Провадження №1-в/127/362/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду №22 у м. Вінниці клопотання ОСОБА_4 , 1970 року народження, про звільнення від покарання у виді довічного позбавлення волі,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_4 про вирішення питання пов`язаного із виконанням вироку. Засуджений просив застосувати правове положення ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року та звільнити його від довічного позбавлення волі, яким його засуджено за вироком Дніпропетровського обласного суду від 24.09.1996 та ухвалою Верховного суду України від 24.12.1996.

Клопотання мотивує тим, що довічне позбавлення волі йому було призначено за правопорушення згідно ст. 93 КК України, яке сталось 1994. Злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Санкція ст. 93 КК України 1960 року станом на травень 1994 року передбачала покарання за це правопорушення виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років або виняткову міру покарання. Враховуючи, що на час вчинення діяння кримінальний кодекс не передбачав покарання у виді довічного позбавлення волі, тому вважає, що було посилено кримінальну відповідальність за ст. 93 КК України 1960 року. Відтак, він підлягає звільненню від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі

Засуджений ОСОБА_4 в судовому засідання подане ним клопотання підтримав та просив суд його задовольнити посилаючись на доводи викладені в письмовому клопотанні.

Захисник засудженого адвокат ОСОБА_5 клопотання свого підзахисного підтримав, просив суд його задовольнити.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував, щодо задоволення клопотання засудженого, оскільки відсутні підстави для його задоволення.

Заслухавши думку учасників справи, вивчивши матеріали заяви та особову справу засудженого, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до п.п. 2, 14 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

З матеріалів особової справи засудженого ОСОБА_4 вбачається, що останній засуджений вироком Дніпропетровського обласного суду від 24.09.1996 та ухвалою Верховного суду України від 24.12.1996 за ч. 3 ст. 142, п. п. «а», «г», «е» ст. 93, ч. 2 ст. 222, ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до смертної кари розстрілу з конфіскацією майна. Даний вирок суду набув законної сили 24.12.1996.

Ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 11.09.2000 ОСОБА_4 було замінено призначене покарання у вигляді смертної кари на покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Крім того, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18.01.2018 було зараховано засудженому ОСОБА_4 строк попереднього ув`язнення з моменту затримання 07.11.1994 до набрання вироком законної сили 24.12.1996, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Рішенням Конституційного суду України від 29.12.1999 року у справі № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кодексу 1960, які передбачали смертну кару як вид покарання.

Законом України № 1483 від 22.02.2000 року Кримінальний кодекс 1960 року приведено у відповідність з вищевказаним рішенням. Кодекс 1960 доповнено новою статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання довічне позбавлення волі. Крім того, цим Законом внесено зміни і до другого речення ч.1 ст. 25 КК України, зокрема слова «смертна кара» замінено словами «довічне позбавлення волі», слово «двадцяти» замінено словами «двадцяти п`яти».

В пункті шостому зазначеного рішення КСУ вважає, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань (пункт 1-1 частини першої статті 23 Кодексу 1960) поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 із змінами, внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом. На підставі ч. 1 ст. 58 Конституції України, ч. 2 ст. 6 Кодексу 1960 року, ч. 1 ст. 5 Кодексу 2001 року положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили передбачені Кодексом 1960 особливо тяжкі злочини до набрання чинності зазначеним законом, у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності Законом № 1483 не було виконано.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006).

З дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 29.12.1999 року № 11-рп/99 (справа про смертну кару) і до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 року № 1483-ІІІ, яким введений новий вид покарання - довічне позбавлення волі, існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кримінального кодексу України 1960, стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положень Кримінального кодексу України 1960 щодо смертної кари і набранням чинності Законом №1483-ІІІ стосовно встановлення нового виду покарання.

Разом з тим, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кримінального кодексу України 1960 втратили альтернативний характер та передбачали покарання лише у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Кримінальний кодекс України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94).

Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

В Рішенні Конституційний Суд України, зокрема, зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Отже, ОСОБА_4 обґрунтовано визначено покарання у виді довічного позбавлення волі, яке є менш суворим видом покарання порівняно зі смертною карою.

Так, ОСОБА_4 засуджено до покарання у виді смертної кари за нормами КК України (1960 року), якими передбачалося призначення зазначеного покарання за ст. 93 вказаного закону про кримінальну відповідальність, покарання в подальшому було змінено на довічне позбавлення волі.

Положень, які б визначали граничний строк виконання покарання у виді довічного позбавлення волі або граничний термін ув`язнення особи, яка засуджена до покарання у виді довічного позбавлення волі, норми КК України 1960 року не містять. Також, чинні положення КК України не містять положень, які б визначали граничний строк ув`язнення особи, засудженої до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Чинними положеннями КК України, в тому числі й нормами розділу ХІІ не передбачено звільнення особи від покарання у виді довічного позбавлення волі з підстав, на які посилається засуджений ОСОБА_4 у клопотанні.

Таким чином, доводи та вимоги засудженого ОСОБА_4 , не можуть бути задоволенні судом з огляду на те, що чинним законодавством, яке регулює порядок виконання покарання у виді довічного позбавлення волі, не передбачено звільнення від відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 КК України (в редакції 1960 року) позбавлення волі встановлюється на строк від трьох місяців до десяти років, а за особливо тяжкі злочини, за злочини, що спричинили особливо тяжкі наслідки, і для особливо небезпечних рецидивістів у випадках, передбачених цим Кодексом, не більше п`ятнадцяти років. При заміні в порядку помилування смертної кари позбавленням волі, воно може бути призначено і на строк понад п`ятнадцять років, але не більше двадцяти років.

Згідно до п. 27 ч. 1 ст. 106 Конституції України та ст. 87 Кримінального кодексу України, Положення про порядок здійснення помилування, акт глави держави, який полягає повному або частковому звільненні від відбування покарання або заміні довічного позбавлення волі (далі «ДПВ») на позбавлення волі строком на 25 років або більше.

Засуджений в своєму клопотанні просить застосувати до нього положення ч. 1 ст. 25 ККУ (в редакції 1960 року), де зазначено, що при заміні в порядку помилування смертної кари позбавленням волі воно може бути призначено і на строк понад п`ятнадцять років, але не більше двадцяти років. Однак, суд звертає увагу, що засудженому було замінено смертну кару не у зв`язку з помилуванням, а у відповідність до чинного на той час законодавства, а саме внесених змін 22.02.2000 у Кримінальний кодекс України, де покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі.

Тобто, клопотання засудженого про застосування до нього положень ч. 1 ст. 25 КК України (в редакції 1960) є безпідставним, оскільки враховуючи тяжкість вчиненого злочину до ОСОБА_4 було застосовано виняткову міру покарання, але у зв`язку з визнанням норм ст. 24 КК України (в редакції 1960) такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), кодекс 1960 доповнено новою статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання довічне позбавлення волі. Засудженим яким було призначено покарання у виді смертної кари розстрілу, замінено покарання на довічне позбавлення волі, що являється м`якшим покаранням, тобто було застосовано ч. 2 ст. 6 КК України (в редакції 1960), відповідно до якої закон, що усуває караність діяння або пом`якшує покарання, має зворотну силу, тобто поширюється з моменту набрання ним чинності також на діяння, вчинені до його видання.

Водночас, ОСОБА_4 засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі, тому факт відбуття ним більше 30 років у місцях позбавлення волі не є законною підставою для звільнення його з установи виконання покарань на підставі відбуття строку покарання, призначеного відповідним вироком суду, оскільки він його не відбув.

Враховуючи вищезазначені обставини в їх сукупності, суд приходиться до висновку, що в задоволенні клопотання ОСОБА_4 про застосування до нього положень ч. 1 ст. 25 КК України (в редакції 1960 року) необхідно відмовити, оскільки воно не відповідає вимогам чинного законодавства.

Керуючись ст.ст. 50, 65, 81 КК України, ст. ст. 537, 539 КПК України, суд-

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання ОСОБА_4 , 1970 року народження, про звільнення від покарання у виді довічного позбавлення волі відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області на протязі семи днів з дня її оголошення, а засудженим який тримається під вартою в той же строк з дня отримання копії ухвали.

Копію ухвали вручити прокурору та засудженому.

Суддя: ОСОБА_1