Заводський районний суд м. Запоріжжя

Справа № 332/7523/23
Провадження №: 1-кп/332/195/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2024 р.м. Запоріжжя

Заводський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 20000293 від 12.06.2023, відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Запоріжжя, громадянина України, одруженого, має на утриманні дитину 2014 року народження, військовослужбовця військової служби за мобілізацією, водія 3 стрілецького взводу 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , солдата, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України,

встановив:

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25 лютого 2022 року за № 30 солдата ОСОБА_4 з 25 лютого 2022 року зараховано в списки особового складу частини та поставлено на всі види забезпечення. Під час проходження служби в військовій частині НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 обіймав посаду водія 3 стрілецького взводу 3 стрілецької роти.

Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому воєнний стан продовжено та діє до цього часу.

Згідно з вимогами ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст.65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією солдат ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (надалі Статуту), ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України (надалі Статуту), бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Разом з цим, солдат ОСОБА_4 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.

21 грудня 2022 року солдат ОСОБА_4 був направлений на медичний огляд військово-лікарською комісією з метою визначення придатності до військової служби в військовий госпіталь ВЧ НОМЕР_2 , в зв`язку з чим, після завершення лікування, солдат ОСОБА_4 повинен був повернутися з лікувального закладу до місця тимчасової дислокації підрозділів військової частини НОМЕР_1 (місця служби) на околицях села (інформація обмежена для запобігання несанкціонованому поширенню інформації про переміщення або розміщення Збройних Сил України чи інших утворених відповідно до законів України військових формувань, вчиненому в умовах воєнного або надзвичайного стану) Гуляйпільської територіальної громади, Пологівського району, Запорізької області після проходження ВЛК, а саме 13 січня 2023 року.

Однак солдат ОСОБА_4 , 13 січня 2023 року, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи в умовах воєнного стану, будучи зобов`язаним з`явитися на службу, не з`явився з лікувального закладу до місця тимчасової дислокації підрозділів військової частини НОМЕР_1 (місця служби) на околицях села (інформація обмежена для запобігання несанкціонованому поширенню інформації про переміщення або розміщення Збройних Сил України чи інших утворених відповідно до законів України військових формувань, вчиненому в умовах воєнного або надзвичайного стану) Гуляйпільської територіальної громади, Пологівського району, Запорізької області, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, заходів для повернення до військової частини НОМЕР_1 не приймав, про своє місцезнаходження до органів командування, в органи військового та цивільного управління не повідомляв та незаконно перебував за межами тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 (місця служби) до 22 червня 2023 року, а саме до моменту прибуття за викликом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі.

Таким чином, в період часу з 13 січня 2023 року по 21 червня 2023 року водій 3 стрілецького взводу 3 стрілецької роти ВЧ НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, в порушення вимог ст.ст.11,16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, перебуваючи в умовах воєнного стану, діючи умисно з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби, не з`явився вчасно без поважних причин з лікувального закладу до місця тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 (місця служби) на околицях села (інформація обмежена для запобігання несанкціонованому поширенню інформації про переміщення або розміщення Збройних Сил України чи інших утворених відповідно до законів України військових формувань, вчиненому в умовах воєнного або надзвичайного стану) Гуляйпільської територіальної громади Пологівського району Запорізької області, обов`язки військової служби не виконував, до місця несення військової служби безпідставно не прибував, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для з`явлення до місця несення військової служби, звернення до правоохоронних або інших державних органів чи органів військового управління не здійснив, за наявності реальної можливості для цього.

В подальшому, 22 червня 2023 року солдат ОСОБА_4 прибув за викликом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, тим самим останній закінчив вчинення кримінального правопорушення.

Суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_4 за ч.5 ст. 407 КК України, як нез`явлення військовослужбовцем (крім строкової служби) вчасно без поважних причин на службу з лікувального закладу, вчинене в умовах воєнного стану (в редакції чинній до 26.01.2023).

06 травня 2024 року між прокурором Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_6 , якому на підставі ст.37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 20000293 від 12.06.2023 та обвинуваченим ОСОБА_4 , за участю захисника ОСОБА_5 , укладена угода про визнання винуватості, відповідно до вимог ст.ст. 468, 469, 472 КПК України.

Відповідно до вказаної угоди, ОСОБА_4 беззастережно визнає свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

Сторонами узгоджено, що з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, його щирого каяття, беззастережного визнання винуватості, активного сприяння розкриттю злочину, а також те, що ОСОБА_4 приймав участь у відсічі збройної агресії Російської Федерації на території України, сторони вважають за можливе при затвердженні угоди призначити ОСОБА_4 покарання за ч.5 ст.407 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, та погоджуються на призначення останньому основного покарання, нижче від найнижчої межі, ніж передбачено санкцією ч.5 ст.407 КК України у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі.

Враховуючи, що ОСОБА_4 є військовослужбовцем, і до нього може бути застосовано тримання в дисциплінарному батальйоні, передбачене ст.62 КК України, з урахуванням особистості обвинуваченого, конкретних обставин кримінального провадження, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих покарання обставин, сторони дійшли висновку про можливість призначення ОСОБА_4 покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні замість позбавлення волі.

Сторони дійшли остаточної згоди на призначення ОСОБА_4 , остаточного покарання за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.407 КК України, із застосуванням ст.ст.62, 69 КК України, у вигляді 2 (двох) років тримання в дисциплінарному батальйоні.

В угоді передбачені наслідки її укладення, затвердження та невиконання, які роз`яснені обвинуваченому.

Прокурор просив затвердити угоду про визнання винуватості та призначити ОСОБА_4 узгоджену міру покарання.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав у повному обсязі, розкаявся у вчиненому та пояснив, що під час укладення угоди діяв добровільно, розуміє свої права та наслідки укладення угоди про визнання винуватості, просив суд затвердити угоду про визнання винуватості судом, дав згоду на застосування узгодженого виду покарання, розуміє, що умисне невиконання угоди є підставою для притягнення його до кримінальної відповідальності за ст.389-1 КК України.

Захисник ОСОБА_5 підтримав позицію підзахисного та просив призначити обвинуваченому узгоджену міру покарання, зазначив що будь-якого тиску на обвинуваченого вчинено не було, всі дії є добровільними, укладення угоди відбувалося в його присутності.

Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості, суд дійшов до такого висновку.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.468 КПК України, у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Відповідно до ч.2 ст.469 КПК України, угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого.

Згідно з п.1 ч.4 ст.469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів.

Відповідно до абз.5 ч.4 ст.469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

Відповідно до ст.472 КПК України в угоді про визнання винуватості зазначаються її сторони, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, беззастережне визнання підозрюваним чи обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, обов`язки підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою (якщо відповідні домовленості мали місце), умови часткового звільнення підозрюваного, обвинуваченого від цивільної відповідальності у вигляді відшкодування державі збитків внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, узгоджене покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, умови застосування спеціальної конфіскації, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди.

В угоді зазначається дата її укладення та вона скріплюється підписами сторін.

Згідно з частиною 3 ст.474 КПК України якщо угоди досягнуто під час судового провадження, суд невідкладно зупиняє проведення процесуальних дій і переходить до розгляду угоди.

ОСОБА_4 обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.5 ст.407 КК України та яке згідно зі ст. 12 КК України належать до категорії тяжких злочинів.

Вчиненим злочином завдана шкода лише державним та суспільним інтересам.

Кримінальним правопорушенням шкоду майнового характеру не завдано.

Встановлено, що сторони кримінального провадження уклали угоду про визнання винуватості, зміст якої відповідає вимогам ст. 472 КПК України. При укладенні угоди про визнання винуватості прокурором враховані обставини, визначені ст. 470 КПК України.

Судом встановлено, що умови даної угоди відповідають вимогам КПК України та КК України.

При цьому, судом з`ясовано, що ОСОБА_4 цілком розуміє роз`яснені йому права, визначені ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 відповідно до ст.66 КК України визнаються з`явлення із зізнанням, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_4 відповідно до ст.67 КК України не встановлені.

Вивченням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_4 встановлено, що він є військовослужбовцем, за місцем служби характеризується посередньо, одружений, має на утриманні дитину 2014 року народження, під наглядом у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, з 1997 року по 2004 рік був неодноразово оглянутий лікарем-психіатром із встановленням діагнозу; проходить військову службу за мобілізацією, раніше не судимий, вперше притягається до відповідальності, має місце постійного проживання.

Домовленості сторін угоди при узгодженні покарання не мають виходити за межі загальних та спеціальних засад призначення покарання, встановлених законом України про кримінальну відповідальність. Зокрема, сторони мають узгоджувати покарання, враховуючи: - положення пунктів 1 - 2 ч.1 ст.65 КК, тобто 1) у межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.53 КК, та 2) відповідно до положень Загальної частини КК. Зокрема, у випадку, коли в санкції статті (санкції частини статті), що передбачає відповідальність за вчинений злочин, не встановлено мінімальної межі покарання, сторони мають виходити із положень розділу X Загальної частини КК; - ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (п. 3 ч. 1 ст. 65 КК). За наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного сторони угоди з огляду на положення статей 65, 75 КК мають право, використовуючи положення ст. 69 КК, узгоджувати: а) основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, або б) інше основне покарання, більш м`який його вид, не зазначений у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК за цей злочин; в) не визначати додаткове покарання, передбачене у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК як обов`язкове, за винятком випадків, встановлених ч. 2 ст. 69 КК.

Врахування означених вимог кримінального закону має бути відображено у змісті угоди, а узгоджена міра покарання повинна мати конкретний вираз.

Враховуючи співпрацю ОСОБА_4 зі стороною обвинувачення, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а саме: з`явлення із зізнанням, щире каяття, яке полягає у тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалась, активне сприяння у розкритті злочину, а також те, що ОСОБА_4 брав участь у відсічі збройної агресії Російської Федерації, вчинення кримінального правопорушення вперше, відсутності обтяжуючих обставин, даних про особу обвинуваченого, сторони узгодили покарання із застосуванням статті 69 КК України у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі, суд дійшов до висновку, що узгоджений сторонами із застосуванням ст. 69 КК України більш м`який вид основного покарання, не зазначений в санкції ч.5 ст.407 КК України, відповідає обставинам справи та не суперечить вимогам закону.

Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Виходячи із положень ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч.1 ст.69 КК України (в редакції на час вчинення кримінального правопорушення) за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Відповідно до ст. 62 КК України покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні призначається військовослужбовцям строкової служби, військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом, особам офіцерського складу, які проходять кадрову військову службу, особам офіцерського складу, які проходять військову службу за призовом, військовослужбовцям, призваним на військову службу під час мобілізації, на особливий період, військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (крім військовослужбовців-жінок) на строк від шести місяців до двох років у випадках, передбачених цим Кодексом, а також якщо суд, враховуючи обставини справи та особу засудженого, вважатиме за можливе замінити позбавлення волі на строк не більше двох років триманням у дисциплінарному батальйоні на той самий строк.

Враховуючи, що ОСОБА_4 є військовослужбовцем, і до нього може бути застосовано тримання в дисциплінарному батальйоні, передбачене ст.62 КК України, з урахуванням особистості обвинуваченого, конкретних обставин кримінального провадження, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих покарання обставин, сторони дійшли висновку про можливість призначення ОСОБА_4 покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні замість позбавлення волі.

При цьому, Пленум Верховного Суду України у постанові № 15 від 28.12.96 «Про практику призначення військовослужбовцям покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні» зазначав, що покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні застосовується, у випадках коли засуджених можна залишити на військовій службі й виправити в умовах дисциплінарної частини. Цей вид покарання може бути застосований і до військовослужбовців, які вчинили злочини середньої тяжкості, тяжкі та особливо тяжкі, за умови, що суд, враховуючи особу винного й обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, дійде висновку про можливість призначення такого покарання.

Суд, переконавшись, що укладення угоди є добровільним, умови угоди не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, не суперечать вимогам закону та інтересам суспільства, правова кваліфікація кримінального правопорушення є правильною, узгоджена міра покарання відповідає характеру і тяжкості обвинувачення, суд вважає можливим затвердити угоду про визнання винуватості, визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, та призначити йому узгоджене сторонами покарання із застосуванням ст.69, 62 КК України у вигляді 2 (двох) років тримання в дисциплінарному батальйоні.

Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» від 13 грудня 2022 року № 2839-IX, який набрав чинності 27 січня 2023 року, та яким внесено зміни до ст. 69 КК України, ч. 5 ст. 407 КК України в даному випадку не застосовується, оскільки закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Оскільки умови вказаної угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим відповідають вимогам КПК та КК України, то суд врахувавши пояснення сторін кримінального провадження, дійшов до висновку про затвердження цієї угоди.

Судові витрати відсутні. Цивільний позов не заявлено.

Запобіжний захід до обвинуваченого у кримінальному провадженні не обирався, клопотань щодо обрання такого до суду не надходило.

Керуючись ч.2 ст.373, ст.ст.374, 474, 475 КПК України, суд, -

ухвалив:

Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 06 травня 2024 року в м.Запоріжжя між прокурором Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_4 .

Визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України та призначити йому узгоджене сторонами кримінального провадження покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

Відповідно до ч.1 ст.62 КК України, замінити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні строком на 2 (два) роки.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід відносно ОСОБА_4 не обирати.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 обчислювати з дня приведення вироку до виконання.

Роз`яснити ОСОБА_4 , що умисне невиконання угоди про визнання винуватості є підставою для притягнення до відповідальності, встановленої законом.

Вирок суду на підставі угоди про визнання винуватості може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення з підстав, передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Уразі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1