Справа № 182/4521/23
Провадження № 1-кс/0182/1003/2023
У Х В А Л А

Іменем України

26.10.2023 року м. Нікополь

Слідчий суддя Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши скаргу ОСОБА_3 , в порядку ст. 303 КПК України на постанову про закриття кримінального провадження №0000875 від 31.12.2022 року, начальником СД ВП № 3 Нікопольського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області капітана поліції ОСОБА_4 ,

за участю сторін провадження:

прокурора ОСОБА_5 ,

скаржника ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

До Нікопольського міськрайонного суду надійшла скарга ОСОБА_3 , в порядку ст. 303 КПК України на постанову про закриття кримінального провадження №0000875 від 31.12.2022 року, начальником СД ВП № 3 Нікопольського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області капітана поліції ОСОБА_4 .

У своїй скарзі ОСОБА_3 посилається на наступне.

22 жовтня 2019 року скаржником було подано до Головного слідчого управління Національної поліції України Повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, відомості з якого були внесені 25 жовтня 2019 року в ЄРДР за № 0000873 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 400-1 КК України, яке в подальшому перебувало на досудовому розслідуванні в Томаківському ВП НВП ГУНП в Дніпропетровській області.

03 вересня 2020 року ним було отримано поштою Постанову про закриття кримінального провадження заступником начальником СВ Томаківського ВП НВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_6 від 30 травня 2020 року у вказаному кримінальному провадженні.

12 вересня 2020 року скаржником було подано слідчому судді скаргу на зазначену постанову.

26 жовтня 2020 року було отримано поштою Ухвалу Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2020 року про відмову в задоволенні його скарги.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 листопада 2020 року у Справі № 195/814/20 Провадження № 11-сс/803/1523/20 Ухвалу Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2020 року та Постанову про закриття кримінального провадження заступника начальника СВ Томаківського ВП НВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_6 від 30 травня 2020 року у кримінальному провадженні № 0000873 від 25 жовтня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 400-1 КК України було скасовано, а матеріали кримінального провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000873 від 25 жовтня 2019 року, було направлено до Томаківського ВП Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області для здійснення досудового розслідування.

Суд апеляційної інстанції скасував вказану постанову про закриття кримінального провадження з підстави її необґрунтованості, адже фактично у даному кримінальному провадженні на той час окрім опитування особи, яка представилась ОСОБА_7 жодних інших слідчих дій проведено не було та не було доведено чи спростовано існування підробленого підпису ОСОБА_7 в Договорі про надання правової допомоги від 10 квітня 2019 року, як підставу виникнення у ОСОБА_8 дійсних повноважень на представництво його інтересів в судах.

З того часу жодної інформації від поліції з приводу вказаного кримінального правопорушення ним отримано не було.

06 червня 2023 року скаржником було направлено заступнику начальника СВ Томаківського ВП НВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_6 . Заяву про надання інформації щодо результатів досудового розслідування вказаного кримінального правопорушення від 05 червня 2023 року, однак жодної відповіді на своє звернення він не отримав.

28 червня 2023 року через Офіс Генерального прокурора ним було подано Скаргу на бездіяльність слідчого.

08 серпня 2023 року було отримано Листа Нікопольської окружної прокуратури від 21.07.2023 року з якого останній дізнався, що кримінальне провадження № 0000873 за ч. 1 ст. 400-1 КК України знову було протиправно та безпідставно закрито «новорічною» Постановою від 31.12.2022 року.

08 серпня 2023 року було направлено Начальнику Нікопольського РУП ГУНП в Дніпропетровській області Заяву про надання йому копії Постанови про закриття вказаного кримінального провадження, якої він раніше не отримував.

29 серпня 2023 року засобом Укрпошти було отримано копію оскаржуваної Постанови про закриття кримінального провадження від 31 грудня 2022 року, в якій слідчий помилкова вказує дату внесення в ЄДРДР 26 жовтня 219 року, замість правильного 25 жовтня 2019 року. Раніше він вказаної постанови ніколи не отримував.

З цієї Постанови вбачається, що нічого нового та істотного в цій справі за більш ніж два роки з моменту скасування попередньої постанови про закриття цього кримінального провадження дізнавач зробити не спромігся, а процесуальний керівник, так само як і дізнавач, продемонстрував свою низьку професійну кваліфікацію, не скасувавши чергову безпідставну та протиправну постанову.

Не можна говорити, що досудове розслідування було проведено швидко, адже на однудію, а саме опитування особи яка начебто представилась ОСОБА_7 , яка є сумнівною з точки зору закону, дізнавач витратив більше трьох років, не можна говорити і про повноту досудового розслідування, адже слідчим не було здійснено жодних намагань щодо особистого допиту ОСОБА_9 , не було відібрано у нього зразки почерку та підпису, не було проведено почеркознавчу експертизу з метою встановлення належності ОСОБА_7 підпису, який міститься в Договорі про надання правової допомоги, не було здійснено допит свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , про яких скаржник неодноразово зазначав, в тому числі і в своєму Повідомленні про вчинення кримінального правопорушення, не було також допитано і його в якості потерпілого чи принаймні свідка, у зв`язку з чим ним не були подані клопотання про проведення зазначених слідчих дій. З оскаржуваної Постанови про закриття кримінального провадження вбачається що ОСОБА_8 було знову опитано, а не допитано, як цього вимагає КПК України, як особу яка вчинила це кримінальне правопорушення.

Знову ж таки, без проведення зазначених скаржником обов`язкових слідчих дій не можна говорити про всебічність, повноту та неупередженість досудового розслідування, без чого взагалі не можна вести мову про закриття кримінального провадження.

Скаржник вважає, що зазначене кримінальне провадження було проведено без належної змагальності сторін, адже його було позбавлено можливості обстоювати свою позицію у справі передбаченими законом засобами, збирати докази та подавати докази, надавати документи, клопотання, та інші докази тощо, адже фактично в цій справі він має статус потерпілої особи в силу ст. 55 КПК України.

Як свідчить оскаржувана постанова слідчим при закритті кримінального провадження зазначені вимоги діючого законодавства не були додержані, і вищевказані скаржником обставини не були встановлені та досліджені, зокрема:

- ОСОБА_4 в оскаржуваній постанові зазначає про можливу причетність до вказаного кримінального правопорушення ОСОБА_10 , який раніше також представляв інтереси ОСОБА_7 і коли Дніпровський апеляційний суд закрив вказане цивільне провадження - ймовірно самостійно підробив підпис ОСОБА_7 на Договорі про надання правової допомоги та передав вказаний договір ОСОБА_8 про що остання знала, однак протиправно подала вказаний договір до різних судів, зокрема Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області, Томаківський районний суд Дніпропетровської області, Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області, Дніпровський апеляційний суд, на підтвердження неіснуючих у неї повноважень відносно ОСОБА_7 , чим завідомо неправдиво повідомляла суди про повноваження представляти цю особу. Дізнавач безпідставно не допитав ОСОБА_12 з приводу вказаних обставин, хоча на його думку це б стало підставою для перекваліфікації розгляду діяння на ч. 2 ст. 400-1 КК України, адже вони діяли за попередньою змовою групою з ОСОБА_8

- в тексті постанови ОСОБА_4 зазначає, що у справі було опитано ОСОБА_7 та ОСОБА_8 під час дізнання.

Також скаржник наголосив на тому, що ОСОБА_4 протиправно провів опитування ОСОБА_8 , адже ст. 232 КПК України надає право на проведення опитування лише слідчому/прокурору, яким він не є. До того ж і підстав, передбачених ч. 11 ст. 232 КПК України, для проведення опитування, а не допиту ОСОБА_8 - не було. Також законодавець передбачає опитування лише як оперативну термінову і невідкладну процедуру... постає питання в чому полягає оперативність трирічного дізнання, яка дала підстави саме для опитування ОСОБА_8 а не її допиту, як особи, яка вчинила це кримінальне правопорушення. В оскаржуваній постанові також не вказується коли саме, та яким чином це опитування відбулося і як дізнавач встановив особу опитуваного суб`єкта.

Опитування особи, яка представилась ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не є допустимими доказами в силу ст.ст. 84, 86 КПК України, адже отримані вони з порушенням передбаченої процедури (ч. 11 ст. 232 КПК України), через відсутність повноважень на це ОСОБА_4 , до того ж і не є джерелом доказів, яким є лише допит. Тому посилатися на них як на доказ в оскаржуваній Постанові - протиправно. Також є великі сумніви, що опитано було саме ОСОБА_7 і перевірити особу в режимі телефонного дзвінка належним чином неможливо. Тому він наполягає саме на допиті ОСОБА_7 , взяття у нього зразків підпису та призначення і проведення почеркознавчої експертизи, що за три роки дізнання так зроблено і не було, хоча це єдиний варіант встановити об`єктивну істину у справі.

- ОСОБА_13 не було перевірено обставини на які посилається ОСОБА_8 в своїх поясненнях. Зокрема не було встановлено як саме було укладено Договір про надання правової допомоги від 10 квітня 2019 року, адже ОСОБА_8 в рф не виїжджала, а ОСОБА_7 до України не приїжджав. ОСОБА_8 зазначає, що вела переписку з ОСОБА_7 засобами поштового зв`язку, однак посилання на відповідні поштові конверти дізнавач не робить, що ставить під сумнів вказаний спосіб комунікації. Не було надано також і скріншоти з месенджеру WhatsApp, на підтвердження існування таких домовленостей.

Дізнавачем також не було надано належної правової оцінки Рішенню Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2020 року, на яке посилається ОСОБА_8 , за його позовною заявою до ОСОБА_8 про визнання Договору про надання правової допомоги недійсним, де єдиною підставою відмови в позові було те, що вказаний договір начебто не порушує його права, і жодного аналізу недійсності цього договору чи наявності в ньому підпису ОСОБА_7 суд не робив. Тому посилатися на це рішення у вказаному кримінальному провадженні є недоречним.

Дізнавач також не взяв до уваги, що обставини справи № 182/4364/19 трохи інші, а саме: ОСОБА_7 звернувся до суду з вимогами про визнання правочинів недійсним, зобов`язання нотаріуса вчинити певні дії та витребування майна з чужого незаконного володіння. Свій позов ОСОБА_7 та його представник обґрунтовують начебто відсутністю його в цей час в Україні та не підписання ним Довіреності, яка уповноважувала адвоката ОСОБА_3 на вчинення певних юридичних дій.

Однак, дійсні обставини цієї події виглядають дещо інакше.

Насправді, громадянин Російської федерації ОСОБА_7 в змові з двома українськими юристами: другом дитинства ОСОБА_10 , колишнім співробітником міліції, звільненим за вчинення корупційних дій та його товаришем і поплічником ОСОБА_14 , колишнім співробітником прокуратури, звільненим з лав прокуратуру за постійні п`янки на робочому місті - спланували, та за допомогою суду, хотіли реалізувати шахрайський план по заволодінню обманним шляхом та користуючись довірою потерпілих (скаржника та ОСОБА_15 ) грошовими коштами останньої, відібравши у неї за рішенням суду чесно придбану, як добросовісним набувачем нерухомість без реальної можливості повернення їй грошових коштів з боку злочинця ОСОБА_7 . На даний час, після розкриття цього злочинного наміру, ОСОБА_10 покинув Україну та переїхав на постійне місце проживання до свого спільника ОСОБА_7 . А ОСОБА_14 не отримавши обіцяних йому грошових коштів з цієї оборудки втратив інтерес та побоюючись розкриття їх злочинного умислу - перестав з`являтися в судові засідання, зокрема і суду Апеляційної інстанції. Естафету від них прийняла ОСОБА_8 , яка пообіцяла довести цю справу до кінця згідно зі злочинним планом.

Готуючись до вчинення цього (ч. 2 ст. 190 КК України), а можливо і інших, кримінальних правопорушень ОСОБА_7 та його мати ОСОБА_16 27 листопада 1997 року звертаються до Нікопольського МВ УМВС України з питання отримання паспортів громадян України, замість паспортів колишнього СРСР НОМЕР_1 від 19.09.1983 року та НОМЕР_2 від 06.04.1982 року відповідно, які вони неправдиво зазначають як втрачені та отримують замість них паспорти Громадян України НОМЕР_3 від 25.02.1998 року та АК № 081400 від 25.02.1998 року відповідно. Отже, на руках у громадян України ОСОБА_7 та ОСОБА_16 залишаються обманним чином збережені паспорти колишнього СРСР та з`являються паспорти Громадян України.

Пізніше, а саме 08.05.1999 року, як повідомила ДМС України, 101 ВМ м. Москви було знищено паспорт НОМЕР_1 , належний ОСОБА_7 , який начебто було втрачено, у зв`язку зі зміною його прізвища на « ОСОБА_17 ». Отже, в Російській Федерації, ОСОБА_7 здає свій паспорт колишнього СРСР та отримує паспорт громадянина РФ на прізвище « ОСОБА_17 » та має вже на руках два паспорти України на прізвище « ОСОБА_18 » та РФ на прізвище « ОСОБА_17 ». Незрозумілим є питання, звідки взявся у позивача паспорт РФ на прізвище « ОСОБА_18 », який ним отримано 30 квітня 2008 року і долучено в копії до матеріалів справи і чи є він справжнім. Однак перевірити цю обставину Томаківський районний суд Дніпропетровської області, не дивлячись на його неодноразові клопотання - не захотів.

Паспорт НОМЕР_2 , належний ОСОБА_16 , який також начебто було втрачено, було знайдено ОСОБА_15 в придбаній нею квартирі АДРЕСА_1 та передано Слідчому СВ Нікопольського ВП ГУНП України в Дніпропетровській області ОСОБА_19 в порушене за скаржником заявою та заявою ОСОБА_15 кримінальне провадження № 0001607 від 28 квітня 2016 року за ч. 1 ст. 190 КК України.

Отже можна зробити висновок, що у шахрая ОСОБА_7 на даний час на руках, з огляду на паспорт Громадянина Російської Федерації на ім`я ОСОБА_7 , який додано до позовної заяви, є ще паспорт Громадянина Російської федерації на ім`я ОСОБА_20 та паспорт Громадянина України на ім`я ОСОБА_7 , яким останній скористався для здійснення своєї афери.

На руках у його матері ОСОБА_16 на даний час присутній лише паспорт Громадянина України на ім`я ОСОБА_16 , яким вона також скористалась для здійснення афери. Паспорт колишнього СРСР вона не встигла обміняти на паспорт Громадянина Російської Федерації, який було вилучено та який знаходиться в матеріалах кримінального провадження.

Зазначені обставини підтверджуються Відповідями Нікопольського районного відділу Головного управління в Дніпропетровській області Державної міграційної служби України інд. № 1234 вих. № 1461 від 16 травня 2016 року та інд. № 1234 вих. № 2052 від 02 липня 2016 року у кримінальному провадженні № 0001607.

Далі події розвивались наступним чином:

19 лютого 2016 року громадянин України ОСОБА_7 , з`явився до Юридичної фірми «ЮрБізнесКонсалтинг», яка розташована за адресою: вул. Станіславського 26а в м. Нікополь, Дніпропетровської області, та потрапив на консультацію до адвоката ОСОБА_3 .

На консультації в цей день особа, яка представилась громадянином України ОСОБА_7 , зазначила що зі своєю матір`ю вони є власниками квартири в м. Нікополі Дніпропетровської області, мають бажання її продати, однак, у зв`язку з тим, що вони тривалий час в ній не проживають та у зв`язку з переїздом та постійним проживанням у Російській федерації - вони втратили правовстановлюючі на неї документи. У зв`язку з наведеним, зазначена особа попросила надати їм правову допомогу з питань відновлення правовстановлюючих документів та з питань укладення договору купівлі-продажу їх квартири. При чому сам ОСОБА_7 категорично відмовився самостійно брати участь у будь-якому з цих процесів, пославшись на свою стареньку хворобливу матір, яка перебуває в Російській федерації та необхідність постійного за нею догляду, та неможливість через це тривалий час перебувати в м. Нікополь. Зазначив, що він і зараз приїхав лише на день, щоб вирішити це питання та повернутися до своєї матері. Коли від адвоката ОСОБА_3 він почув, що необхідно, або особисто їм з матір`ю бути присутніми при всіх юридично значущих діях, або зробити та надати йому довіреність з повноваженнями від нього та матері на відновлення втрачених документів, а потім знову особисто бути присутніми при укладенні правочину купівлі-продажу, якщо вони бажають продати свою нерухомість. Особа, яка представилась ОСОБА_7 , зазначила, що хворіючу мати зможе привезти лише один раз, і лише для однієї нотаріальної дії, тоді адвокат зазначив, що довіреність на вчинення дій для відновлення документів може бути виготовлена і за місцем проживання матері, а на угоду вже можна буде її привезти, на що особа, яка пізніше представилась ОСОБА_7 , сказала що мати на даний час проживає з ним на території РФ і у зв`язку зі складною політичною ситуацією між двома країнами, хай це краще буде «українська» довіреність ніж «російська» і хай вона буде виготовлена скоріше, адже невідомо коли буде угода, до того ж якщо це вже буде літо - то мати дуже погано себе почуває в спеці, тому краще все зробити за раз і в найближчий час. Сказав, що довіреність він зробить на протязі тижня, для чого привезе матір, що адвоката він з матір`ю познайомить і що довіреність вони дадуть на всі дії одразу, в тому числі і на укладення угоди купівлі-продажу квартири, і що вони повністю довіряють адвокату. За цей комплекс складених юридичних дій він пообіцяв відповідний належний гонорар, і що за грошима він приїде після нотаріального посвідчення угоди та розрахунку покупця, на що скаржник як адвокат погодився, адже це не суперечило діючому законодавству, до того ж він зможе познайомиться з другим довірителем - матір`ю цієї особи та буде мати гарантії розрахунку з ним, через наявність у нього на руках «генеральної» довіреності. Після чого, цей невідомий раніше чоловік записав його дані для виготовлення довіреності та покинув офіс, не залишивши жодних своїх контактних чи ідентифікуючих даних.

Тобто, особа, яка представилась ОСОБА_7 створила для себе всі умови, для того, щоб самостійно виготовити довіреність, як фактично єдину нотаріальну дію в якій їй прийдеться взяти особисто участь, для заволодіння чужими коштами (на той час невизначеної та невідомої їй будь-якої особи, яку підшукає їм, сам того не підозрюючи), без будь-якого контролю та присутності з боку будь-яких зацікавлених осіб (адвоката, покупця та інш)

Наступного разу у адвоката ОСОБА_3 . ОСОБА_7 з`явився 24 лютого 2016 року, надав йому нотаріально посвідчену довіреність та запропонував виїхати та подивитися квартиру. Вони з адвокатом прибули на адресою розташування квартири. ОСОБА_7 своїм ключем відчинив її двері та запустив адвоката в неї, дозволивши зробити її фотографії. Мати в квартирі не було, на що ОСОБА_7 пояснив, що матері стало погано після нотаріуса та що вона перебуває у знайомих і мабуть спить. Що він їх обов`язково познайомить до їх від`їзду. Після чого, він пообіцяв зустрітися з адвокатом пізніше для того щоб познайомити з матір`ю, надати йому дублікати ключів та залишити гроші для здійснення необхідних юридичної дій. Після чого, ОСОБА_7 залишився в квартирі, а адвокат поїхав. Знову ж таки жодних контактів він не надав, та обіцяв сам зателефонувати, адже начебто не має українського номера телефона.

Зателефонував він лише наступного дня, схвильованим голосом повідомив, що знаходиться вже на кордоні з Російською федерацією, що його матері не стало краще, що вони терміново виїхали додому і щоб адвокат продовжував займатися його питанням, що всі витрати за результатом він компенсує, а ключі вишле поштою.

На даному етапі, продовжуючи підготовчі дії до вчинення злочину, він переконав адвоката що має відношення до предмету продажу - квартири, адже без перепон до неї потрапив, знаючи код від двері до під`їзду, маючи ключ від вхідної двері та безперешкодно там знаходячись. До того ж він надав офіційну нотаріально посвідчену довіреність нотаріусом м. Нікополя та знову майстерно уникнув знайомства адвоката з другим довірителем. На підставі цих обставин у нього, як адвоката, не було реальних сумнівів та будь-яких підозр, щодо правдивості слів ОСОБА_9 , його особи та особи його матері, яка встановлювалась нотаріусом та належності йому відчужуваної квартири. Також адвокат отримав на руки довіреність на розпорядження нерухомим майном, що давало додаткові гарантії правдивості слів ОСОБА_7 та виникнення зворотної довіри адвоката до клієнта.

Отримавши цей ефект ОСОБА_7 фактично використав адвоката для здійснення свого задуманого злочинного умислу, та заволодіння грошовими коштами майбутнього покупця не своїми руками, а через підставну, не підознюючу нічого, особу.

Все це було йому необхідно для здійснення другої частини свого замислу, в якій він в злочинній змові з іншим юристом, який проживав в м. Нікополі і з яким він був знайомий з дитинства, ОСОБА_10 , та адвокатом, якого підшукав вже самостійно ОСОБА_10 серед своїх знайомих за колишнім місцем роботи, ОСОБА_14 , заздалегідь узгодивши цей злочинний план, та розподіливши ролі - будуть вже оспорювати причетність ОСОБА_7 до укладеної адвокатом від його та матері імені угоди купівлі - продажу, на підставі тієї самої довіреності що ним було надано адвокату і в якій, ОСОБА_16 та ОСОБА_7 можливо викривили свої підписи, та свідомо зробили помилки в своїх прізвищах, щоб потім заявити, що це підпис не їх і вони не приймали участі в посвідченні цієї Довіреності. Розрахунок був дуже простий: переконати адвоката в законності своїх дій та правдивості обставин неможливості особистої участі у вчинені правочину його та його матері, щоб більше не «світитися» у нотаріуса та не приймати участь у посвідченні договору купівлі-продажу, після чого отримати кошти від проданої квартири та подати позов про недійсність угод, з використанням своїх спільників з метою повернути собі назад ще й квартиру, а отримані від продажу кошти поділити на всіх змовників. Так і трапилось.

Зустрівшись випадково в м. Нікополь з ОСОБА_15 в першій половині квітня 2016 року ми розговорилися. Під час розмови вона запитала чи немає у нього знайомих, які продають квартиру в м. Нікополь, поближче до центу, адже вона як раз хотіла придбати собі житло, адже проживала в орендованій квартирі на АДРЕСА_2 . На що, він їй повідомив, що як раз на прохання клієнта продаю його квартиру, однак бажаючих не дуже багато, адже він не може її показати потенційним покупцям, бо у його відсутні ключі, які поспішаючи не залишив господар, та має лише її фотографії на телефоні. ОСОБА_15 переглянула фотографії, запитала її місцезнаходження та ціну і погодилась її придбати, за умови, що вона не матиме з нею проблем та отримує туди доступ після розрахунку та укладення угоди.

Угоду вони уклали 19 квітня 2016 року, на якій ОСОБА_15 повністю розрахувалась з ним, як представником продавців за довіреністю. Придбала вона квартиру та передала йому суму в доларах США еквівалентну 99 000 грн. відповідно до умов договору.

20 квітня 2016 року він передав всі зазначені кошти ОСОБА_7 особисто, який приїхав, однак пославшись на виниклі між ним та адвокатом довірительні відносини, з метою начебто обміняти грошові кошти на гривню та зробити дублікат ключів від проданої квартири для покупця - він вийшов з офісу та зник у невідомому напрямку і більше не з`являвся. Через деякий час від нього було подано до суду позов про визнання угоди і довіреності недійсними.

На даному етапі вже закінчений злочин, адже ОСОБА_7 заволодів грошовими коштами від проданої квартири, шляхом обману ОСОБА_3 та ОСОБА_15 та заздалегідь підготував всі обставини для визнання Довіреності та Договору купівлі-продажу квартири недійсним, а саме, як зазначає його представники ОСОБА_8 та раніше зазначали ОСОБА_10 та ОСОБА_14 - в довіреності начебто стоїть не його підпис, а його мати начебто померла ще в 2013 році. Зазначеними діями він фактично призвів до виникнення обставин можливого, як вони вважали, визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та позбавлення ОСОБА_15 , як добросовісного набувача, права власності на неї, а через відсутність у ОСОБА_3 розписки від ОСОБА_7 щодо отримання грошових коштів, від якої ОСОБА_7 майстерно ухилився - він вимушений буде повертати ці кошти ОСОБА_15 в порядку реституції зі свого карману, яка в свою чергу змушена повернути кошти Плаксиній На талії ОСОБА_21 .

Домовленість, щодо здійснення злочинного замислу, між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 і ОСОБА_11 було досягнута ще до реалізації цієї оборудки останні ж його і консультували та намагалися виконати другу стадію злочинного плану - щодо повернення квартири у власність ОСОБА_7 без повернення отриманих злочинним шляхом грошових коштів, що їм правомірно не вдалося. Однак на теперішній час допомогу ОСОБА_7 в закінченні злочиннихдій надає ОСОБА_8 .

У зв`язку з наведеним скаржник вважає, що в діях ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , а можливо і ОСОБА_8 присутній закінчений склад злочину передбачений ч. 2 ст. 190 КК України, а саме: «Заволодіння чужим майном шляхом обману за попередньою змовою групою осіб, та таке, що завдало значної шкоди потерпілому». Адже, як мною вже зазначалось ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 шляхом обману заволоділи грошовими коштами ОСОБА_15 за попередньою змовою в сумі 99 000 грн. чим завдали їй, як потерпілій особі, значної шкоди.

До того ж окремо в діях ОСОБА_8 присутній і повний склад кримінального правопорушення, передбачений ч. 2 ст. 400-1 КК України, знову ж таки в змові з ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , що потребує відповідної перекваліфікації кримінального провадження.

В оскаржуваній постанові дізнавач фактично лише викладає дві позиції: його, зазначену в Повідомленні про вчинення кримінального правопорушення та ОСОБА_8 , яка міститься в її поясненнях, та без жодних доказів і обґрунтування робить висновок про відсутність події кримінального правопорушення передбаченого ст. 400-1 КК України. На якій підставі він робить такий висновок, незрозуміло. Відповідно до вказаної норми подія цього кримінального правопорушення полягає саме в «завідомо неправдивому повідомленні суду про повноваження представляти іншу особу». Дізнавачем не було встановлено чи дійсно ОСОБА_8 повідомляла якісь суди про наявні у неї повноваження представляти ОСОБА_7 та чи дійсно в договорі міститься підпис самого ОСОБА_7 , адже це прямим чином впливає на дійсність Договору про надання правової допомоги, а відповідно і наявність повноважень на представництво особи в суді. Дізнавач не врахував, що недостатньо опитати ОСОБА_8 та особу яка представилась ОСОБА_7 , адже ОСОБА_8 зрозуміло не визнає факт вчинення нею кримінального правопорушення та вигадає якісь виправдувальні обставини, а підтвердження ОСОБА_7 по відеозв`язку факт підписання ним договору - недостатньо, адже по перше він не впевнений, що на відеозв`язку був саме ОСОБА_7 , його особистий допит проведено зі встановленням його дійсної особи не було, а по друге неважливо чи визнає він факт підписання договору чи ні, адже якщо в Договорі стоїть не його підпис - це свідчить про недійсність договору, і факт визнання ним його підписання нічого не змінює. Навіть якщо на відеозв`язку був ОСОБА_7 а в договорі стоїть не його підпис, про що ОСОБА_8 знала, то ОСОБА_10 та ОСОБА_8 могли просто його підговорити його сказати саме так, що не виключає наявності події і складу кримінального правопорушення передбаченого ст. 400-1 КК України в діях ОСОБА_8 .

30 травня 2020 року заступником начальника СВ Томаківського ВП СВ Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області винесено постанову про закриття кримінального провадження з тих підстав, що в ході досудового розслідування по кримінальному провадженню не встановлено жодних об`єктивних обставин, а саме, представництва в суді без повноважень ОСОБА_8 відносно ОСОБА_7 , так як останній підтвердив, що дійсно укладав договір з надання правової допомоги з адвокатом ОСОБА_8 .

Дослідивши матеріали кримінального провадження апеляційний суд не вбачає, на підставі яких доказів слідчим прийняте процесуальне рішення про закриття кримінального провадження, оскільки ним не проведено жодних слідчих процесуальних дій для здійснення розслідування даної справи, окрім опитування ОСОБА_7 , яке фіксувалося на камеру мобільного телефону, при цьому у матеріалах провадження немає відомостей про обставини, які об`єктивно перешкодили слідчому належним чином виконати вимоги кримінального процесуального закону щодо всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, проведення слідчих дій та безпосереднього дослідження й оцінки показань, речей і документів, які стосуються цього провадження, у їх сукупності.

В матеріалах досудового провадження відсутні документи, які б свідчили про те, що були допитані ОСОБА_8 та ОСОБА_10 .

При винесенні постанови про закриття кримінального провадження, слідчий обмежився відображенням та наданням оцінки лише проведеному опитуванню ОСОБА_7 , і в порушення вимог п.2 ч.5 ст.110 КПК України не зазначив мотиви прийняття постанови та їх обґрунтування.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що під час досудового розслідування слідчий не провів в повному обсязі дій для встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Викладені обставини свідчать про передчасність та необґрунтованість закриття кримінального провадження № 0000873, на що не звернув уваги слідчий суддя, відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні його скарги на постанову слідчого про закриття кримінального провадження.

Встановлена апеляційним судом неповнота судового розгляду та невідповідність висновків слідчого судді фактичним обставинам кримінального провадження, згідно з положеннями ст. 409, 410, 411 КПК України, є підставою для скасування судового рішення».

На підставі викладеного,просив слідчого суддю:

- скасувати Постанову від 31 грудня 2023 року начальника СД відділення поліції № 3 Нікопольського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань № 0000873 від 26 (25) жовтня 2019 року за ознаками ч. 1 ст. 400-1 КК України, як безпідставну та неналежно обґрунтовану.

Скаржник ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав доводи своєї скарги та наполягав на її задовленні.

Прокурор в судовому засідання заперечував проти задоволення скарги, вважаючи постанову про закриття кримінального провадження законною та обґрунтованою.

Слідчий суддя дослідивши скаргу, матеріали кримінального провадження, приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 303 КПК України заявником, потерпілим, його представником чи законним представником на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення слідчого про закриття кримінального провадження.

Виходячи зі змісту ст. 284 КПК України про закриття кримінального провадження слідчий, дізнавач, прокурор приймає постанову, яку може бути оскаржено у порядку, встановленому цим Кодексом. Слідчий приймає постанову про закриття кримінального провадження, зокрема, з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої цієї статті встановлена відсутність події кримінального правопорушення; встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення, якщо в цьому кримінальному провадженні жодній особі не повідомлялося про підозру.

Прийняття рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження та безпосереднього дослідження й оцінки слідчими показань, речей і документів, які стосуються цього провадження, у їх сукупності.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У п. 42 рішення Європейського суду з прав людини від 13 січня 2011 року у справі "Михалкова та інші проти України" роз`яснено, що за статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод держава зобов`язана "гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені у Конвенції", що також опосередковано вимагає наявності будь-якої форми ефективного розслідування. Розслідування має бути ретельним, безстороннім і сумлінним. Розслідування повинне забезпечити встановлення винних осіб та їх покарання. Органи державної влади повинні вжити всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, показань очевидців, доказів експертиз. Будь-які недоліки у розслідуванні, які підривають його здатність встановити відповідальну особу, створюють ризик недодержання такого стандарту.

Між тим, з матеріалів кримінального провадження слідує, що начальник СД ВП № 3 Нікопольського РУП ГУНП в Дніпропетровській області при закритті кримінального провадження вищевказані обставини не були досліджені.

В судовому засіданні було встановлено, що в провадженні СД ВП № 3 Нікопольського РУП ГУНП в Дніпропетровській області перебувало кримінальне провадження №0000873 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.400-1 КК України.,

31 грудня 2022 року начальником СД ВП № 3 Нікопольського РУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 винесено постанову про закриття кримінального провадження з тих підстав, що жодних об1єктивних доказів, які б січили про вчинення ОСОБА_8 кримінального проступку, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 400-1 КК України не встановлено, тобто Договір про надання правової допомоги від 10 квітня 2019 року укладений між адвокатом ОСОБА_8 та ОСОБА_7 та підписаний ними.

Дослідивши матеріали кримінального провадження суд не вбачає, на підставі яких доказів було прийнято процесуальне рішення про закриття кримінального провадження, оскільки не проведено жодних слідчих процесуальних дій для здійснення розслідування даної справи, окрім опитування ОСОБА_7 , яке фіксувалося на камеру мобільного телефону, та було отримано пояснення ОСОБА_8 , при цьому у матеріалах провадження немає відомостей про обставини, які об`єктивно перешкодили начальнику СД ВП № 3 нікопольського РУП ГУНП в Дніпропетровській області належним чином виконати вимоги кримінального процесуального закону щодо всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, проведення слідчих дій та безпосереднього дослідження й оцінки показань, речей і документів, які стосуються цього провадження, у їх сукупності.

В матеріалах досудового провадження відсутні документи, які б свідчили про те, що було допитано ще когось.

Крім того, відповідно до вимог п. 2 ч. 5 ст. 110 КПК України постанова слідчого, прокурора складається у тому числі з мотивувальної частини, яка повинна містити: відомості про зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови; мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу.

Втім, при винесенні постанови про закриття кримінального провадження, начальник СД ВП № 3 Нікопольського РУП ГУНП в Дніпропетровській області обмежився відображенням та наданням оцінки лише проведеному опитуванню ОСОБА_7 та поясненнями ОСОБА_8 , і в порушення вимог п.2 ч.5 ст.110 КПК України не зазначив мотиви прийняття постанови та їх обґрунтування.

Таким чином, під час досудового розслідування не було проведено повного обсягу дій для встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити усі обставини кримінального провадження, забезпечити прийняття законних та неупереджених процесуальних рішень.

Викладені обставини свідчать про передчасність та необґрунтованість закриття кримінального провадження №0000873.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 листопада 2020 року, кримінальне провадження №0000873 від 26.10.2019 року, яке було також закрито на піставі постанови заступника начальника СВ Томаківського ВП Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 30 травня 2020 року, було скасовано та судом було зазначено недоліки, які повинні були бути усунені, що в свою чергу зроблено не було.

Таким чином, згідно вище викладеного, на теперішній час постанова начальника СД ВП № 3 Нікопольського РУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 від 31.12.2022 року про закриття кримінального провадження є необґрунтованою, а тому скаргу слід задовольнити, скасувати постанову про закриття кримінального провадження №0000873 від 26.10.2019 року.

Керуючись ст. 303, 306, 307, 376 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ :

Скаргу ОСОБА_3 , в порядку ст. 303 КПК України на постанову про закриття кримінального провадження №0000875 від 31.12.2022 року, начальником СД ВП № 3 Нікопольського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області капітана поліції ОСОБА_4 - задовольнити.

Скасувати постанову начальника СД ВП № 3 Нікопольського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області капітана поліції ОСОБА_4 від 31.12.2022 року про закриття кримінального провадження №0000875.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1