Справа №293/2059/18
Провадження №1-кп/293/45/2023
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2023 рокусмт Черняхів

Черняхівський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000376 від 26.09.2018 по обвинуваченню ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , працюючого підприємцем, з середньою освітою, не одруженого, має на утриманні одну неповнолітню дитину, військовозобов`язаного, в силу ст. 89 КК України не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, безпосередньо після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив вирок про наступне:

І. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

03.07.2018 близько 18 год. ОСОБА_4 прийшов до місця проживання свого знайомого ОСОБА_5 що за адресою: АДРЕСА_2 , де попросив у останнього гайковий ключ, на що ОСОБА_5 повідомив йому що даний ключ він може взяти у салоні автомобіля МАЗ д.н.з. НОМЕР_1 , який знаходився на узбіччі дороги поблизу вищевказаного домоволодіння.

Перебуваючи в салоні автомобіля МАЗ д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_4 у бардачку виявив пластикову платіжну банківську картку «Приватбанку» № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_5 , після чого переконавшись що за його діями ніхто не спостерігає, передбачаючи, що на банківському рахунку, доступ до якого забезпечується за допомогою виявленої пластикової платіжної картки, можуть знаходитися грошові кошти, діючи умисно, усвідомлюючи те, що вказана картка йому не належить, маючи злочинний умисел, направлений на заволодіння вказаною платіжною карткою, та корисливий мотив подальшого таємного викрадення чужого майна, а саме грошових коштів, які знаходяться на банківському рахунку даної платіжної картки, викрав її.

В цей же час та місці, з метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на таємне, викрадення чужого майна, а саме грошових коштів які знаходяться на банківському рахунку платіжної картки «Приватбанку» № НОМЕР_2 , ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_5 , в якого під приводом необхідності здійснення телефонного дзвінка, попросив мобільний телефон останнього. Отримавши від ОСОБА_5 належний йому мобільний телефон, ОСОБА_4 зателефонував з даного телефону до сервісного центру ПАТ КБ «Приватбанк» за номером 3700, та за допомогою інтернет-банкінгу, отримав доступ до операцій з банківським рахунком ОСОБА_5 № НОМЕР_2 , в ході чого ОСОБА_4 з метою отримання доступу до даного рахунку змінив персональний ідентифікаційний номер, за допомогою якого здійснювався доступ до даного рахунку.

Продовжуючи свої злочинні дії, направлені на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_4 05.07.2018 з ранку поїхав в смт. Черняхів, де цього ж дня о 08 год. 30 хв., перебуваючи за адресою: смт. Черняхів, вул. Коростенська, 6, вставив до банкомату самообслуговування ПАТ КБ «Приватбанк» викрадену ним платіжну банківську картку «Приватбанку» № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_5 , після чого ввівши новий персональний ідентифікаційний номер, отримав доступ до грошових коштів ОСОБА_5 , які знаходилися на банківському рахунку даної картки, після чого ОСОБА_4 зняв з вказаного рахунку грошові кошти в сумі 4000 грн., після чого розпорядився ними, тим самим спричинивши ОСОБА_5 матеріального збитку на вищевказану суму, а банківську картку «Приватбанку» № НОМЕР_2 залишив при собі для подальшого використання, таким чином привласнив її.

Продовжуючи свої злочинні дії, направлені на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_4 , 06.07.2018 близько 00 год. 25 хв., перебуваючи за адресою: м. Житомир, вул. Київська, 116, вставив до банкомату самообслуговування ПАТ «Кредобанк» викрадену ним платіжну банківську картку «Приватбанку» № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_5 , після чого ввівши персональний ідентифікаційний номер, отримав доступ до грошових коштів ОСОБА_5 , які знаходилися на банківському рахунку даної картки, після чого ОСОБА_4 зняв з вказаного рахунку грошові кошти в сумі 3000 грн., після чого розпорядився ними, тим самим спричинивши ОСОБА_5 матеріального збитку на вищевказану суму, а банківську картку «Приватбанку» № НОМЕР_2 викинув у смітник.

II. Докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

У ході судового розгляду справи ОСОБА_4 винним себе у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, викладених в обвинувальному акті, визнав повністю, щиро розкаявся, показав, що на початку липня 2018 року він заволодів банківською карткою ОСОБА_5 та змінив на ній персональний номер для подальшого зняття готівки для власних потреб. 05.07.2018 в смт Черняхів ОСОБА_4 зняв з банківської картки ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 4000 грн, та 06.07.2018 у м. Житомирі ОСОБА_4 зняв з банківської картки ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 3000 грн, якими розпорядився на власний розсуд, а саме купив мобільний телефон та продукти харчування, після чого банківську картку викинув.

Покази обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, обвинувачений просив суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення цього злочину, так як повністю погоджується з встановленими обставинами.

З`ясувавши думку учасників судового провадження про те, які докази потрібно дослідити, та порядок їх дослідження, відповідно до частини 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України, суд вважає за недоцільне досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, оскільки про таке не заперечують всі учасники судового провадження, які показали, що правильно розуміють зміст цих обставин, така їх позиція є добровільною, вони розуміють, що будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Крім того, такий порядок судового розгляду повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи "Відносно спрощеного кримінального правосуддя" та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яких суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Тому суд вважає достатнім обмежитись допитом обвинуваченого, а також дослідженням документів, які характеризують особу обвинуваченого.

IІІ. Стаття (частина статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Ухвалою суду від 27.12.2023 звільнено ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 357 КК України, у кримінальному провадженні №0000376 від 26.09.2018 на підставі п. 2 ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження №0000376 від 26.09.2018 в частині вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, - закрито.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, дії ОСОБА_4 щодо викрадення майна потерпілого вчиненням 05.07.2018 та 06.07.2018 двох тотожних діянь, кваліфіковано за ч. 2 ст.185КК України, як таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 КК України, повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст. 32 КК України повторність, передбачена частиною першою цієї статті, відсутня при вчиненні продовжуваного кримінального правопорушення, яке складається з двох або більше тотожних діянь, об`єднаних єдиним кримінально протиправним наміром.

Дійсно, вчинення ОСОБА_4 викрадення майна потерпілого 05.07.2018 та 06.07.2018 складається з двох тотожних діянь, об`єднаних єдиним кримінально протиправним наміром, а тому згідно ч. 2 ст. 32 КК України є продовжуваним кримінальним правопорушенням.

Таким чином, дії ОСОБА_4 щодо викрадення майна потерпілого кваліфіковано органом досудового розслідування за ч. 2 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, з урахуванням того, що на час складання 26.11.2018 обвинувального акту у даному кримінальному провадженні Черняхівським районним судом Житомирської області вже розглядалось інше кримінальне провадження №0000229 по обвинуваченню ОСОБА_4 за ч.1,2 ст. 185 КК України за вчинення кримінальних правопорушень до 05.07.2018 (вирок у якому постановлено 18.06.2020).

Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 14 вересня 2020 року (справа №591/4366/18; провадження № 51-1122кмо20) сформульовано висновок щодо застосування кваліфікуючої ознаки повторності. Зокрема, Об`єднана палата Верховного Суду вказала, що єдиною підставою для здійснення кримінально-правової кваліфікації дій особи за кваліфікуючою ознакою повторності без постановлення обвинувального вироку суду стосовно цієї особи за першим епізодом, який дає підстави для кваліфікації цієї ознаки, є розгляд першого і наступних однорідних або тотожних злочинів у одному кримінальному провадженні.

Таким чином, у ситуації, коли в одному кримінальному провадженні розглядається два і більше епізоди вчинення тотожних чи однорідних злочинів, для повторності злочинів не має значення, була чи не була особа засуджена за раніше вчинений злочин. Однак, у випадку розгляду різних кримінальних проваджень стосовно однієї особи, така обставина має значення, а тому повторність має місце лише у разі постановлення щодо особи обвинувального вироку за тотожний чи однорідний злочин в іншому кримінальному провадженні.

При цьому за змістом судового рішення Об`єднана палата Верховного Суду вказала, що сам факт вчинення злочину не вперше утворює повторність без постановлення обвинувального вироку суду стосовно особи лише у випадку, коли такий факт розслідується органом досудового слідства чи розглядається судом з іншим епізодом тотожного або однорідного злочину в одному кримінальному провадженні, тобто лише за умови, коли суд безпосередньо досліджує докази й у вироку встановить доведеність винуватості особи одночасно за всіма епізодами кримінальних правопорушень, які інкриміновані обвинуваченому.

Таким чином, зі змісту вказаного висновку убачається, що діяння особи кваліфікуються за ознакою повторності без постановлення обвинувального вироку суду стосовно цієї особи за першим епізодом у разі, коли судом в одному кримінальному провадженні встановлено доведеність вини у першому епізоді, що утворює повторність, і в наступному, який кваліфікується як повторний.

Статтею 337 КПК України визначено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Тому у даному випадку кваліфікуюча ознака «повторність» підлягає виключенню із обвинувачення ОСОБА_4 , а його дії за вказаним епізодом слід перекваліфікувати на ч.1 ст. 185 КК України.

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

З огляду на вік обвинуваченого, а також відсутність будь-яких фактичних даних, які б вказували на неосудність (обмежену осудність) обвинуваченого або перебування його у такому стані до постановлення вироку, суд вважає, що ОСОБА_4 є суб`єктом цього злочину. Вина ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, доведена.

ІV. Мотиви призначення відповідного покарання.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Судом враховано, що обвинувачений ОСОБА_4 на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, згідно ст. 89 КК України раніше не судимий, працює підприємцем, має постійне місце проживання, за місцем проживання характеризується позитивно, спосіб життя (не одружений, має на утриманні малолітню дитину), відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є кримінальним проступком, особливості й обставини його вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення протиправних дій, те, що потерпілий будь-яких претензій до обвинуваченого не має, а також враховано висновок органу з питань пробації.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, згідно ст.66 КК України, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.

Таким чином, суд вважає за необхідне призначити покарання ОСОБА_4 у межах санкції ч. 1 ст. 185 КК України у виді штрафу, ближче до мінімальної межі.

Дане покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Відповідно до приписів ч. 1 ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Кримінальне правопорушення, яке кваліфіковане за ч. 1 ст. 185 КК України, згідно з нормами ст.12 КК України є кримінальним проступком.

Відповідно до положень ст.49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили: минули зазначені у законі строки (три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років).

Станом на час постановлення судом даного вироку, з урахуванням переривання строку давності 01.10.2019, сплинув строк давності притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності за кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 185 КК України, встановлений п. 2 ч.1 ст.49 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_4 клопотання про закриття кримінального провадження про притягнення до кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 185 КК України не заявив.

Відповідно до ч. 5 ст. 74 КК України особу може бути звільнено від покарання за вироком суду на підставах, передбачених ст. 49 КК України.

Системний аналіз цих норм закону свідчить про те, що ч. 5 ст. 74 КК України застосовується тоді, коли суд не може звільнити особу від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, якщо особа заперечує проти закриття кримінального провадження за цією нереабілітуючою підставою.

У такому випадку суд, за наявності для цього підстав, визнає особу винною, ухвалює обвинувальний вирок, яким призначає винній особі покарання, та на підставі ст.49, ч. 5 ст.74 КК України звільняє її від покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності (покарання) на підставі закінчення строків давності є обов`язковим.

Враховуючи те, що винуватість ОСОБА_4 за ч. 1 ст.185 КК України встановлена судом, тому останній підлягає звільненню від призначеного покарання на підставі п.2 ч. 1 ст.49 та ч. 5 ст.74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

V. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Арешт на майно не накладався.

Цивільний позов не заявлено.

Процесуальні витрати у кримінальному проваджені відсутні.

Речові докази у кримінальному проваджені відсутні.

Під час судового розгляду клопотань про обрання запобіжного заходу щодо обвинуваченого не надходило.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України,

УХВАЛИВ:

Дії ОСОБА_4 з ч. 2 ст.185 КК України перекваліфікувати на ч. 1 ст. 185 КК України, виключивши кваліфікуючу ознаку повторність.

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання за ч. 1 ст. 185 КК України у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн.

Звільнити ОСОБА_4 від покарання, призначеного за ч.1 ст. 185 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу не обирати.

Вирок, якщо інше не передбачено Кримінальним процесуальним кодексом України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кримінальним процесуальним кодексом України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок можуть бути подані апеляції до Житомирського апеляційного суду через Черняхівський районний суд Житомирської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Головуючий суддя Олег ЗБАРАЖСЬКИЙ