СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
ун. № 759/2193/23
пр. № 1-кп/759/792/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2023 року м.Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві в порядку спеціального судового провадження за відсутності обвинуваченого (in absentia) кримінальне провадження №0000059, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.01.2015 стосовно: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Шпола Черкаської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 408 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

1. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Капітан ОСОБА_3 , будучи відповідно до положень ст. 13 Закону України «Про громадянство України» громадянином України, являючись військовослужбовцем та проходячи військову службу за контрактом на посаді командира механізованої роти військової частини НОМЕР_1 , яка дислокувалась по АДРЕСА_1 , в порушення ст. ст. 65, 68 Конституції України, ст. ст. 11, 16, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України ст. ст. 1, 6, 23, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, знаходячись на території військової частини НОМЕР_1 , яка дислокувалась по АДРЕСА_1 , в один із днів весни 2014 року, але не пізніше 06.05.2014 року (точний час в ході досудового розслідування не встановлено), вчинив державну зраду, тобто діяння на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, що виразилося:

- у відмові в один із днів весни 2014 року, але не пізніше 06.05.2014 року (точний час в ході досудового розслідування не встановлено) на загальному шикуванні особового складу військової частини НОМЕР_1 виконувати обов`язки несення військової служби у Збройних Силах України та заяві про намір проходити службу в Збройних Силах Російської Федерації;

- в укладанні контракту про проходження військової служби та зарахування в списки особового складу Збройних Сил Російської Федерації та проходженні військової служби у військовій частині НОМЕР_2 Збройних Сил Російської Федерації, яка з березня 2014 року дислокується за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, капітан ОСОБА_3 , являючись військовослужбовцем та проходячи військову службу за контрактом на посаді командира механізованої роти військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ), у військовому званні капітан, діючи умисно, в порушення вимог ст. ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст. ст. 1, 17 Закону України «Про оборону України», ст. ст. 9, 11, 14, 16, 37, 40 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України ст. ст. 1, 2, З, 6, 8, 23, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», 13 травня 2014 року не маючи будь-яких поважних причин для звільнення від обов`язків військової служби, діючи умисно, з метою ухилитися від несення обов`язків військової служби назавжди, без дозволу командування частини, вчинив нез`явлення на службу у визначений наказом від 12.05.2014 року №01 Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України та директиві МО України та Генерального штабу ЗС України від 30.04.2014 року №Д-322/1/05 «Про передислокацію військових частин (підрозділів), установ та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань і правоохоронних органів України з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя» час до військової частини НОМЕР_3 , та ухилявся від військової служби, слідства та суду, приховуючи свою належність до Збройних Сил України, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам, як про військовослужбовця, що не з`явився на службу.

Вказані злочини вчинено за наступних обставин.

ОСОБА_3 проходив військову службу за контрактом на посаді командира механізованої роти військової частини НОМЕР_1 , яка дислокувалась в АР Крим, за адресою: АДРЕСА_1 .

За час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 ОСОБА_3 був зарахований до списків особового складу частини, поставлений на всі види забезпечення.

Будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, капітан ОСОБА_3 , відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 14, 16, 37, 40 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст. ст. 1, 3, 6, 8, 23, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» був зобов`язаний:

- свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок;

- беззастережно виконувати накази командирів (начальників);

- виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни;

- виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положення і інструкціями;

- неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін та про виконання наказу доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому начальникові;

- сумлінно вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки, засвоювати все, чого навчають командири (начальники), та бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України;

- вважатися таким, що виконує обов`язок з військової служби знаходячись на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять);

- дорожити бойовою славою Збройних Сил України, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України.

З 26.02.2014 Автономна Республіка Крим та місто Севастополь фактично знаходились під окупацією військових підрозділів збройних сил російської федерації.

06.03.2014 Верховна Рада Автономної Республіки Крим ухвалила Постанову «Про проведення загальнокримського референдуму» від 06.03.2014 №1702-6/14, чим порушила конституційний принцип територіальної цілісності України та вийшла за межі своїх повноважень, встановлених Конституцією України, Конституцією Автономної Республіки Крим, іншими нормативно - правовими актами.

Факт порушення був встановлений Конституційним Судом України, який у Рішенні від 14.03.2014 №2-рп/2014 визнав зазначену Постанову такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), внаслідок чого вона втратила чинність. З огляду на це Верховна Рада України 15.03.2014 ухвалила Постанову «Про дострокове припинення повноважень Верховної Ради Автономної Республіки Крим», внаслідок якої парламент Автономної Республіки Крим втратив будь - яку легітимність.

Так, у березні 2014 року невстановленими на теперішній час озброєними особами у військовій формі одягу без розпізнавальних знаків було дійсно здійснено незаконне захоплення зброї та боєприпасів військової частини НОМЕР_1 , яка дислокувалась за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим бойова та мобілізаційна готовність військової частини НОМЕР_1 була підірвана.

За таких обставин статус території АР Крим, визначено як тимчасово окуповану територію внаслідок збройної агресії Російської Федерації, та встановлено особливий правовий режим на цій території, визначено особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій у умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, і також прав і законних інтересів юридичних осіб.

У відповідності до вимог Указу Президента України від 24.03.2014 №339 «Про рішення ради національної безпеки і оборони України від 23.03.2014 «Про передислокацію військових частин (підрозділів), установ та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань і правоохоронних органів України з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя в інші регіони України», рішення ради національної безпеки і оборони України від 23.03.2014 «Про передислокацію військових частин (підрозділів), установ та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань і правоохоронних органів України з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя в інші регіони України», розпорядження Міністра оборони України та Командувача Військово - Морських Сил Збройних Сил України, наказу командуючого Військово - Морських Сил Збройних Сил України №01 від 12.05.2014 - командиру військової частини НОМЕР_1 наказувалось передислокувати особовий склад з АДРЕСА_1 з терміном прибуття до 31.05.2014.

В подальшому, постійним місцем дислокації військової частини НОМЕР_1 визначено АДРЕСА_2 .

Згідно довідки №61/14 від 2014 року виданої Головним управлінням оборонного та мобілізаційного планування Генерального штабу Збройних Сил України Міністерства оборони України, військову частину НОМЕР_1 перейменовано у військову частину НОМЕР_3 та визначено її новим місцем дислокації АДРЕСА_2 .

Крім того, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 23.09.2014 №99 анульовано умовне найменування військова частина НОМЕР_1 та надано умовне найменування військова частина НОМЕР_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 та того ж дня введено його в дію.

Відповідно до наказу Командувача Військово - Морських Сил Збройних Сил України від 27.05.2014 №61, капітана ОСОБА_3 звільнено від займаної посади та зараховано в розпорядження Командувача Військово - Морських Сил Збройних Сил України з 13.05.2014 року.

Проте, капітан ОСОБА_3 у визначений наказом Командувача Військово - Морських Сил Збройних Сил України від 12.05.2014 №01 «Про передислокацію військових частин та організацій Військово - Морських Сил Збройних Сил України з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та міста Севастополь» та спільною директивою Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 30.04.2014 №Д-322/1/05 «Про передислокацію військових частин (підрозділів), установ та організацій Збройних Сил України з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та міста Севастополь» не з`явився на службу до військової частини НОМЕР_1 (у подальшому - військової частини НОМЕР_3 ), місцем дислокації якої визначено АДРЕСА_2 , з метою ухилитися від військової служби, та не маючи будь - яких поважних причин для звільнення від обов`язків несення військової служби, продовжував ухилятися від військової служби, слідства та суду, приховуючи свою належність до Збройних Сил України, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам, як про військовослужбовця, що не з`явився вчасно на службу без поважних причин.

Разом з тим, в один із днів весни 2014 року, але не пізніше 06.05.2014 року (точний час в ході досудового розслідування не встановлено) на загальному шикуванні особового складу військової частини НОМЕР_1 командуванням частини було усно доведено до всього особового складу, в тому числі до капітана ОСОБА_3 , вищезазначені обставини ситуації в АР Крим та необхідність прийняття рішення кожним військовослужбовцем щодо дотримання Військової присяги на вірність Українському народові та необхідність передислокації особового складу частини на материкову частину України для подальшого проходження військової служби у Збройних Силах України.

Проте, капітан ОСОБА_3 , будучи в силу ст. 13 Закону України «Про громадянство України» громадянином України та маючи паспорт громадянина України НОМЕР_5 виданого 10.12.1996 Шполянським РВ УМВС України в Черкаській області, в один із днів весни 2014 року, але не пізніше 06.05.2014 року (точний час в ході досудового розслідування не встановлено), знаходячись на території військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ), діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, обвинувачується у вчинені державної зради, тобто у вчиненні діяння на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, що виразилося:

- у відмові в один із днів весни 2014 року, але не пізніше 06.05.2014 року (точний час в ході досудового розслідування не встановлено) на загальному шикуванні особового складу військової частини НОМЕР_1 виконувати обов`язки несення військової служби у Збройних Силах України та заяві про намір проходити службу в Збройних Силах Російської Федерації;

- в укладанні контракту про проходження військової служби та зарахування в списки особового складу Збройних Сил Російської Федерації та проходженні військової служби у військовій частині НОМЕР_2 Збройних Сил Російської Федерації, яка з березня 2014 року дислокується за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім цього, в один із днів весни 2014 року, але не пізніше 06.05.2014 року (точний час в ході досудового розслідування не встановлено) до особового складу військової частини НОМЕР_1 у місці її дислокації за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі до військовослужбовців, які раніше вчинили державну зраду, наказом Командувача Військово - Морських Сил Збройних Сил України від 12.05.2014 №01 «Про передислокацію військових частин та організацій Військово - Морських Сил Збройних Сил України з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та АДРЕСА_1 » доведені вимоги Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України, про передислокацію військовослужбовців військових частин з півострову Крим до визначених місць знаходження на континентальній частині України.

Проте, капітан ОСОБА_3 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, продовжив з травня 2014 року виконувати обов`язки військовослужбовця у складі військової частини НОМЕР_2 Збройних сил Російської Федерації.

Наказом командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 12.05.2014 №01 - командиру військової частини НОМЕР_1 наказувалось здійснити марш особового складу військової частини з місця дислокації військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) до нового місця дислокації ( АДРЕСА_2 ) з терміном прибуття до 13.05.2014. У подальшому, постійним місцем дислокації колишньої військової частини НОМЕР_1 визначено за адресою: АДРЕСА_2 , а військовій частині НОМЕР_1 надано нове найменування - військова частина НОМЕР_3 .

Проте, 13.05.2014, капітан ОСОБА_3 відповідно до вимог наказу від 12.05.2014 №01 Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України та директиви Міністра оборони України та Генерального штабу ЗС України від 30.04.2014 року №Д-322/1/05 «Про передислокацію військових частин (підрозділів), установ та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань і правоохоронних органів України з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя», діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою ухилитися від військової служби у ЗС України назавжди, не з`явився на службу до військової частини НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 , яку у подальшому перейменовано у військову частину НОМЕР_3 та визначено постійним місцем дислокації адресу АДРЕСА_2 , та не маючи будь-яких поважних причин для звільнення від обов`язків несення військової служби, продовжував ухилятися від військової служби, слідства та суду, приховуючи свою належність до Збройних Сил України, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам, як про військовослужбовця, що не з`явився вчасно на службу, проводячи час не пов`язуючи його з проходженням військової служби у ЗС України - проходив військову службу на різних посадах військової частини НОМЕР_2 Збройних Сил Російської Федерації.

2.Застосована судом правова процедура.

На підставі ухвали слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 25.01.2023 року у межах даного провадження проводилось спеціальне досудове розслідування (т. 1 а.с. 142). Встановлено, що повідомлення про підозру ОСОБА_3 , а також повістки про виклик до слідчого неодноразово у встановлений законом спосіб шляхом публікації в засобах масової інформації загальнодержавної сфери були направлені ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 143-147, 150-154). Постановою старшого слідчого першого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві ОСОБА_6 від 23.01.2023 в рамках даного кримінального провадження оголошено міжнародний розшук підозрюваного ОСОБА_3 (т.2 а.с. 51-53).

Відповідно до ухвали суду від 14.06.2023 вказане кримінальне провадження призначено до судового розгляду та постановлено здійснювати спеціальне судове провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111 КК України, ч. 1 ст. 408 КК України .

Інформація про виклик обвинуваченого ОСОБА_3 , а також інформація про процесуальні документи надсилались та публікувались відповідно до вимог ст. 323 КПК України.

Судовий розгляд у межах даного кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченого, останній показань суду не надавав, при цьому заяв, заперечень чи клопотань на адресу суду також не подавав.

Дане кримінальне провадження здійснювалось з обов`язковою участю захисника, який був забезпечений державою.

Аналіз наявних в матеріалах справи документів на підтвердження завчасних належних викликів ОСОБА_3 до слідчого (прокурора) та суду, направлених йому повідомлень з приводу його прав та обов`язків, оголошеної підозри, висунутого обвинувачення та руху спеціального судового провадження свідчить про те, що він мав підстави усвідомлювати, що проти нього розпочато кримінальне провадження, він отримав чи мав би отримати оголошену підозру, відповідні виклики та пред`явлене обвинувачення, мав можливість бути обізнаним із усіма своїми правами, в тому числі, на захист та доступ до правосуддя. Відтак, держава Україна під контролем сторони захисту та суду використала всі можливості для того, щоб обвинувачений мав право під час судового провадження як мінімум на такі гарантії: а) бути терміново і докладно повідомленим мовою, яку він розуміє, про характер і підставу обвинувачення; б) мати достатній час і можливості для підготовки свого захисту, обрати самому захисника; в) бути судженим в його присутності і захищати себе особисто або за посередництвом обраного ним захисника, бути повідомленим про це право і мати призначеного захисника безоплатно.

Така ситуація узгоджується із взятими на себе зобов`язаннями, яких повинна дотримуватися держава Україна з тим, щоб забезпечити реальне використання права, яке гарантується статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права.

Суд вважає, що наявні у справі документи свідчать про відмову ОСОБА_3 , який повинен знати про розпочате кримінальне провадження, від здійснення свого права постати перед українським судом за діяння вчинені на території суверенної України, юрисдикцію якої над собою він не визнає, та захищати себе безпосередньо в такому суді, а так само свідчать про його наміри ухилитися від правосуддя держави Україна. Ухилення обвинуваченого від правосуддя суд оцінює як реалізацію останнім його невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.

Зважаючи на специфіку спеціального судового провадження (ч. 3ст. 323 КПК України), суд, зберігаючи неупередженість та безсторонність, надає особливого значення охороні прав та законних інтересів обвинуваченого як учасника кримінального провадження, яке відбувається за його відсутності, забезпеченню повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до обвинуваченого була застосована належна правова процедура в контексті приписів ст. 2 КПК України з дотриманням всіх загальних засад кримінального провадження з урахуванням особливостей, встановлених виключно законом. Ці особливості вимагають від суду прискіпливої оцінки кожного поданого доказу обвинувачення, відтак поріг вимогливості до доказування у даному випадку має бути підвищений.

Окремо суд звертає увагу, що дослідження відеозаписів, допитів свідків у судовому засіданні, проводилося в умовах воєнного стану за правилами ч. 11 ст. 615 КК України, згідно якої показання, отримані під час допиту свідка, потерпілого, у тому числі одночасного допиту двох чи більше вже допитаних осіб, у кримінальному провадженні, що здійснюється в умовах воєнного стану, можуть бути використані як докази в суді виключно у випадку, якщо хід і результати такого допиту фіксувалися за допомогою доступних технічних засобів відеофіксації (в редакції Закону № 2111-IX від 03.03.2022; із змінами, внесеними згідно із Законом № 2137-IX від 15.03.2022; в редакції Закону № 2201-IX від 14.04.2022)

3. Фактичні обставини, які суд визнає загально відомими і такими, що не потребуються доказування в межах даного провадження.

Тимчасова окупація з боку РФ частини території України - АР Крим, яка розпочалася із збройного конфлікту, викликаного російською військовою агресією, починаючи з 20 лютого 2014 року, а також анексія з боку РФ цієї частини території України є загально відомими фактами, які за хронологією подій: а) констатовані нормативними, хоча і засудженими з точки зору міжнародного права, актами РФ, а також «нормативними актами» самопроголошених суб`єктів на території України в АР Крим, законність яких не визнається державою Україна, проте прийнятих судом у даному випадку до уваги, оскільки вирішується питання про відповідальність за вчинення злочинів, внаслідок яких були прийняті такі акти; б) встановлені національними нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для застосування на території України; в) засуджені міжнародними актами колективного реагування, - а відтак ці факти не потребують окремого судового доведення.

Так, Постановою Ради Федерації Федеральних Зборів РФ «Про використання Збройних Сил Російської Федерації на території України» від 01 березня 2014 року № 48-СФ за результатами звернення Президента РФ, виходячи з інтересів безпеки життя громадян РФ, особового складу військового контингенту ЗС РФ, що дислокується на території України (АР Крим), надано згоду Президенту РФ на використання ЗС РФ на території України.

06 березня 2014 року Верховною Радою АР Крим прийнята Постанова «Про проведення загальнокримського референдуму». Указом Президента України від № 261/2014 від 07 березня 2014 року дія цієї Постанови Верховної Ради АР Крим була зупинена, а сама вона рішенням Конституційного Суду України № 2-рп/2014 від 14 березня 2014 року визнана неконституційною.

11 березня 2014 року Постановою Верховної Ради АР Крим прийнята «Декларація», якою проголошено АР Крим «суверенною державою» - «Республікою Крим».Указом Президента України від 14 березня 2014 року № 296/2014 дія цієї Постанови Верховної Ради АР Крим була зупинена, а сама вона рішенням Конституційного Суду України № 3-рп/2014 від 20 березня 2014 року визнана неконституційною.

Постановою Верховної Ради України від 15 березня 2014 року № 891-VII Верховна Рада АР Крим була розпущена.

17 березня 2014 року представники розпущеної «Верховної Ради АР Крим» прийняли Постанову № 1745-6/14 «Про незалежність Криму», за якою створено нелегітимне державне утворення «Республіка Крим», а також Постанову 1748-6/14 «Про правонаступництво Республіки Крим», за якою вищим органом влади «Республіки Крим» є «Державна рада Республіки Крим».

18 березня 2014 року «Державна рада Республіки Крим» підписала «Договір» між РФ та «Республікою Крим» про прийняття до РФ «Республіки Крим» та утворення у складі РФ нових суб`єктів, який вже 19 березня рішенням Конституційного Суду РФ визнаний таким, що відповідає Конституції РФ, 20 березня 2014 року його ратифікувала більшістю голосів Держдума РФ, а 21 березня 2014 року - Рада Федерації Федеральних Зборів РФ, відтак цей «Договір» набрав чинності 21 березня 2014 року.

21 березня 2014 року прийнятий Закон РФ № 6-ФКЗ (т. 4 а. 175-214), яким прийнято до РФ «Республіку Крим» та утворені в складі РФ нові суб`єкти. «Республіка Крим» вважається прийнятою до РФ з дати підписання «Договору» (ст. 1 Закону РФ № 6-ФКЗ).

11 квітня 2014 року «Державна рада Республіки Крим» прийняла «Конституцію Республіки Крим» як суб`єкта РФ.

Верховною Радою України 15 квітня 2014 року прийнято Закон України №1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон № 1207-VII), за яким перебування підрозділів ЗС РФ на території України з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, а також всупереч міжнародно-правовим актам, визнано окупацією частини території суверенної держави Україна, а територію АР Крим, відповідні води, територіальне море України, територію виключної (морської) економічної зони України, а також повітряний простір над цими територіями визнано тимчасово окупованими територіями України внаслідок збройної агресії з боку РФ.

Крім того, Верховною Радою України 21 квітня 2015 року прийнято Постанову № 337-VIІI «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», згідно з якою констатовано початок такої агресії з боку РФ на території АР Крим 20 лютого 2014 року, яка завершилася воєнною окупацією та подальшою незаконною анексією цієї частини території України.

Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН «Територіальна цілісність України» від 27 березня 2014 року № 68/262, «референдум», проведений в АР Крим 16 березня 2014 року, визнано таким, що не має законної сили і не може бути основою для зміни статусу АР Крим.

Резолюціями Генеральної Асамблеї ООН «Стан у сфері прав людини в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (Україна)» від 19 грудня 2016 року № 71/205 та від 19 грудня 2017 року № 72/190, «Проблема мілітаризації Автономної Республіки Крим та міста Севастополь, Україна, районів Чорного та Азовського морів» від 17 грудня 2018 року, «Ситуація з правами людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополь, Україна» від 22 грудня 2018 року послідовно засуджено тимчасову окупацію з боку РФ внаслідок військової агресії частини території України - АР Крим - підтверджено невизнання її анексії.

Вказані та інші аналогічні за оцінками вказаних подій резолюції Генеральної Асамблеї ООН, Закон України №1207-VII, постанови Верховної Ради України є нормативно-правовими актами, що становлять частину законодавства України, на підставі якого суд приймає рішення у справі.

4. Докази на підтвердження встановлених судом обставин та кваліфікація дій обвинуваченого.

Судом ретельно досліджені подані стороною обвинувачення докази на встановлення зв`язку між вищевказаними подіями та діями обвинуваченого безпосередньо в контексті висунутого йому обвинувачення.

Так, статус ОСОБА_3 на час вчинення злочинів як військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 підтверджено дослідженими судом матеріалами особової справи, а саме: відповідно до записів послужної карти ОСОБА_3 (т.2 а.с.56-58), останній 31.08.1997 р. в Одеському інституті сухопутних військ прийняв військову присягу на вірність народу України. 11.01.2010р. на підставі наказу МОУ № 1282 від 29.12.2009р. прийнятий на військову службу за контрактом на 5 років і призначений на посаду командира механізованого взводу механізованої роти механізованого батальйону НОМЕР_6 окремої бригади берегової оборони центру військ ІНФОРМАЦІЯ_2 та надалі відповідно до наказу КВМС ЗСУ № 101 від 22.04.2011 призначений на посаду командира механізованої роти механізованого батальйону НОМЕР_6 окремої бригади берегової оборони центру військ ІНФОРМАЦІЯ_2 та проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ), у військовому званні капітан.

На момент притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 перебував на тимчасово окупованій території АР Крим, що, зокрема, підтверджується листом Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС Україні від 22.02.2018 №0.184-9663/0/15-18 відповідно до якого відомостей щодо перетинання кордону ОСОБА_3 не виявлено (т.2 а.с.86-88).

Окрім того, встановлені під час судового розгляду обставини вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Закону від 08.04.2014), ч. 1 ст. 408 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001) підтверджуються наступними доказами:

- директивою ІНФОРМАЦІЯ_3 від 06.05.2014, в якій зазначено місця передислокації військових частин і строк прибуття (т. 2, а. с.83-85).

- витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.09.2014 № 99 ОСОБА_7 , згідно якого військовій частині НОМЕР_1 з 23.09.2014р. надати умовне найменування - військова частина НОМЕР_3 (т.2 а.с. 90).

- довідкою № 61/14 від 01.10.2014 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України стосовно реєстрації військової частини НОМЕР_3 (т.2, а.с.91-92).

- витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.05.20214 року №9 згідно з яким, військовослужбовці військової частини НОМЕР_1 , які прибули з тимчасово окупованої до місця дислокації військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 , вважаються такими, що прибули та приступили до виконання своїх обов`язків, однак ОСОБА_3 до виконання своїх обов`язків не приступав (т.2 а.с.94-106).

- протоколом щодо аналізу соцсторінок та відкритої інформації в мережі інтернет стосовно ОСОБА_3 від 20.10.2022 (т.2 а.с. 65).

-актом проведення службового розслідування від 17.03.2015 (т.2, а.с.71-75).

-списком осіб офіцерського складу військової частини НОМЕР_1 , які не прибули з тимчасово окупованої території АРК та АДРЕСА_1 до визначених пунктів у визначенні строки, де в п. 26 військової частини НОМЕР_1 вказано капітана ОСОБА_3 (т.2, а.с.75-82).

-витягом з наказу командувача ІНФОРМАЦІЯ_4 №57 від 26.03.2015, п. 696, згідно якого ОСОБА_3 виключений зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_5 та з нього знятті всі види забезпечення (т.2, а.с. 59).

- витягом з наказу командувача Військово - Морських Сил №61 від 27.05.2014, п. 533, згідно якого ОСОБА_3 звільнено від займаної посади і зараховано у розпорядження командувача ІНФОРМАЦІЯ_4 з 13.05.2014р. (т.2, а.с.61).

- листом Міністерства оборони України, з інформацією щодо осіб, які не прибули до визначених пунктів збору, залишились на окупованій території АРК та виявили бажання продовжувати службу у Збройних силах РФ (т.2 а.с.62-64).

- списком осіб офіцерського складу військової частини НОМЕР_1 , які залишились в АР Крим, де в п. 56 вказано капітана ОСОБА_3 (т.2, а.с108-109);

- витягом з наказу командувача Військово - Морських Сил №37 від 06.04.2015 (п.554) та записом в послужній картці ОСОБА_3 від 06.04.2015, а саме, що він був звільнений з військової служби у запас, відповідно до ч. 6 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» (у дисциплінарному порядку) (т.2, а.с. 60, 57-58).

-відеозаписом допиту свідка ОСОБА_8 від 25.10.2022, який у наданих свідченнях зазначив, що він проходить службу на посаді старшого снайпера роти снайперів 126 окремої бригади берегової охорони зс рф (в/ч НОМЕР_2 ). До 2014 року він проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 , у зв`язку із чим знайомий із ОСОБА_3 . Після анексії території АР Крим ОСОБА_3 продовжив проходити службу вже у зс рф, а саме у військовій частині НОМЕР_7 та в подальшому був призначений на посаду командира батальйону вказаної військової частини. 24.02.2022 року ОСОБА_3 перетнув кордон між АР Крим та Херсонською областю та приймав участь у агресивній війні рф проти України у складі військової частини НОМЕР_2 зс рф. Останній раз він бачив ОСОБА_3 в кінці березня 2022 року на території аеродрому, розташованого в АДРЕСА_3 (т.2, а.с. 157).

- відеозаписом допиту свідка ОСОБА_9 від 28.10.2022, який у наданих свідченнях зазначив, що він проходить службу в 126 окремій бригаді берегової охорони зс рф (в/ч НОМЕР_2 ). Його прямим командиром являється ОСОБА_3 . В лютому 2022 року ОСОБА_3 його безпосередньому командиру (командиру роти) був даний наказ про те, що їх підрозділ 24.02.2022 року повинен зайти на територію Херсонської області. 24.02.2022 особовий склад військової частини НОМЕР_2 перетнув кордон Херсонської області та приймав участь у агресивній війні рф проти України, у тому числі і ОСОБА_3 (т.2, а.с.169).

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 28.10.2022, відповідно якого свідок ОСОБА_8 на пред`явлених фотознімках впізнав ОСОБА_3 та відеозаписом вказаної слідчої дії (т.2, а.с.158-162).

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 28.10.2022, відповідно якого свідок ОСОБА_9 на пред`явлених фотознімках впізнав ОСОБА_3 та відеозаписом вказаної слідчої дії (т.2, а.с.163-166).

- відеозаписом допиту свідка ОСОБА_10 від 07.12.2022, який у наданих свідченнях зазначив, що він з 2010 я проходив військову службу на різних посадах у військовій частині НОМЕР_1 , яка дислокувалась на території АР Крим у АДРЕСА_1 . У зв`язку із виконанням ним функціональних обов`язків він був особисто знайомий з офіцерським складом військової частини. Зокрема, він був особисто знайомий з ОСОБА_3 , який в травні 2014 року перебував на посаді командира механізованої роти механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 . Військова частина НОМЕР_1 дислокувалась у АДРЕСА_1 . В квітні 2014 року у зв`язку із тимчасовою окупацією рф території АР Крим, командуванням ВМС та ЗСУ було прийнято рішення про передислокацію військових частини з АР Крим на материкову територію України. Так, відповідно до спільної Директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 06.05.2014 №Д-1 визначено строк з 6 травня 2014 року до 12 травня 2014 року прибуття військовослужбовців Збройних Сил України до нових визначених місць служби з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та міста Севастополь. Вимоги зазначеної директиви були розмішені на офіційному сайті Міністерства оборони України та до вказаної директиви був вільний доступ. Крім того, вказана інформація неодноразово висвітлювалися в засобах масової інформації (телебачення, газети, інтернет). Також передислокація здійснювалась на підставі інших нормативно-правових актів. Також, до всього особового складу військової частини НОМЕР_1 було доведено про необхідність прибути на материкову частину України, тобто всьому особовому складу військової частини було відомо про необхідність передислокації. Разом з тим командиром військової частини ОСОБА_11 в квітні 2014 року зранку було проведено шикування особового складу військової частини НОМЕР_1 на плацу. Під час проведення шикування командир військової частини ОСОБА_11 довів до особового складу інформацію про те, що у зв`язку із тимчасовою окупацією рф території АР Крим він пропонує особовому складу три варіанти для подальших дій - звільнитись із військової служби розірвавши контракт (для військовослужбовців контрактної служби, крім офіцерів); залишитись на території АР Крим та продовжити нести службу в складі цього ж підрозділу, проте в збройних силах російської федерації; передислокуватись на материкову територію України та продовжити службу в Збройних Силах України, не зрадивши при цьому військовій присязі. Певна частина військовослужбовців вирішила розірвати контракт та звільнитись із ЗСУ. Інша частина військовослужбовців, у тому числі і він, вирішили передислокуватись на материкову територію України та продовжити службу в Збройних Силах України. Після цього за командою командира частини вказані особи залишили загальний стрій та перейшли у стрій на інший плац. Разом з тим, військовослужбовці, які вирішили залишитись на території АР Крим та продовжити службу в збройних силах російської федерації залишились на місці. Він особисто бачив, що серед особового складу, який вирішив звільнитись або ж передислокуватись на материкову територію України та продовжити службу в Збройних Силах України ОСОБА_3 не було. Після того як відбулось вказане шикування в подальшому він, при перебуванні на території військової частини бачив «співслужбовців», які вже були одягнуті у військову форму рф, в тому числі він бачив і ОСОБА_3 . Рішення про звільнення ОСОБА_3 як командира роти не міг прийняти командир військової частини ОСОБА_11 , оскільки це було не в його компетенції. Таке рішення міг прийняти Командувач ВМС. У подальшому новим місцем дислокації військової частини НОМЕР_1 було визначено АДРЕСА_2 . Проте, після передислокації військової частини до АДРЕСА_2 частина військовослужбовців не прибула до визначеного міста, серед вказаних військовослужбовців був і ОСОБА_3 . Крім того, командуванням військової частини до особового складу військової частини було доведені наслідки нез`явлення на службу до нового пункту дислокації, зокрема, що такі дії можуть містити в собі ознаки дезертирства та такі особи будуть притягнуті до кримінальної відповідальності.Також командуванням частини до особового складу було доведено, що перехід на службу до збройних сил рф може потягнути кримінальну відповідальність за державну зраду. Таким чином, всі військовослужбовці військової частини НОМЕР_1 були попереджені про кримінальну відповідальність за свої неправомірні дії, у тому числі і ОСОБА_3 (т.2,а.с.154).

- відеозаписом допиту свідка ОСОБА_12 від 21.11.2022, який під час допиту надав показання фактично аналогічні показанням свідка ОСОБА_10 (т.2, а.с.139).

- відеозаписом допиту свідка ОСОБА_13 від 17.11.2022, який під час допиту надав показання фактично аналогічні показанням свідка ОСОБА_10 (т.2, а.с.145).

Окремо, суд звертає увагу, з огляду на особливості даного кримінального провадження на правову оцінку питання громадянства ОСОБА_3 .

Так, ОСОБА_3 є громадянином України, паспорті дані: НОМЕР_8 , виданий 10.12.1996 Шполянським МВ УМВС України в Черкаській області (т. 2, а.с. 121).

Відповідно до ст. 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство.

Згідно з положеннями Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-ІЙ, який визначає підстави і порядок набуття та припинення громадянства України, законодавство у цій сфері ґрунтується на принципах: єдиного громадянства, якщо громадянин України набув громадянство іншої держави, то у правових відносинах з Україною визнається лише громадянином України; неможливості позбавлення громадянина України громадянства України; визнання права громадянина України на зміну громадянства; збереження громадянства України незалежно від місця проживання (ст. 2). Громадянство України припиняється внаслідок виходу з громадянства України за клопотанням громадянина України та втрати громадянства України внаслідок добровільного набуття повнолітнім громадянином України громадянства іншої держави (ст. ст. 17, 18 та 19). При цьому, вихід з громадянства України допускається, якщо особа набула громадянство іншої держави або отримала документ, виданий уповноваженими органами іншої держави, про те, що громадянин України набуде її громадянство, якщо вийде з громадянства України, а не допускається, якщо особі в Україні повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто. Датою припинення громадянства України у всіх випадках є дата видання відповідного Указу Президента України (ст. ст. 18 та 19). Громадянин України, який подав заяву про вихід з громадянства України або щодо якого оформляється втрата громадянства, до видання указу Президента України про припинення громадянства України несе всі обов`язки громадянина України (ст. 20).

Згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII (ч. 4 ст. 5), примусове автоматичне набуття громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території, громадянства РФ не визнається Україною і не є підставою для втрати громадянства України.

Згідно листа управління державної міграційної служби в Черкаській області ві 21.11.2022 ОСОБА_3 з питань оформлення виходу з громадянства України та з питань припинення громадянства України внаслідок його втрати не звертався (том 2, а.с.124 ).

Згідно листа Міністерства закордонних справ України від 15.11.2022 № 16-04-18463-22 станом на 21.11.2022 відсутня інформація про звернення з клопотанням про вихід з громадянства України або оформлення подання про втрату громадянства України ОСОБА_3 (т.2, а.с.126).

Таким чином, з урахуванням раніше встановлених фактичних обставин, суд доходить висновку, що ОСОБА_3 на момент вчинення кримінальних правопорушень і по теперішній час залишається громадянином України незалежно від місця його проживання. Примусове автоматичне набуття ним як громадянином України, який проживає на тимчасово окупованій території, громадянства РФ не визнається Україною, відтак не може бути підставою для втрати ним громадянства України.

Оцінюючи зазначені вище докази, кожний окремо, відповідно до вимог ст.ст.85, 86, 94, 98, 99 КПК України, суд вважає, що відомості, які вони містять, є допустимими доказами, оскільки під час досудового розслідування вони отримані в порядку встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України. Крім того, вони також є належними доказами, оскільки прямо підтверджують існування фактів та обставин, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, а також інших обставин, які мають значення для даного кримінального провадження та не викликають сумнівів щодо їх достовірності.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Оцінивши зібрані у кримінальному провадженні докази в їх сукупності, в результаті повного, об`єктивного і всебічного їх дослідження в судовому засіданні, суд приходить до висновку про доведеність вини ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованих йому злочинів за встановлених судом обставин та кваліфікую його дії за ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Закону від 08.04.2014) як державна зрада, діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту; та за ч. 1 ст. 408 КК України (в редакції Закону від 05.04.2001) як дезертирство, тобто нез`явлення, з метою ухилитися від військової служби, на службу у разі переведення.

5. Мотиви призначення покарання.

Відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України та п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року N 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.

Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_3 покарання, суд враховує характер та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до нетяжкого та особливо тяжкого злочинів, особу обвинуваченого, який одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, раніше не судимий, а також враховує його вік та стан здоров`я.

Обставин, які відповідно до вимог ст. 66 КК України, пом`якшують покарання ОСОБА_3 судом не встановлені.

Обставин, які відповідно до вимог ст. 67 КК України, обтяжують покарання ОСОБА_3 судом не встановлені.

З огляду на вищевикладене, виходячи із сукупності усіх обставин кримінального провадження, суд вважає за потрібне призначити ОСОБА_3 покарання у виді позбавленні волі в межах санкцій ч.1 ст.111 КК України (в редакції закону від 05.04.2001 №2341-ІІІ) та ч. 1 ст. 408 КК України(в редакції закону від 05.04.2001 №2341-ІІІ) із застосуванням положень ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі.

На думку суду, саме таке покарання є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення та попередження вчинення підсудним нового злочину, досягнення мети, визначеної ст. 50 КК України.

При цьому, на підставі ст 59 КК України, суд не вважає за необхідне призначати ОСОБА_3 додаткове покарання у виді конфіскації майна, оскільки його дії не містять корисливого умислу, що є обовязковим для призначення даного виду покарання.

Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст.75 КК України, або ж застосування ст.69 КК України, чи норм ст.69-1 КК України до обвинуваченого, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми можуть бути застосовані.

Викладена позиція суду відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини при розгляді справ застосовується як джерело права, зокрема у справі Скоппола проти Італії від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

6. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку.

Вирішуючи питання про речові докази, суд керується положеннями ч. 9 ст. 100 КПК України, а тому DVD - диски з відеозаписами слідчих дій необхідно залишити в матеріалах кримінального провадження .

Процесуальні витрати відсутні. Цивільний позов не заявлений.

Відносно обвинуваченого ОСОБА_3 ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 25.01.2023 року обрано запобіжний захід - тримання під вартою.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 368-371, 373- 376,ч.15 ст.615 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111 КК України (в редакції закону від 05.04.2001 №2341-ІІІ) та ч. 1 ст. 408 КК України (в редакції закону від 05.04.2001 №2341-ІІІ) і призначити йому покарання:

- за ч.1 ст. 111 КК України (в редакції закону від 05.04.2001 №2341-ІІІ) у виді позбавлення волі строком на 15 (п`ятнадцять) років без конфіскації майна;

- за ч. 1 ст. 408 КК України (в редакції закону від 05.04.2001 №2341-ІІІ) у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Згідно ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень остаточно призначити ОСОБА_3 покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком на 15 (п`ятнадцять) років без конфіскації майна.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_3 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Речові докази: DVD - диски з відеозаписами слідчих дій - зберігати при матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Святошинський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається захиснику та прокурору.

Інформацію про ухвалення вироку опублікувати у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями ст.297-5 КПК України та на офіційному веб-сайті судової влади.

Суддя: ОСОБА_1