Провадження 1-кс/127/8572/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

адвоката ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Вінниця клопотання слідчого в ОВС слідчого відділу УСБУ у Вінницькій області майора юстиції ОСОБА_5 , про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, в рамках кримінального провадження № 0000105 внесеному до ЄРДР 07.06.2022, відносно підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тирасполь Республіки Молдова, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина Республіки Молдова,

який підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 6 ст. 111-1, ч. 2 ст. 114-2 КК України, за фіксації судового розгляду технічними засобами,-

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання слідчого в ОВС слідчого відділу УСБУ у Вінницькій області майора юстиції ОСОБА_5 , яке погоджене з прокурором, про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

Клопотання мотивовано тим, що слідчим провадиться досудове розслідування кримінального провадження № 0000105 внесеному до ЄРДР 07.06.2022, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 6 ст. 111-1, ч. 2 ст. 114-2 КК України, в ході розслідування якого виникла необхідність у обранні відносно підозрюваного ОСОБА_6 міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В ході розгляду, з матеріалів клопотання встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тирасполь Республіки Молдова, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин Республіки Молдова, обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 6 ст. 111-1, ч. 3 ст. 114-2 КК України (здійснення інформаційної діяльності у співпраці з державою-агресором та його окупаційною адміністрацією, спрямоване на підтримку держави-агресора та уникнення нею відповідальності за збройну агресію проти України, вчинене за попередньою змовою групою осіб; поширення інформації про розташування Збройних Сил України, за можливості їх ідентифікації на місцевості, якщо така інформація не розміщувалася у відкритому доступі Генеральним штабом Збройних Сил України, Міністерством оборони України або іншими уповноваженими державними органами, вчинене в умовах воєнного стану).

Так, 24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі ООН).

До складу ООН входять Україна, російська федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.

Вказані принципи закріплено декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить визначення агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, який підписаний СРСР, правонаступником якого є російська федерація.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і Російська Федерація.

Згідно з пунктами 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні своє зобов`язання згідно з принципами Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та Російська Федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та Федеральним Законом Російської Федерації від 2 березня 1999 року № 42ФЗ). Відповідно до статей 2 3 зазначеного Договору, Російська Федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований Російською Федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Упродовж 2013 року у зв`язку з демократичними процесами, які відбувалися в Україні, у представників влади російської федерації (далі рф) та службових осіб з числа керівництва збройних сил російської федерації (далі зс рф), досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, виник злочинний умисел на вчинення протиправних дій, спрямованих на порушення суверенітету і територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

Свою злочинну мету співучасники з числа представників влади та зс рф вирішили досягти шляхом розв`язання та ведення агресивної війни проти України з використанням підпорядкованих підрозділів і військовослужбовців зс рф, у тому числі дислокованих на підставі міжнародних угод на території АДРЕСА_2 , а також залучення до виконання злочинного плану інших осіб, у тому числі громадян України та російської федерації (рф), створення і фінансування не передбачених законом збройних формувань та вчинення інших злочинів.

Указаний план повною мірою відповідав та був розроблений з урахуванням принципів та підходів, викладених під час виступу начальника гш зс рф герасимова в.в. перед академією військових наук рф з доповіддю про гібридну війну в лютому 2013 року, яка у подальшому отримала назву «доктрина герасимова», де зазначалося, що з метою досягнення цілей повинна надаватися перевага невоєнним заходам (політичним, економічним, інформаційним, гуманітарним), які застосовуються з використанням протестного потенціалу населення, інформаційного протиборства, а також воєнним заходам прихованого характеру.

У подальшому, з грудня 2013 року до лютого 2014 року, для забезпечення схвалення та підтримки громадянами рф і мешканцями південно-східних регіонів України злочинних діянь, спрямованих на порушення суверенітету і територіальної цілісності України та встановлення впливу і вагомості рф на світовій арені, представники влади та зс рф, на виконання спільного злочинного плану, організували із застосуванням засобів масової інформації розпалювання в Україні національної ворожнечі шляхом ведення інформаційно-пропагандистської підривної діяльності.

Одночасно, за допомогою засобів масової інформації здійснюється спотворення свідомості частини населення України з метою зміни світоглядних основ, зародження сумніву в необхідності та доцільності спільного існування в рамках самостійної, унітарної, суверенної держави Україна з європейським вектором розвитку, підбурювання до міжетнічних конфліктів, розпалювання сепаратистських настроїв серед населення окремих регіонів України ( АДРЕСА_2 та південно-східних областей), провокування національних зіткнень, формування хибного образу частини українського населення як «націонал-фашистів», які мають інші духовні та моральні цінності та пропагують культ насильства та знущання над російськомовним населенням України.

Вказаним фактам, також передували події 2 вересня 1990 року, де на II Надзвичайному З`їзді депутатів усіх рівнів Придністров`я, в Тирасполі Придністровська Молдавська Радянська Соціалістична Республіка (ПМРСР) проголошена як радянська республіка в складі СРСР. Проте, 22 грудня 1990 року президент СРСР ОСОБА_7 підписав указ «Про заходи щодо нормалізації обстановки в РСР ОСОБА_8 », в 4-му пункті якого ухвалювалося «вважати такими, що не мають юридичної сили рішення II з`їзду депутатів Рад різних рівнів з деяких населених пунктів Придністров`я від 2 вересня 1990 року про проголошення Молдавської Придністровської Радянської Соціалістичної Республіки». В подальшому, 25 серпня 1991 року Верховна Рада ПМРСР прийняла «Декларацію про незалежність ПМРСР» та 5 листопада 1991 року, у зв`язку з розпадом СРСР, ПМРСР перейменована в Придністровську Молдавську Республіку (ПМР).

У 2006 року в невизнаній республіці провели референдум. Згідно з офіційними результатами громадяни висловилися за незалежність самопроголошеної республіки від Молдови і майбутню інтеграцію з Росією.

У грудні 2013 року Верховна рада Придністров`я в першому читанні прийняла законопроект про застосування на території невизнаної республіки російського федерального законодавства. В березні 2014-го Верховна рада Придністров`я попросила держдуму росії розробити закон, який дозволив би прийняти невизнану республіку до складу Росії.

Таким чином, підпорядкованими російській федерації військами на вказаних територіях Придністров`я Республіки Молдова проголошено «Придністровську Молдавську Республіку» (далі ПМР) і встановлено окупаційну адміністрацію Російської Федерації як органи ПМР.

У межах силового блоку вказаної окупаційної адміністрації російської федерації створено орган «Міністерство оборони ПМР», до функцій якого належить силове забезпечення функціонування ПМР, тобто забезпечення окупації російської федерації території Придністров`я.

Так, 24 вересня 2015 року Указом Президента України затверджено нову редакцію Воєнної доктрини України, яка до числа актуальних військових загроз відносить «присутність військового контингенту російської федерації в Придністровському регіоні Республіки ОСОБА_8 , який може бути використаний для дестабілізації ситуації в південних регіонах України».

Крім цього, Парламентською Асамблеєю Ради Європи у висновку № 300 від 15.03.2022 прийнято рішення, згідно з яким самопроголошена Придністровська республіка визнано зоною російської окупації.

Таким чином, на порушення процедур, визначених Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року, положенням заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975, вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV) від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ) та іншим міжнародно-правовим актам представниками влади російської федерації сплановано, підготовлено і розв`язано агресивну війну проти України, яка розпочата 20 лютого 2014 року та триває по теперішній час.

У зв`язку із викладеним постановою Верховної Ради України №129-VIII від 27.01.2015 російську федерацію визнано державою-агресором.

24 лютого 2022 року указом Президента Володимира Зеленського № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України.

Усвідомлюючи усі вказані обставини ОСОБА_6 , переслідуючи злочинний умисел на здійснення інформаційної діяльності у співпраці з державою-агресором та його окупаційною адміністрацією, спрямований на підтримку держави-агресора, у невстановлений досудовим розслідуванням час вступив до складу організаційно-аналітичного відділу ІНФОРМАЦІЯ_2 » ПМР (далі ІНФОРМАЦІЯ_3 ). На виконання своїх посадових обов`язків ОСОБА_6 у співпраці з представником збройних сил російської федерації ОСОБА_9 , який перебуває у складі окупаційної адміністрації ПМР, будучи підконтрольним та підзвітним йому, на виконання вказівок начальника ГУ МО ПМР ОСОБА_10 , заступника начальника ГУ МО ПМР ОСОБА_11 , начальника організаційно-аналітичного відділу ОСОБА_12 , разом зі співробітниками організаційно-аналітичного відділу ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та іншими невстановленими особами здійснює адміністрування та наповнення неофіційних каналів ІНФОРМАЦІЯ_3 », серед яких канали під назвами « ОСОБА_15 », « ІНФОРМАЦІЯ_5 » та «Mediakiller».

При цьому, у невстановлений досудовим розслідуванням час, у зв`язку із початком повномасштабного вторгнення збройних сил російської федерації в Україну 24 лютого 2022 року, діючи умисно, з метою підтримки збройної агресії російської федерації проти України, перебуваючи у м. Тирасполі Республіки Молдова, продовжуючи виконання своїх злочинних функцій співробітників ГУ МО ПМР, ОСОБА_6 разом із ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та іншими невстановленими співробітниками ГУ МО ПМР та ОСОБА_9 вступили у змову щодо здійснення інформаційної діяльності на підтримку агресії російської федерації проти України шляхом отримання від невстановлених слідством осіб інформації, її аналізу, створення на її основі відповідних, у тому числі спотворених і підведених під російські наративи, інформаційних повідомлень та поширення їх за допомогою вказаних каналів у «Telegram».

Загалом, у період із березня 2022 року по теперішній час, перебуваючи у м. Тирасполі Республіки Молдова, з метою реалізації вказаного злочинного умислу, ОСОБА_6 шляхом розміщення матеріалів у вказаному каналі « ІНФОРМАЦІЯ_6 » (інтернет-адреса ІНФОРМАЦІЯ_7 здійснює поширення публікацій, спрямованих на підтримку дій російської федерації як держави-агресора, її збройних формувань та на уникнення нею відповідальності за збройну агресію проти України.

Окрім того, у невстановлений досудовим розслідуванням час, у зв`язку із початком повномасштабного вторгнення збройних сил російської федерації в Україну 24 лютого 2022 року, діючи умисно, з метою підтримки збройної агресії російської федерації проти України та перешкоджання здійсненню Збройними Силами України її відсічі, перебуваючи у м. Тирасполі Республіки Молдова, продовжуючи виконання злочинних функцій, як співробітник ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 вжив заходів з аналізу та несанкціонованого поширення інформації про розташування Збройних Сил України, отриманої від невстановлених на даний час досудовим розслідуванням осіб.

При цьому у березні 2022 року ОСОБА_6 з метою реалізації вказаного умислу систематично розміщував на каналі « ІНФОРМАЦІЯ_6 » інтернет-сервісу « ОСОБА_17 » (інтернет-адреса ІНФОРМАЦІЯ_7 публікації з пропозиціями надання йому відомостей щодо розміщення ЗС України, а також матеріалів із географічними координатами, адресами розташування об`єктів, підрозділів та військової техніки ЗС України, їх фото, оснащенням та позначенням їх місцезнаходження на карті.

02 квітня 2022 року, реалізовуючи злочинний умисел, ОСОБА_6 розмістив у вказаному каналі « ІНФОРМАЦІЯ_6 » публікації із зазначенням адрес та об`єктів розташування підрозділів Сил територіальної оборони ЗС України у АДРЕСА_3 та їх оснащення.

12 квітня 2022 року, продовжуючи злочинну діяльність, ОСОБА_6 розмістив у вказаному каналі « ІНФОРМАЦІЯ_6 » публікацію із зазначенням географічних координат, адрес та об`єктів розташування підрозділів ЗС України у АДРЕСА_3 та позначенням їх місцезнаходження на карті.

18 квітня 2022 року, продовжуючи реалізацію злочинного умислу, ОСОБА_6 розмістив у вказаному каналі « ІНФОРМАЦІЯ_6 » публікацію із зазначенням географічних координат і об`єктів розташування військової техніки ЗС України у АДРЕСА_4 , найменувань такої техніки та позначенням їх місцезнаходження на карті.

Крім того, 30 липня 2022 року ОСОБА_6 поширив у вказаному каналі « ІНФОРМАЦІЯ_6 » публікацію із зазначенням адреси та об`єкта розташування підрозділу Сил територіальної оборони ЗС України у АДРЕСА_3 та його оснащення.

У зв`язку із наявністю достатніх доказів для підозри особи у вчиненні злочину 17.08.2022 ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 6 ст. 111-1, ч. 3 ст. 114-2 КК України, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 111, ч. 1 ст. 135, п. 3 ч. 1 ст. 276, ч. 1 ст. 278 КПК України.

ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, санкцією ч. 6 ст. 111-1 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від десяти до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатись певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна або без такої.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_6 доводиться зібраними під час досудового розслідування доказами, а саме: протоколом огляду від 10.08.2022, протоколом огляду від 11.08.2022, протоколом огляду від 15.09.2022, протоколами огляду від 16.02.2023, протоколами за результатами негласних слідчих (розшукових) дій, а також іншими матеріалами кримінального провадження у їх сукупності.

Повістки про виклик ОСОБА_6 на 20, 22 та 23 серпня 2024 року для допиту його як підозрюваного, проведення інших слідчих та процесуальних дій направлено йому електронною поштою, ознайомлення із ними підтверджується матеріалами кримінального провадження.

Підозрюваний ОСОБА_6 на виклики слідчого не з`являється, про причини неявки не повідомляє, а його перебування на території м. Тирасполя Республіки Молдова, унеможливлює проведення необхідних досудовому розслідуванню процесуальних дій. У зв`язку із цим 25.08.2022 підозрюваного ОСОБА_6 оголошено у державний, міждержавний та міжнародний розшук.

Підставою обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, подальшого його продовження, є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 злочинів, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 6 ст. 111-1, ч. 2 ст. 114-2 КК України, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Наразі існують наступні обґрунтовані ризики:

- у ОСОБА_6 наявні можливості переховуватись від органу досудового розслідування та суду на території м. Тирасполі Республіки Молдова, на території якої він проживає; на ймовірність реалізації вказаного ризику також впливає тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваному у разі визнання його винуватим у злочинах, у вчиненні яких він підозрюються (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України);

- ОСОБА_6 може вчинити інше кримінальне правопорушення, зокрема проти основ національної безпеки України, а також миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, зважаючи на обставини вчинення ним злочинів, у вчиненні яких він підозрюється, у тому числі антиукраїнські ідеологічні мотиви їх вчиення (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України).

З огляду на викладене, наявні реальні підстави вважати, що ОСОБА_6 можуть бути вчиненні дії, визначені п.п. 1, 5, ч. 1 ст. 177 КПК України, що у свою чергу дає підстави для обрання відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Досудовим розслідуванням установлено, що ОСОБА_6 постійно перебуває на території Республіки Молдова.

У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26.07.2001 ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109114-2, 258258-6, 260, 261, 437442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто, згідно із п. 5 ч. 1 ст. 176 КПК України, тримання під вартою.

Абзацом 8 ч. 5 ст. 183 КПК України передбачено, що під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109114-2, 258258-6, 260, 261, 402405, 407, 408, 429, 437442 Кримінального кодексу України.

Відповідно до вимог пункту 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до ч. 6 ст. 193 КПК України, слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук.

Згідно з ч. 4 ст. 197 КПК України у разі постановлення слідчим суддею, судом ухвали про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного, обвинуваченого на підставі частини шостої статті 193 цього Кодексу строк дії такої ухвали не зазначається.

Таким чином, з урахуванням викладеного вище, жоден з більш м`яких запобіжних заходів, передбачених пунктами 14 ч. 1 ст. 176 КПК України не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, слідчий просив слідчого суддю клопотання задовольнити.

В судовому засіданні прокурор клопотання підтримав за обставин викладених в ньому.

Захисник в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання.

Заслухавши доводи прокурора, захисника, дослідивши матеріали клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

Встановлено, що 07.06.2021 до ЄРДР за № 0000105 внесено відомості за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 6 ст. 111-1, ч. 2 ст. 114-2 КК України.

17.08.2022 ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 6 ст. 111-1, ч. 2 ст. 114-2 КК України.

ОСОБА_6 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, які згідно ст. 12 КК України є тяжким кримінальним правопорушенням за яке передбачено покарання позбавлення волі на строк від десяти до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатись певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна або без такої.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що зазначені у клопотанні обставини підозри ОСОБА_6 можуть мати місце і підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю даних та доказів.

Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, тому слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначає, що причетність ОСОБА_6 до вчинення кримінального правопорушення, підозра у якому йому повідомлена, є вірогідною та достатньою для обрання щодо нього обмежувального заходу.

Частиною 6 ст. 193 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Під час розгляду клопотання слідчим суддею встановлено, що ОСОБА_6 дійсно переховується від органу досудового розслідування на території м. Тирасполя Республіки Молдова, а також відповідно до наявних матеріалів кримінального провадження підозрюваний ОСОБА_6 , усвідомлюючи те, що вчинив кримінальні правопорушення, за яке, законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатись певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна або без такої, з метою ухилення відповідальності за вчинене, може ухилятися від явки до слідчого, суду.

Постановою слідчого від 25.08.2022 ОСОБА_6 оголошений у державний, міждержавний та міжнародний розшук.

Також суд бере до уваги те, що ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 6 ст. 111-1, ч. 2 ст. 114-2 КК України за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатись певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна або без такої, що в свою чергу свідчить про існування ризиків того, що ОСОБА_6 намагатиметься у будь-який спосіб уникнути відповідальності та може знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на свідків, експертів та спеціалістів у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення та продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.

Слідчий суддя приходить до висновку, що прокурором в судовому засіданні доведено, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів передбачених ч. 1 ст. 176 КПК України не може запобігти встановленим в судовому засіданні ризикам передбаченим ст. 177 КПК України, а тому з урахуванням всіх з`ясованих судом обставин, підозрюваному ОСОБА_6 слід обрати міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного, обвинуваченого, який оголошений у міжнародний розшук, та/або який виїхав, та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, розмір застави не визначається.

Відповідно до ч. 4 ст. 197 КПК України, у разі постановлення слідчим суддею, судом ухвали про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного, обвинуваченого на підставі частини шостої статті 193 цього Кодексу строк дії такої ухвали не зазначається.

На підставі викладеного та керуючись ст. 176, 177, 178, 183, 193, 205, 309, 370-371 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

Клопотання слідчого в ОВС слідчого відділу УСБУ у Вінницькій області майора юстиції ОСОБА_5 задовольнити.

Обрати відносно підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Роз`яснити, що у відповідності до вимог ч. 6 ст. 193 КПК України, після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом 5 днів.

Слідчий суддя