КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 25 січня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 25 січня 2024 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів та застосовано до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у виді застави у розмірі 12 000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 36 336 000 гривень.

Таке рішення суд, враховуючи тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих йому злочинів, які відносяться до категорії нетяжких, тяжких та особливо тяжких, тривалість перебування обвинуваченого під вартою, а також особу обвинуваченого, його суспільну та професійну характеристики, соціальні зв`язки та стан здоров`я, який є задовільним та відповідає наявній хронічній патології, у зв`язку з чим обвинувачений перебуває під динамічним наглядом медичних працівників Київської ММЧ, та надавши оцінку доводам, які наведені стороною обвинувачення та захисту, мотивував існуванням ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та їх незмінності, зокрема можливості ОСОБА_6 переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки інкриміновані ОСОБА_7 , відповідно до обвинувального акту, події, мали місце впродовж певного, тривалого часу, а отже, наявність вказаних ризиків є досить ймовірною, враховуючи його вік, відносини з потерпілими та свідками, їх вік та соціальний стан, а також стан суспільства та держави - воєнний стан, та прийшов до висновку, що саме обраний запобіжний захід - тримання під ____________________________________________________________

Справа №11-кп/824/2717/2024 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8

Категорія: ч. 4 ст. 152 КК України Доповідач ОСОБА_1

вартою, відповідає особистості обвинуваченого та встановленим обставинам - наявності ризикам, які є запобіжником саме належної процесуальної поведінки та співіснування з суспільством, у зв`язку з чим його продовжив.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 , вважаючи ухвалу суду незаконною, просить її скасувати та ухвалити нову, якою обрати до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з носінням електронного засобу контролю за місцем його реєстрації, та/або визначити розмір застави, в розмірі, передбаченому п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України - від 80 до 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що чергове продовження строків тримання під вартою з непомірно великим для обвинуваченого та його сім`ї розміром застави, є неправомірним, оскільки тримання під вартою не є мірою заочного покарання, а є методом дотримання підозрюваним належної процесуальної поведінки визначеної КПК України, але в даній ситуації обвинувачений ОСОБА_6 відбуває покарання без вироку суду та тривалий час утримується під вартою, а саме 3 роки 2 місяці, що є грубим порушенням прав обвинуваченого та виходить за всі допустимі межі уявного забезпечення процесуальної поведінки та досягнення мети кримінального провадження.

Вказує й на те, що ОСОБА_9 під час затримання та проведення обшуків опору не чинив, до суду для вирішення питання щодо обрання йому запобіжного заходу прибув самостійно, весь цей час не переховувався від органів досудового розслідування та/або суду; знаходився у розшуку, але за місцем прописки не проживав, повістки отримувала його мати, тому він фактично про це не знав; не знищував, не переховував, не спотворював будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; не впливав незаконно на інших учасників справи; не перешкоджав кримінальному провадженню іншим чином та не вчиняв інших кримінальних правопорушень.

При цьому зазначає, що аналізповедінки ОСОБА_10 в аспекті вказаних обставин також свідчить про відсутність потреби застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Зокрема, це підтверджується тим, що ОСОБА_9 за час перебування в ДУ «Київський слідчий ізолятор» характеризується позитивно, жодних стягнень не має, що свідчить про те, що особа належним чином виконує покладені на нього обов`язки; до затримання також був працевлаштований, що підтверджується відповідними документами, та на даний час в разі застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, має можливість працевлаштуватись фотографом (ФОП ОСОБА_11 ); раніше до кримінальної відповідальності не притягався, що є підставою вважати, що в разі обрання менш суворого запобіжного заходу не буде вчиняти інших кримінальних правопорушень; має безліч позитивних характеристик, які знаходяться у матеріалах справи; не має жодного наміру впливати на потерпілих і прокурором не надано суду доказів, що останній має такі наміри, а це є лише припущеннями прокурора.

Крім того, вказує й на те, що за тривалий час перебування під вартою у ОСОБА_10 загостились хронічні хвороби та загальний стан здоров`я погіршився, що також слугуватиме стримуючим фактором для останнього щодо не вчинення інших кримінальних правопорушень.

Також значним стримуючим фактором є перебування ОСОБА_10 на даний час під судовим слідством у кримінальному провадженні.

Тому вважає, що клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до ОСОБА_10 є необґрунтованим, так як відсутні будь-які умови та обставини, передбачені ст.ст. 177, 178 КПК України, як підстави для застосування такого запобіжного заходу.

Окрім цього, зазначає й те, що суд першої інстанції визначив ОСОБА_12 такий розмір застави, який не відповідає матеріальному становищу обвинуваченого та його родини, в рази перебільшує навіть розмір цивільних позовів потерпілих та не відповідає об`єктивним обставинам даного кримінального провадження.

Разом з тим, на думку сторони захисту, достатнім для гарантування виконання обов`язків та помірним для обвинуваченого розміром застави у даному кримінальному провадженні може бути від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, вище зазначений розмір застави суду дозволяє застосувати п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України. При цьому сама по собі тяжкість кримінальних правопорушень не може бути підставою для тримання особи під вартою, із фактично «космічним» розміром застави, що явно не відповідає рівню життя та доходу сім`ї обвинуваченого.

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України, розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

З огляду на вказані вимоги закону апеляційний розгляд здійснено без участі сторін судового провадження, оскільки відсутні клопотання про розгляд апеляційної скарги за їх участю.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За змістом ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу, так само як і для його продовження, є зокрема наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

За змістом положень глави 18 КПК України у взаємозв`язку з вимогами ст. 331 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Розглядаючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини її життя, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону, на переконання колегії суддів, були дотримані судом першої інстанції, а доводи захисника ОСОБА_5 про відсутність підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_13 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є непереконливими.

Як убачається з матеріалів провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 , Оболонським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження № 0000890 по обвинуваченню ОСОБА_6 увчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 153 (у редакції 2001 року), ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 152 (у редакції 2001 року), ч. 1 ст. 156, ч. 3 та ч. 4 ст. 152 КК України.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_13 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд, враховуючи тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих йому злочинів, які відносяться до категорії нетяжких, тяжких та особливо тяжких, тривалість перебування обвинуваченого під вартою, а також особу обвинуваченого, його суспільну та професійну характеристики, соціальні зв`язки та стан здоров`я, який є задовільним та відповідає наявній хронічній патології, у зв`язку з чим обвинувачений перебуває під динамічним наглядом медичних працівників Київської ММЧ, та надавши оцінку доводам, які наведені стороною обвинувачення та захисту, мотивував існуванням ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та їх незмінності, зокрема можливості ОСОБА_6 переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки інкриміновані ОСОБА_7 відповідно до обвинувального акту події, мали місце впродовж певного, тривалого часу, а отже наявність вказаних ризиків є досить ймовірною, враховуючи його вік, відносини з потерпілими та свідками, їх вік та соціальний стан, а також стан суспільства та держави - воєнний стан, та прийшов до висновку, що саме обраний запобіжний захід - тримання під вартою, відповідає особистості обвинуваченого та встановленим обставинам - наявності ризикам, які є запобіжником саме належної процесуальної поведінки та співіснування з суспільством, у зв`язку з чим його продовжив.

З такими висновками суду погоджується і колегія суддів, оскільки судом об`єктивно були досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування найсуворішого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення, яке цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводи захисника ОСОБА_5 проте, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_14 жодного з більш м`яких запобіжних заходів, є безпідставними.

Так, ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Враховуючи характер та конкретні обставини висунутого ОСОБА_13 обвинувачення у вчиненні нетяжких, тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень проти статевої свободи та статевої недоторканості, у тому числі неповнолітніх та малолітніх осіб, упродовж тривалого періоду часу, найсуворіша санкція з яких передбачає покарання у виді позбавлення волі до 15 років, а також дані про особу обвинуваченого,його вік, репутацію та стан здоров`я, який є задовільним та відповідає наявній хронічній патології, у зв`язку з чим обвинувачений перебуває під динамічним наглядом медичних працівників Київської ММЧ, міцність соціальних зв`язків і майновий стан, та, з огляду на ці обставини, існування обґрунтованих ризиків, що обвинувачений, усвідомлюючи тяжкість покарання, яке йому загрожує, у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, може переховуватисявід суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, та враховуючи ту обставину, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено до спливу продовженого строку, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилається захисник ОСОБА_5 , а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження обвинуваченому ОСОБА_13 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, як і підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, колегія суддів не встановила.

Що стосується доводів захисника ОСОБА_5 про те, що чергове продовження строків тримання під вартою з непомірно великим для обвинуваченого та його сім`ї розміром застави є неправомірним, оскільки в даній ситуації обвинувачений ОСОБА_6 відбуває покарання без вироку суду та тривалий час утримується під вартою, а саме 3 роки 2 місяці, то вказані обставини жодним чином не вказують на зменшення існування зазначених вище ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, зважаючи на конкретні обставини висунутого обвинувачення, характер та тяжкість діянь, які йому інкримінується, і покарання, яке загрожує у разі визнання його винуватим у їх вчиненні.

Посилання захисника ОСОБА_5 на те, що ОСОБА_9 під час затримання та проведення обшуків опору не чинив, до суду для вирішення питання щодо обрання йому запобіжного заходу прибув самостійно, весь цей час не переховувався від органів досудового розслідування та/або суду, а знаходився у розшуку, бо за місцем прописки не проживав і повістки отримувала його мати, тому він фактично про це не знав, жодним чином не спростовує обґрунтованість існування ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого і доцільність продовження строку тримання під вартою, а також не дає достатніх підстав вважати, що обвинувачений не зможе здійснити дії, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Твердження захисника ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_9 не впливав незаконно на інших учасників справи та не має такого наміру, є безпідставними, оскільки судом встановлено факт здійснення телефонних дзвінків, пошук спроб спілкування та безпосереднє спілкування обвинуваченого з потерпілою ОСОБА_15 , як і з іншими потерпілими, що не спростовувалось самим обвинуваченим, тому враховуючи висунуте обвинувачення, як і застосовані обвинуваченим певні мовні конструкції під час такого спілкування, з великою ймовірністю існує ризик незаконного впливу на них.

Також є безпідставним і посилання захисника ОСОБА_5 на відсутність ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, оскільки, враховуючи кількість епізодів інкримінованої ОСОБА_12 злочинної діяльності, існує ймовірність того, що обвинувачений може продовжити злочинну діяльність, зокрема щодо вчинення сексуального насильства відносно малолітніх та неповнолітніх осіб, або вчинити інше кримінальне правопорушення.

Наведені захисником ОСОБА_5 дані про особу обвинуваченого ОСОБА_10 , зокрема те, що ОСОБА_9 за час перебування в ДУ «Київський слідчий ізолятор» характеризується позитивно, жодних стягнень не має, до затримання був працевлаштований, та на даний час, в разі застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, має можливість працевлаштуватись фотографом (ФОП ОСОБА_11 ), раніше до кримінальної відповідальності не притягався, має безліч позитивних характеристик, самі по собі не дозволяють зробити висновок про те, що можливість уникнення вищенаведених ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, в даному випадку може бути досягнута шляхом застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу.

Щодо посилання захисника ОСОБА_5 на те, що за тривалий час перебування під вартою у ОСОБА_10 загострились хронічні хвороби та загальний стан його здоров`я погіршився, то відомості про неможливість утримання ОСОБА_10 в умовах слідчого ізолятора за станом здоров`я - відсутні, не було долучено таких стороною захисту і до апеляційної скарги.

Що стосується прохання захисника ОСОБА_5 в апеляційній скарзі про зменшення розміру застави, оскільки розмір визначеної судом застави є непомірним для обвинуваченого та його сім`ї, то воно не підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні, у тому числі і особливо тяжких злочинів, отже суд першої інстанції, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, кількості епізодів злочинної діяльності, майнового стану обвинуваченого та положень ч. 3 ст. 183, ч. 5 ст. 182 КПК України, зменшив розмір раніше визначеної застави на такий розмір, який може забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та усунути ризики, та вірно визначив заставу у розмірі 12 000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_10 більш м`якого запобіжного заходу, що є змістом апеляційної вимоги захисника, принаймні на цій стадії судового розгляду, колегія суддів не вбачає.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Оболонського районного суду м. Києва від 25 січня 2024 року є законною та обґрунтованою, а отже, апеляційна скарга захисника ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 25 січня 2024 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, та застосовано до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у виді застави у розмірі 12 000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 36 336 000 гривень, - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________________ ____________________ _____________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3