1998, Series A no.146, p.33, § 77).

Аналогічне відображення принципів презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини міститься і в положеннях ст.62 Конституції України та ст.17 КПК України.

Згідно позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 20 березня 2018 року у справі №753/11828/13-к, у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які безпосередньо стосуються фактів справи, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх.

Порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура), це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (постанова Верховного суду України від 16 березня 2017 року у справі №671/463/15-к).

У даному кримінальному провадженні порядок, встановлений КПК України дотримано, при цьому, суд при оцінці доказів враховує, що згідно зі ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до вимог ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Наведені судом вище докази, згідно вимог ст. ст. 85, 86 КПК України, є належними та допустимими.

Поряд з цим, слід зазначити, що підстав для визнання доказів недопустимими судом не встановлено, оскільки під час судового розгляду не було встановлено фактів істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників кримінального провадження, регламентованих положеннями ст. 87 КПК України.

При оцінці доказів суд дійшов вказаних висновків, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 87 КПК України визначено, що для визнання доказу недопустимим необхідно встановити, що при його отриманні були істотно порушені права і свободи людини, гарантовані Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Разом з тим, ч. 2 ст. 87 КПК України встановлює, яке саме порушення суд має визнати істотним, істотність порушення прав і свобод у інших випадках має вирішуватися судом, виходячи з обставин порушення та їх впливу на отримання доказів.

Згідно постанови Верховного Суду від 01 грудня 2020 року у справі №318/292/18 вищенаведені норми процесуального закону не передбачають, що будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості, з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК України істотним та яким саме чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи.

У постановах від 28 січня 2020 року у справі №359/7742/17 та від 8 жовтня 2019 року у справі №639/8329/14-к Верховний Суд зазначив, що вирішуючи питання про застосування правил статті 87 КПК України до наданих сторонами доказів, Суд повинен виходити з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 8 жовтня 2019 року у справі №639/8329/14-к, суд, визнаючи доказ недопустимим відповідно до частини 2 або 3 статті 87 КПК України, має зазначити, який саме пункт цих положень став підставою для такого рішення. Якщо суд визнає доказ недопустимим з посиланням на частину 1 статті 87 КПК України, він має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Обґрунтовуючи наявність такого порушення, суд має послатися на конкретні норми Конституції та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи, і за потреби на практику відповідних органів, уповноважених тлумачити ці норми. Крім того, суд, вирішуючи питання щодо недопустимості доказу з точки зору частини 1 статті 87 КПК, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, що воно зумовило визнання такого доказу недопустимим.

В постанові від 06 липня 2021 року у справі №720/49/19 Верховний Суд зазначив, що будь-яке процесуальне порушення, допущене в ході збирання доказів, саме по собі не може бути підставою для визнання їх недопустимими, а тому, за наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів, визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли вони: прямо та істотно порушують права і свободи людини; та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які не видалося за можливе усунути в ході судового розгляду.

Безумовно, істотним порушенням фундаментальних прав і свобод особи є отримання доказів, внаслідок поганого поводження, порушення права не свідчити проти себе та на правову допомогу захисника, що не може бути прийнятним в системі правосуддя.

Водночас, порушення тих чи інших численних формальностей, які регулюють порядок проведення кримінального розслідування чи вчинення окремих процесуальних дій, які жодним чином не зачіпають права і свободи особи, мають оцінюватися, виходячи з балансу конкуруючих інтересів: потреби суспільства у розкритті злочину і покаранні злочинця та важливості цих формальностей для забезпечення справедливості розгляду справи в цілому.

В постанові від 15.02.2018 року у справі №357/14462/14-к Верховний Суд вказав, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів.

А тому, виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що підстав, передбачених ст.87 КПК України для визнання наданих стороною обвинувачення доказів недопустимими у даному кримінальному провадженні немає, оскільки визнання доказів недопустими в розрізі положень ст. 87 КПК України може мати місце не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Щодо клопотання про визнання недопустимим доказом протоколу допиту свідка ОСОБА_13 від 17.04.2024р., то свідок ОСОБА_13 був допитаний безпосередньо в судовому засіданні після посилання на нього обвинуваченим як на особу, якій був ним виданий мобільний телефон, однак викладена ОСОБА_6 версія не знайшла свого підтвердження та в свою чергу спростовується показами свідка ОСОБА_23 даними ним безпосередньо в судовому засіданні та письмовими доказами, а тому суд визнає необгрунтованим клопотання адвоката про визнання недопустимим доказом протоколу допиту свідка ОСОБА_13 від 17.04.2024р., приймає покази свідка ОСОБА_13 надані ним безпосередньо в судовому засіданні до уваги та враховує при встановлені обставин вчинення кримінального правопорушення.

Свідок ОСОБА_24 в судовому засіданні підтвердив обставини, які викладені в обвинуваченні щодо фактичних обставин та суд оцінює його покази критично, оскільки, як повідомив в судовому засіданні сам свідок, він знайомий з обвинуваченим ОСОБА_6 , суд розцінює їх стосунки як дружні, а його показання частково спрямовані на уникнення відповідальності за вчинене обвинуваченим ОСОБА_6

Неспроможними й такими, що не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону є доводи обвинуваченого та захисника про відсутність у нього умислу на викрадення мобільного телефону, оскільки в його діях вбачається привласнення майна як знахідки.

Положеннями ст. 337 ЦК України, які регулюють цивільно-правові відносини з приводу знахідки, передбачено, що особа, яка знайшла річ, повинна негайно повідомити про знайдену річ особі, яка її загубила, а у разі якщо така особа або її місцезнаходження невідомі, то заявити про знахідку до Національної поліції або органів місцевого самоврядування.

Частина четверта статті 185 КК України, встановлює кримінальну відповідальність за таємне викрадення чужого майна в умовах воєнного стану; вона охороняє право власності і забороняє вчиняти зазначені у ній дії.

Ця норма містить обов`язкові ознаки складу злочину, які виокремлюють (ідентифікують) фактично вчинені дії як крадіжку й відрізняють її від діянь, що посягають на інші об`єкти кримінально-правової охорони, або від фактів, які зумовлюють виникнення інших (некримінальних) правовідносин.

Визначальною ознакою крадіжки є суб`єктивна сторона цього злочину, тобто психічне ставлення винної особи до вчинюваних нею дій. Така особа розуміє, що заволодіває чужим майном, усвідомлює, що воно належить конкретному власнику і що вона обертає його на свою користь протиправно шляхом таємного викрадення.

Зміст суб`єктивної сторони цього діяння розкривається через предмет і об`єктивну сторону цього злочину, зокрема через його зовнішні поведінкові ознаки - місце, час, спосіб та обставини скоєння злочину.

Предметом крадіжки завжди є будь-яке чуже майно чи майнові права на нього. Нерідко це майно може знаходитися на відкритій місцевості, у місцях загального користування чи перебувати в іншому доступному місці. Правовий режим такого майна не завжди означає, що воно є нічийним, таким, від якого власник відмовився чи втратив з ним зв`язок.

Для визначення спрямованості умислу особи у момент заволодіння майном судовою практикою вироблені критерії, що дають можливість провести розмежування зазначених вище діянь, які знайшли своє відображення у відповідних рішеннях вищих судових інстанцій (постанова Верховного Суду України від 06.03.2014 року у справі 5-2кс14, постанова ККС Верховного Суду від 18.07.2019 року у справі № 761/31918/14-к).

Про те, що майно, доступ до якого був неутруднений, має власника, що воно тимчасово з якихось причин опинилося поза увагою останнього, що власник фактично не втратив над ним контроль і завжди може його поновити, а також те, що особа, яка виявляє таке майно й заволодіває ним, фактично викрадає його, можуть свідчити такі обставини:

- індивідуальні відмінні ознаки предмета майна (тип, вид, найменування, особливості тощо), з вигляду яких винна особа в змозі визначити власника майна;

- конкретна характеристика місця перебування майна на момент його виявлення, яка дає можливість визначити (побачити, виявити) межі приватності місця знаходження майна;

- зазвичай нетривалий час, упродовж якого у винної особи визріває і реалізується намір заволодіти майном;

- причини появи майна на місці виявлення, умови та обставини його перебування там, з яких можна визначити ознаки належності майна конкретній особі та простежити її зв`язок з ним.

Про умисел на викрадення майна за аналізованих підстав може свідчити поведінка винної особи під час та після злочину. Навіть якщо ця особа до виявлення майна мала якийсь свій порядок дій, після його виявлення відмовляється від своїх планів, заволодіває майном і зникає з місця події.

Так в ході розгляду кримінального провадження було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 витягнув сім-карту з мобільного телефону, і не намагався знайти власника мобільного телефону шляхом встановленні їх в інший мобільний пристрій, чи в інший спосіб.

З урахуванням вищевказаних доказів, проаналізувавши їх в сукупності, суд не приймає до уваги версію обвинуваченого та захисту щодо відсутності умислу на здійснення таємного викрадення майна, оскільки вони спростовуються показаннями потерпілого та частково свідків, які повністю узгоджуються між собою та матеріалами справи, доповнюють одне одного, тому суд вважає їх правдивими та достовірними.

Оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, вважає докази належними, допустимими, достовірними й такими, що в своїй сукупності беззаперечно та поза розумним сумнівом доводять винуватість обвинуваченого та кваліфікує дії ОСОБА_6 , за ч. 4 ст. 185 КК України, кваліфікуючою ознакою якого є таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 12 КК України закон відносить злочин вчинений обвинуваченим до тяжких злочинів.

Обставини, яка пом`якшують покарання ОСОБА_6 згідно ст. 66 КК України судом не встановлені.

Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого відповідно до ст. 67 КК України не встановлені.

Відповідно до ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акту.

Суд також враховує дані, які характеризують ОСОБА_6 , який по місцю проживання характеризується посередньо, спосіб його життя та його соціальні звязки.

З урахуванням наведеного, даних про особу обвинуваченого, суд вважає за необхідне призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України, застосувавши до нього ст. ст. 75, 76 КК України, так як на думку суду його можливо виправити і перевиховати без ізоляції від суспільства, оскільки таке покарання є необхідним, достатнім, справедливим і пропорційним для його виправлення та попередження нових злочинів й таким, що відповідає принципу індивідуалізації та невідворотності кримінального покарання.

Судові витрати покласти на ОСОБА_6

Цивільний позов по справі не заявлено.

Долю речових доказів вирішити згідно вимог ст. 100 КПК України.

Арешт на майно не накладався.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 , не обирався.

Керуючись ст. ст. 370, 373, 374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, і призначити покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю один рік.

Згідно ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_6 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця роботи та проживання.

Стягнути з ОСОБА_6 за проведення судово-товарознавчої експертизи №СЕ-19/124-23/11718-ТВ від 10.10.2023 року в дохід держави 1434 грн. 00 коп.

Речові докази у кримінальному провадженні:

- мобільний телефон марки Redmi моделі Note 12 Pro, та прозорий чохол до мобільного телефону марки Redmi моделі Note 12 Pro, якіповернуто під зберігальну розписку потерпілому ОСОБА_5 , залишити в повне його розпорядження звільнивши його від зберігальної розписки.

Вирок може бути оскаржено з підстав, передбачених ст. 394 КПК України до Черкаського апеляційного суду впродовж тридцяти днів з дня його проголошення через Маньківський районний суд Черкаської області.

Копію вироку суду після його проголошення негайно вручити засудженому та прокурору.

Роз`яснити учасникам процесу їх право подавати клопотання про помилування, право на ознайомлення із журналом судового засідання і подачу на нього письмових зауважень.

Суддя ОСОБА_1