ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/912/24 Справа № 202/328/21 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , на ухвалу Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2024 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А :

В провадженні Петриківського районного суду Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.257, ч.4 ст.187, ч.3 ст.289, ч.1 ст.263 КК України, ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.257, ч.4 ст.187, ч.3 ст.289, ч.1 ст.263, ч.4 ст.358 КК України (далі-КК).

За матеріалами справи ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 22.01.2021 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, дію якого в подальшому місцевим судом неодноразово продовжено.

Під час судового засідання ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2024 року вчергове продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 на 60 днів, тобто з 17 січня 2024 року до 16 березня 2024 року, без визначення застави, з утриманням в ДУ Дніпровська установа виконання покарань №4 МЮ України.

В апеляційній скарзі захисник порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з незаконністю та істотним порушенням норм кримінального процесуального закону.

В обґрунтування зазначає, що прокурором у даному кримінальному провадженні фактично подано до суду 23 абсолютно однакових клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 та вказані клопотання носять формальний характер, просто копіюють одне одне, не мають будь-яких доказів чи нових додаткових доказів на підтвердження продовження існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК. Крім того, письмові докази збирались та формувались прокурором станом на 19.01.2021 року (дата складання обвинувального акту), у зв`язку з чим апріорі не можуть мати доказів продовження існування ризиків через три роки після розгляду справи в суді, а інших доказів прокурором жодного разу надано не було.

Водночас вказує, що висновки суду про наявність ризиків, передбачених п.п.1,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК є необґрунтованими, оскільки за три роки місцевим судом постановлено 23 майже абсолютно однакові ухвали та у якості обґрунтування існування вказаних ризиків серед іншого зазначено: позицію потерпілих проти зміни ОСОБА_6 запобіжного заходу, хоча на останньому засіданні потерпілі фактично взагалі були відсутні, а тому суд зробив припущення щодо незмінності їх позиції; підтвердження тримання під вартою ОСОБА_6 ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12.06.2023 року; труднощі допиту чотирнадцяти потерпілих по справі; не доставляння іншого обвинуваченого ОСОБА_7 до суду; неявку сторони захисту з боку обвинуваченого ОСОБА_7 ; відмову обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від попередніх захисників, при тому, що захисника ОСОБА_8 захищала ОСОБА_6 протягом трьох років, у тому числі, на стадії досудового розслідування.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, сторона захисту вважає, що судом у якості обґрунтування необхідності продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 зазначено підстави, які не передбачені ч.1 ст.177 КПК, а у випадку заміни захисника ОСОБА_8 взагалі зазначено реалізацію обвинуваченим ОСОБА_6 права на захист.

Також сторона захисту не погоджується з висновками прокурора та суду щодо неможливості застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 іншого запобіжного заходу, оскільки ризики, передбачені п.п.1,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК відсутні та згідно практики ЄСПЛ тяжкість злочину та його наслідки не є самостійними підставами, що виправдовують тримання під вартою, і не можуть самі по собі виправдовувати позбавлення особи свободи.

На підставі вищевикладеного, захисник просить апеляційний суд скасувати ухвалу Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2024 року та постановити нову, якою клопотання прокурора задовольнити частково та обрати обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, з покладенням обов`язків, передбачених ст.194 КПК.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисника на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, який наполягав на її задоволенні, просив скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою клопотання прокурора задовольнити частково та обрати обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, з покладенням обов`язків, передбачених ст.194 КПК, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 на 60 днів, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, які згідно ст.12 КК є тяжкими та особливо тяжкими злочинами, а також наявність, передбачених п.п.1,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК ризиків того, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконного впливати на потерпілих та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення, про існування яких свідчить як тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушеннях, так і дані про особу обвинуваченого, який не працює, не має постійного місця проживання та достатніх соціальних зв`язків. Крім того, обвинуваченому відоме місце проживання свідків, які на даний час ще не допитані, а тому останній може впливати на них шляхом залякування.

При цьому, суд першої інстанції врахував, що в попередніх судових засіданнях потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ,, ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 заперечували проти зміни ОСОБА_6 запобіжного заходу на більш м`який, так як вони перенесли фізичне насильство з його боку та боку інших обвинувачених при розбійних нападах, майнова шкода їм не повернута, цивільні позови не відшкодовані, а також соціальний інтерес до злочинів, кількість обвинувачених, наслідки насильницьких злочинів, пов`язаних із спричиненням тілесних ушкоджень потерпілим, із застосуванням зброї, поведінку учасників кримінального провадження та невизнання обвинуваченими своєї винуватості взагалі.

З такими висновками місцевого суду погоджується й суд апеляційної інстанції.

При цьому колегія суддів враховує положення статті 28 КПК, а також те, що згідно наданої апеляційному суду довідки про рух кримінального провадження судові засідання призначені на 30.03.2021, 12.05.2022, 20.12.2022, 22.08.2023, 05.09.2023, 21.09.2023, 31.10.2023 були відкладені через неможливість доставлення до приміщення суду обвинуваченого ОСОБА_7 , який з грудня 2020 року рахується за Ленінським районним судом м. Дніпропетровська, та обвинуваченого ОСОБА_6 , які перебували в СІЗО; судові засідання призначені на 22.09.2021, 11.01.2022, 08.02.2022, 02.03.2022, 27.04.2022, 16.08.2022, 31.08.2022, 05.10.2022, 18.10.2022, 13.12.2022, 26.01.2023, 18.04.2023, 10.05.2023, 14.06.2023, 28.06.2023, 04.07.2023 були відкладені через неявку захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_23 у зв`язку із воєнним станом, хворобою та участю в інших судових засіданнях. Крім того, колегія суддів враховує поведінку обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 під час розгляду справи, які в судових засіданнях призначених на 23.11.2023, 12.12.2023 виявляли неповагу до суду, висловлювалися нецензурною лайкою в сторону суду та прокурора, а в судових засіданнях призначених на 15.08.2023, 09.11.2023, 09.01.2024 відмовилися від своїх захисників та просили надати час новим захисникам для ознайомлення з матеріалами справи, які містяться в 17 томах. Тому враховуючи, що судовий розгляд кримінального провадження по суті обвинувачення ОСОБА_6 , ОСОБА_7 триває, по справі ще не допитано обвинувачених та усіх свідків, не досліджено усіх доказів, та наступне судове засідання призначено на 28.02.2024 року, під час якого планується оглянути 3 тома кримінального провадження, допитати свідків з боку обвинувачених та самих обвинувачених, тому суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою на даному етапі кримінального провадження.

З огляду на викладене, всупереч доводам апеляційної скарги, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 60 днів, тобто до 16 березня 2024 року, без внесення застави. На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою та відсутні підстави для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, зокрема, у вигляді цілодобового домашнього арешту, на чому наполягає сторона захисту, оскільки вони не забезпечать його належної процесуальної поведінки на даному етапі кримінального провадження.

Отже доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК, відсутність підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою та відсутність будь-яких обґрунтувань того, що більш м`які запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинуваченого є безпідставними та суперечать матеріалам кримінального провадження.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.)

Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а встановлені судом ризики не відпали та продовжують існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Тому, на переконання апеляційного суду подальше продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 не порушує його права на свободу та особисту недоторканність, гарантованого статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України.

Крім того, твердження захисника, що клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу є ідентичним попереднім клопотанням, не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом, оскільки суд першої інстанції при вирішенні питання щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу кожного разу перевіряє наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які зазначені в клопотанні прокурора, а також чи зменшились ризики, на підставі яких був обраний запобіжний захід обвинуваченому у вигляді тримання під вартою.

Разом з тим, доводи апелянта про те, що обвинувачений ОСОБА_6 майже три роки перебуває під вартою не є підставою для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу або скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки розгляд кримінального провадження триває, на даний час встановлено наявність ризиків, передбачених п.п.1,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК України, а також під час апеляційного перегляду з`ясовано, що матеріали кримінального провадження є чисельними, досліджуються судом першої інстанції, з огляду на обсяг пред`явленого обвинувачення, та не встановлено затягування розгляду справи зі сторони суду чи прокурора.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_5 є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвала Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2024 року є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419, 422-1 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 - залишити без задоволення, а ухвалу Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2024 року, якою продовжено строк тримання під вартою, стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 на 60 днів, тобто до 16 березня 2024 року, без визначення застави, з утриманням в ДУ Дніпровська установа виконання покарань №4 МЮ України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3