Справа № 297/2594/18
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.10.2023 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді в режимі відеоконференції кримінальне провадження 11-кп/4806/263/20 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 25.01.2019.

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , розлучений, що має на утриманні неповнолітню дитину, із середньою освітою, непрацюючий, судимий вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 26.04.2018 за ч. 1, 2 ст. 190 КК України із застосуванням ст. 70 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 02 (два) роки, на підставі ст. 75, 76 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком на 02 (два) роки, засуджений:

- за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 02 (два) роки 01(один) місяць.

На підставі ст. 71 КК України до покарання призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 26.04.2018, у виді позбавлення волі на строк 05 (п`ять) місяців, і остаточно призначено ОСОБА_6 до відбування покарання у виді позбавлення волі на строк 02 (два) роки 06 ( шість) місяців.

Стягнуто з ОСОБА_6 процесуальні витрати на залучення експерта в розмірі 1001(одна тисяча одна) грн в користь держави.

Речові докази: два автомобільні номерні знаки НОМЕР_1 , які є номерними знаками до автомобіля ВАЗ 2106 червоного кольору, 1981 року випуску, що зберігаються в камері речових доказів Берегівського ВП ГУ НП в Закарпатській області, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 та поліс обов`язково страхування цивільно-правової відповідальності АМ/1106703 повернуто власнику ОСОБА_10 .

Згідно вироку ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.

ОСОБА_6 в березні 2018 року, у невстановлений слідством день, за місцем свого проживання, зловживаючи довірою ОСОБА_10 , отримав від останнього 900 грн за проведення ремонту його автомобіля ВАЗ 2106 червоного кольору, 1981 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 . Однак взятих на себе зобов`язань не виконав,

-2-

автомобіль не відремонтував та ОСОБА_10 його не повернув, а без відома та згоди останнього передав вказаний автомобіль сторонній особі, тобто розпорядився майном ОСОБА_10 без згоди останнього. Відповідно до висновку експерта № 11/929 від 08.11.2018 ринкова вартість вище вказаного автомобіля може складати 19289,10 грн.

Крім того, 09.08.2018 ОСОБА_6 , знаходячись за місцем свого проживання, зловживаючи довірою ОСОБА_11 , отримав від останнього 150 доларів США, що становить 4044,25 грн, за ніби - то продаж останньому автомобіля ВАЗ 2106 червоного кольору, 1981 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , який раніше був переданий ОСОБА_6 - ОСОБА_10 для проведення ремонту.

У подальшому ОСОБА_6 , не бажаючи передати проданий автомобіль ОСОБА_11 , 15.08.2018 всупереч домовленості, розуміючи, що за вказаний автомобіль він уже отримав гроші, передав його іншій особі.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 просить вирок суду від 25.01.2019 змінити, призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 190 КК України, яке є співрозмірним з його діянням, та особою обвинуваченого. Вирок суду щодо ОСОБА_6 є надто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного. Також вважає, що вирок підлягає зміні, виходячи з наступних обставин. За час проведення судового слідства, ОСОБА_6 вже багаторазово пожалкував про скоєне кримінальне правопорушення. Згідно матеріалів та пояснень, ОСОБА_6 характеризується позитивно, має намір відшкодувати збитки в повному обсязі, потерпілі просили не позбавляти його волі. Також під час судового засідання ОСОБА_6 визнав себе винним та щиро покаявся. Згідно досудової доповіді наданої Берегівським РС філії ДУ «Центр пробації», виправлення ОСОБА_6 можливе без позбавлення або обмеження волі і такий не становить небезпеки для суспільства. Вважає, що призначаючи покарання, суд першої інстанції належним чином не врахував тяжкість вчиненого злочину, особу обвинуваченого, збіг тяжких особистих та сімейних обставин, які змусили його піти на злочин. З урахуванням вищенаведених обставин просить призначити ОСОБА_6 менш суворе покарання в межах санкції статті.

Судове провадження розглядається за відсутності потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , неявка яких з урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає його розгляду. При цьому, враховується, що вказані особи належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді, а також те, що від них не надходили заяви чи клопотання про відкладення розгляду судового провадження на інший термін та відомості про поважність причин їх неявки.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 на підтримання поданої апеляційної скарги, промову прокурора, яка заперечила щодо задоволення апеляційної скарги захисника-адвоката ОСОБА_8 , дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією України принципу верховенства права. Тому суду слід неухильно додержуватись вимог про законність, обгрунтованість та вмотивованість вироку і ухвали в кримінальному провадженні.

-3-

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Цих вимог кримінального процесуального закону у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 дотримано.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду ОСОБА_6 повністю визнавав себе винним у скоєнні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, що також підтвердив у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, в судовому засіданні зі згоди обвинуваченого та інших учасників судового процесу, суд першої інстанції, з`ясувавши добровільність позиції обвинуваченого та учасників судового провадження, правильність розуміння ними змісту вказаних обставин, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Викладені у вироку висновки про винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, а саме: у заволодінні чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство) вчиненому повторно, за обставин, зазначених у вироку ґрунтуються на зібраних доказах, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і ніким із учасників кримінального провадження не оскаржуються, внаслідок чого ці обставини, як і кваліфікація його діянь за ч. 2 ст. 190 КК України, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Разом з тим, посилання захисника-адвоката ОСОБА_8 в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 не дотримано вимог ст. 50, 65 КК України і таке є надмірно суворим, є необґрунтованим з огляду на таке.

Зі змісту апеляційної скарг вбачається, що захисник-адвокат ОСОБА_8 фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

-4-

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Такий висновок узгоджується з позицією, висловленою в постанові Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 51-1985 км 18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к).

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєне кримінальне правопорушення, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючі та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

За приписами до ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції, покарання ОСОБА_6 за вчинені кримінальні правопорушення призначено відповідно до загальних засад призначення покарання, обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, в тому числі і з урахуванням характеру та ступеню суспільної небезпечності вчинених ним кримінальних правопорушень, всіх обставин кримінального провадження і даних про його особу. Зокрема, суд першої інстанції при вирішенні питання про міру покарання обґрунтовано визнав обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 - визнання вини, щире каяття та позитивну характеристику за місцем проживання, а також встановив обставину, що обтяжує його покарання - рецидив злочинів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі на строк 02 (два) роки 06 (шість) місяців, яке останній має відбути реально, та яке, на думку апеляційного суду, буде цілком достатнім для реальної корекції соціальної поведінки останнього та запобігання продовженню злочинної діяльності.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині призначення ОСОБА_6 покарання в межах санкції статті кримінального закону відповідає вимогам, передбаченим ст. 50, 65, 66, 67 КК України і не може бути визнане явно несправедливим внаслідок надмірної суворості.

Наведене свідчить про те, що судом враховані обставини, на які посилався в апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_8 зокрема, визнання вини та щире каяття обвинуваченого.

Оцінюючи доводи захисника-адвоката ОСОБА_8 про безпідставне невизнання судом першої інстанції обставини, яка на його думку, має пом`якшувати покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , а саме наміру ОСОБА_6 відшкодувати завдані збитки потерпілому в повному обсязі, колегія суддів відхиляє, оскільки такі викликають певні

-5-

сумніви, оскільки з моменту вчинення кримінальних правопорушень, зокрема березень 2018 року, і на момент розгляду провадження в суді минуло більше року. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, на протязі вказаного тривалого часу, обвинувачений ОСОБА_6 добровільно не відшкодував потерпілому завданої шкоди в повному обсязі. Крім того, сам намір відшкодування потерпілому шкоди не може бути підставою для зміни покарання.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині призначення ОСОБА_6 покарання в межах санкції статті кримінального закону відповідає вимогам, передбаченим ст. 50, 65, 66, 67 КК України і не може бути визнане явно несправедливим внаслідок надмірної суворості. Крім того, призначаючи ОСОБА_6 остаточне покарання відповідно до ст. 71 КК України за сукупністю вироків, суд застосував принцип часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, що також не свідчить про несправедливість призначеного покарання через його суворість.

В Рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Бемер проти Німеччини» від 03.10.2002, Європейський Суд з прав людини зазначив, що «виконання вироку, який передбачає позбавлення свободи, призупиняють, якщо можна розраховувати, що вирок служитиме засудженому як попередження і що він не здійснюватиме нові злочини в майбутньому, навіть без впливу, спричиненого відбуванням покарання. Роблячи такий прогноз, суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою».

При прийнятті рішення колегія суддів враховує, що обвинувачений ОСОБА_6 згідно досудової доповіді, наданої Берегівським РС філії ДУ «Центр пробації» в Закарпатській області, раніше судимий, притягався до адміністративної відповідальності, враховуючи спосіб життя обвинуваченого, що свідчить про його відверте небажання ставати на шлях виправлення.

Вказане у своїй сукупності давало підстави суду першої інстанції прийти до висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_6 неможливе без ізоляції його від суспільства, а покарання необхідно призначити у виді позбавлення волі, в межах санкції статті.

З таким висновком погоджується і колегія суддів, оскільки судом першої інстанції при винесенні вироку щодо ОСОБА_6 дотримано вимоги ст. 50, 65 КК України та призначено покарання, яке на думку апеляційного суду, відповідає особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а також співмірним вчиненому протиправному діянню, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок су ворості.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Зогляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції при ухваленні даного вироку дотримався вимог як закону про кримінальну відповідальність, так і кримінально процесуального закону, призначивши обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, яке за своїм видом та розміром відповідає особі винного та обставинам кримінальних правопорушень.

-6-

Інші доводи апеляційної скаргивказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

При прийнятті рішення колегія суддів також враховує вимоги ст. 26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом; що під час апеляційного розгляду стороною захисту не заявлялось клопотань щодо приєднання до матеріалів судового провадження доказів (документів), які б могли вплинути на висновки суду; положення ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б могли стати підставою для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції, не встановлено, а тому колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги захисника-адвоката ОСОБА_8 без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 25.01.2019 щодо ОСОБА_12 ,- без змін.

На ухвалу апеляційного суду безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду може бути подана касаційна скарга протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді