Номер провадження: 11-кп/813/723/24
Справа № 946/6168/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції між Одеським апеляційним судом та ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор» апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 жовтня 2023 року в рамках кримінального провадження №0000210, внесеного до ЄРДР 15 лютого 2023 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Ізмаїл Одеської області, громадянина України, з неповною середньою освітою, такого, що перебуває у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, працюючого за наймом, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 03 квітня 2007 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області за ч. 3 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк три роки, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на один рік;

- 20 вересня 2007 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області за ч. 1 ст. 309, ч. 4 ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк три роки та шість місяців, на підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на один рік та шість місяців (судимість погашена);

- 19 грудня 2007 Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України до позбавлення волі на строк чотири роки, звільнений 22 серпня 2011 року на підставі постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2011 року, згідно ст. 81 КК умовно-достроково на сім місяців 4 дні;

- 30 жовтня 2014 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області за ч. 2 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк три роки, на підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на один рік ;

- 20 лютого 2020 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області за ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК до позбавлення волі на строк п`ять років, звільнений 10 грудня 2021 року за відбуттям строку покарання,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,-

установив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк шість років та шість місяців.

Запобіжний захід ОСОБА_9 у виді тримання під вартою продовжений до набрання вироком законної сили.

Строк покарання ОСОБА_9 визначено обчислювати з моменту його фактичного затримання та взяття під варту, тобто з 31 липня 2023 року, зараховано йому згідно ч. 5 ст. 72 КК України у строк покарання строк попереднього ув`язнення 29 березня 2023 року та з 31 липня 2023 року до набрання вироком законної сили, виходячи з розрахунку день за день.

Вироком вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, 11 лютого 2023 року, приблизно о 17 годині, ОСОБА_9 , знаходячись біля будинку АДРЕСА_2 , діючи умисно, потворно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, в умовах воєнного стану, проник через незачинену хвіртку до подвір`я вищезазначеного будинку, а далі через незачинені двері проник у приміщення будинку, де в одній із кімнат виявив та таємно викрав мобільний телефон марки Xiaomi Note 2, S/N: НОМЕР_1 у корпусі темно-сірого кольору вартістю 1 500 грн та ноутбук-планшет марки НР моделі Elite x2 1012 G2 об`ємом пам`яті 8/128Gb, S/N:5СG6835329T у корпусі сірого кольору вартістю 6 486 грн, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 7 986 грн.

Вимоги апеляційної скарги.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , звернувся до суду із апеляційною скаргою, у якій зазначає, що оскаржуваний вирок є незаконним, необґрунтованим, та таким, що підлягає скасуванню, та зауважує наступне:

- докази, які надані стороною обвинувачення, не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку, оскільки беззаперечних доказів, які б об`єктивно підтверджували вчинення злочину ОСОБА_7 , немає. У свою чергу, ОСОБА_7 вину у вчиненні інкримінованого злочину не визнав та зазначав, що викрадені речі він придбав у свого знайомого ОСОБА_11 ;

- суд не повинен був приймати, як доказ протокол слідчого експерименту від 06 квітня 2023 року за участі обвинуваченого, оскільки обвинувачений оговорив себе та навмання показував на місця, де знаходились викрадені речі;

- відеозапис з камери відеоспостереження є неналежним доказом, оскільки з нього неможливо встановити, що цей відеозапис зроблений у день крадіжки, а також неможливо ідентифікувати особу, яка на ньому зафіксована;

- судом залишено поза увагою, стан здоров`я обвинуваченого.

На підставі викладеного захисник просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_7 за пред`явленим йому обвинуваченням.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.

Потерпілий ОСОБА_10 про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином (зворот а.с.168 т. 1) та не повідомив про поважні причини свого неприбуття, з клопотанням про відкладання судового засідання не звертався.

Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Вислухавши думку обвинуваченого, захисника та прокурора, які вважали за можливим проводити розгляд справи за відсутності потерпілого, апеляційний суд дійшов висновку розглядати апеляційну скаргу за відсутності потерпілого ОСОБА_10 , оскільки апеляційним судом вжиті всі можливі заходи для повідомлення останнього про призначення судового засідання в апеляційному суді.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор заперечувала проти апеляційної скарги сторони захисту, просила вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції під час судового розгляду у повній мірі дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального Закону та Конвенції.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення при зазначених у вироку обставинах, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, які були повно і всебічно досліджені та правильно оцінені судом першої інстанції.

При перевірці вироку районного суду, апеляційним судом встановлено, що згідно відомостей, що є наявними у матеріалах судового провадження та зафіксованих на звукозаписі судового засідання, під час судового розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, ретельно та об`єктивно були перевірені докази обвинувачення відносно ОСОБА_7 на підтвердження його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, шляхом допиту обвинуваченого, потерпілого, а також дослідженням письмових доказів.

Так, у ході судового розгляду у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_9 вину у висунутому обвинуваченні не визнав та пояснив, що до нього дійсно потрапили викрадені речі, однак він до приміщення будинку не проникав та ці речі не викрадав. Так, у той день, коли пограбували потерпілого ОСОБА_10 , він дійсно проходив повз будинок, де мешкає останній, оскільки він зустрічався із сусідом ОСОБА_10 . На початку лютого 2023 року, а саме 03 чи 04 числа, приблизно о 19:00 годині до нього прийшов його знайомий ОСОБА_11 та запропонував придбати у нього деякі речі, а саме мобільний телефон та ноутбук. Він придбав планшет за 1 500 грн, а мобільний телефон за 500 грн, хоча телефон був у неробочому стані. Про те, що відбулася крадіжка, йому відомо стало лише зі слів ОСОБА_10 . Викрадені речі були у його користуванні рівно один день, він підозрював, що вони крадені, але він їх не ховав, він ними користувався, але він їх добровільно видав через один чи два дні.

Незважаючи на позицію обвинуваченого ОСОБА_9 , який у суді першої інстанції не визнав себе винним у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції версія сторони захисту була належним чином перевірена, надана належна оцінка та було відхилена, оскільки її визнано, як формою захисту обвинуваченого.

Свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, поєднане з проникненням у житло, вчинене в умовах воєнного стану, суд першої інстанції зробив на підставі доказів, які він дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України.

Зокрема, показання потерпілого ОСОБА_10 , який яка у суді першої інстанції пояснив, що 11лютого 2023 року, приблизно о 16:30 годині, він поїхав з будинку по справам та був відсутній вдома протягом 20-25 хвилин. З камер відеоспостереження сусідки, яка живе навпроти входу до його будинку, вбачається, як одразу після його від`їзду повз будинок пройшов чоловік, зовні схожий на ОСОБА_9 , десь через 4 хвилини він повернувся та кинув свій погляд на будинок. Він у той же дань переглянув відеозаписи за весь день, і окрім ОСОБА_9 ніхто більше повз його будинок та будинок сусіда не проходив. Він пояснив, що ніколи не зачиняє на замок ані хвіртку, ані вхідні двері у будинок, оскільки навіть якщо і відлучається, то не надовго. Як саме ОСОБА_9 проник до приміщення будинку йому невідомо. Коли він повернувся додому, то побачив у хаті сліди на килимі, була відчинена шафа, а також з полиці фальш-каміну зник мобільний телефон та з вікна - планшетний ноутбук, де вони зазвичай знаходились. Але, можливо, на час викрадення речі знаходилися в інших місцях в цій кімнаті, точно він не пам`ятає. Телефоном він не користувався, але він був увімкнений. Викрадені речі йому згодом повернули та нещодавно, увімкнувши мобільний телефон, він побачив фотознімок, зроблений 13 лютого 2023 року, із зображенням ОСОБА_9 . До поліції він звернувся через декілька днів, оскільки застосував спроби самостійно відшукати свої речі.

Під час вивчення матеріалів кримінального провадження не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що потерпілий ОСОБА_10 , з будь-яких причин обмовив чи міг обмовити обвинуваченого у інкримінованому йому злочині, а також не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання і закріплення доказів у справі, які б викликали сумніви в їх достовірності.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що потерпілий ОСОБА_10 на підтвердження своїх показань у судовому засіданні суду першої інстанції надав для огляду мобільний телефон Xiaomi Note 2, S/N: НОМЕР_1 , у корпусі темно-сірого кольору, та долучив до матеріалів справи скріншоти з телефону, та відеозапис з камери відеоспостереження, розташованої на сусідньому будинку.

Суд першої інстанції взяв до уваги показання потерпілого, як логічні, чіткі, послідовні та такі, що узгоджуються з іншими матеріалами справи, а саме:

- протоколом прийняття заяви від 14 лютого 2023 року, згідно якого ОСОБА_10 повідомив про те, що 11 лютого 2023 року, приблизно в період часу з 17:00 до 17:30 години, невідома особа проникла у домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (далі - м. Ізмаїл), звідки таємно викрала мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 5» та ноутбук «НР», спричинивши шкоду на суму 10 000 грн (а.с. 51 т.1);

- протоколом огляду місця події від 28 лютого 2023 року з фототаблицею до нього, згідно якого проведено огляд домоволодіння АДРЕСА_2 , на якому зафіксована обстановка місця події (а.с. 52 - 57 т.1);

- протоколом видачі та огляду предмету від 28 лютого 2023 року згідно якого з 11 години 10 хвилин до 11 години 30 хвилин, у присутності понятих за допомогою фотозйомки, ОСОБА_9 видав мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 5» та ноутбук «НР», які він викрав з домоволодіння АДРЕСА_2 . Вказаний протокол підписаний понятими та обвинуваченим без зауважень та доповнень (а.с.58-61 т.1);

- протоколами пред`явлення речей для впізнання від 29 березня 2023 року, згідно якого потерпілий впізнав серед інших пред`явлених йому телефонів та планшетів, як такі, що йому належать (а.с. 72 - 73, 74 - 75 т.1);

- протоколом слідчого експерименту за участі ОСОБА_9 від 06 квітня 2023 року та додатку до нього у виді фототаблиці, згідно якого, останній у присутності понятих докладно відтворив на місці обстановку події та продемонстрував, як 11 лютого 2023 року він йшов по АДРЕСА_2 , підійшов до хвіртки паркану, який огороджує будинок, зайшов на подвір`я. Далі, він продемонстрував як підійшов до вхідних дверей будинку, відчинив їх та в такий спосіб зайшов у будинок, пройшовши у приміщення. У будинку він вказав на місце, де був розташований мобільний телефон та планшет, після чого вказав на напрямок руху до виходу з будинку, куди він направився разом із викраденим майном (а.с. 78 - 85 т.1).

При оцінці даних слідчого експерименту суд першої інстанції належним чином врахував висновок Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеного у постанові від 14.09.2020 у справі № 740/3597/17, згідно якому приписи ч. 4 ст. 95 КПК про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів згідно зі ст. 95 КПК. Показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів - протоколом слідчого експерименту. Заперечення обвинуваченим у судовому засіданні відомостей, які слідчий, прокурор перевіряв або уточнював за його участю під час слідчого експерименту, не може автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту. Легітимна мета слідчого експерименту за участю підозрюваного, обвинуваченого досягається дотриманням встановленого порядку його проведення, забезпеченням реалізації прав особи як процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та кримінального провадження в цілому. Проведення слідчого експерименту у формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, належить розцінювати як допит, що не має в суді доказового значення з огляду на зміст ч. 4 ст. 95 КПК.

Як убачається з матеріалів провадження, слідчий експеримент за участі ОСОБА_9 проводились за участі понятих та із фіксуванням ходу цієї слідчої дії за допомогою фотозйомки, що відображено у протоколі. До протоколу долучено фототаблицю, яка приєднано до матеріалів справи.

Апеляційний суд звертає увагу, що ОСОБА_9 перед слідчим експериментом роз`яснювалися процесуальні права, у тому числі не говорити нічого з приводу підозри проти себе або у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання, що свідчить про можливість одразу відмовитися від участі у слідчому експерименті. Однак, з дослідженого протоколу слідчого експерименту встановлено, що ОСОБА_9 цього не зробив, а навпаки, у ході слідчого експерименту за участі понятих на місці розгорнуто, докладно й послідовно відтворив обстановку та обставини вчиненого ним злочину. Наведені обставини переконливо свідчать про те, що під час слідчого експерименту обвинувачений був вільним у своїй процесуальній поведінці і не мав жодних обмежень обирати і змінювати позицію, яку вважав найсприятливішою для себе з урахуванням тактики захисту. У зв`язку з цим колегія суддів констатує, що зазначена слідча дія проводилась саме з метою та у формі відтворення дій, обстановки та обставин події, та відповідний протокол не посвідчує виключно проголошення ОСОБА_9 зізнання у вчиненні злочину з метою його процесуального закріплення.

- скріншотами з телефону Xiaomi Note 2, S/N: НОМЕР_1 , у корпусі темно-сірого кольору, згідно яких встановлено наявність фото із зображенням обвинуваченого ОСОБА_9 , зроблене у понеділок 13 лютого 2023 року о 20:06 годині (а.с. 134 - 136 т.1);

- відеозаписом з камери відеоспостереження, розташованої на сусідньому будинку, який був переглянутий безпосередньо судом під час судового розгляду, на якому було зафіксовано, що обвинувачений ОСОБА_9 , перебуває поряд з будинком потерпілого.(а.с. 137 т.1).

Слід зазначити, що судом першої інстанції відповідно до вимог ст. 359 КПК України у судовому засіданні був продемонстрований відеозаписи та клопотань про призначення експертного дослідження щодо достовірності даного відеозапису, стороною захисту заявлено не було. Такого клопотання сторона захисту не заявляла і під час апеляційного розгляду. У свою чергу, під час судового засідання, де був продемонстрований відеозапис, обвинувачений ОСОБА_9 не заперечував той факт, що на ньому зафіксований саме він 11 лютого 2023 року (журнал судового засідання від 17.10.2023 року, зворот аркуша справи 138 т.1, дія №29).

Щодо доводів захисника про недопустимість відеозапису з камери спостереження, який суд першої інстанції поклав в основу обвинувального вироку, то варто акцентувати увагу на такому.

Як зазначено у ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жодний доказ не має наперед встановленої сили.

При цьому статтею 86 КПК України визначено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Загальний перелік прав потерпілого визначено ч. 1 ст. 56 КПК України. Так, поряд з іншими правами, потеплілий має право подавати докази слідчому, прокурору, слідчому судді, суду. Разом з цим, під час досудового розслідування потерпілий має право, в тому числі, подавати докази на підтвердження своєї заяви.

Відповідно ж до ч. 2 ст. 290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.

Водночас, згідно з п. 19 ч. 1 ст. 3 КПК України потерпілий, його представник та законний представник віднесені до сторони обвинувачення лише у випадках, установлених цим Кодексом (зокрема, у разі зміни прокурором обвинувачення в суді або при відмові його від обвинувачення; у разі здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення). І лише у таких випадках обов`язок відкриття матеріалів відповідно до положень ст. 290 КПК України може покладатися на потерпілого.

Відтак, будучи самостійним суб`єктом доказування, потерпілий може і не поділяти позицію сторони обвинувачення, а здійснювати захист своїх інтересів, самостійно визначаючи його спрямованість і тактику.

Враховуючи наведене, хоча під час досудового розслідування стороні обвинувачення не було відомо про відеозапис з камер відеоспостереження, проте ця обставина не позбавляла права потерпілого надати цей доказ під час судового розгляду на підтвердження свої показань та здійснення захисту своїх інтересів.

Колегія суддів звертає вагу, що судом першої інстанції, перевірялась версія обвинуваченого, яку останній висунув тільки лише під час судового розгляду, про те, що викрадені речі потерпілого останній купив у іншої особи.

У свою чергу, було здійснено моніторинг інформаційних бази МВС в Ізмаїльському районі, а саме, ІІПС Цунамі, «Армор», шляхом відшукання в декількох варіантах написання імені особи на яку вказує обвинувачений, з метою встановлення особи та її місцезнаходження для її допиту, однак даних такої особи виявлено не було (а.с. 133 т.1). При цьому, сам обвинувачений не надав ніякої повної та достовірної інформації про зазначену особу.

Апеляційний суд акцентує увагу, що відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

За таких обставин, з урахуванням обсягу досліджених доказів, їх ретельний аналіз, перевірки на предмет допустимості та належності, на думку колегії суддів, дають беззаперечні підстави вважати правильними висновки суду першої інстанції щодо доведеності поза розумним сумнівом вини обвинуваченого саме у злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Апеляційний суд зазначає, що судом першої інстанції при призначені міри покарання враховані всі вимоги кримінального закону та положень судової практики: ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу обвинуваченого, а також конкретні обставини справи.

За вказаних вище підстав, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, а також попередження нових злочинів та підстав для пом`якшення покарання, не вбачає.

Колегія суддів вважає таке рішення суду першої інстанції справедливим та достатнім для досягнення мети покарання, таким, що відповідає принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність, і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, та які є безумовною підставою для його скасування, колегія суддів не вбачає.

За таких обставин колегія суддів вважає, вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його зміни чи скасування та задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Керуючись ст. ст. 370, 372, 376, 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17 жовтня 2023 року в рамках кримінального провадження №0000210, внесеного до ЄРДР 15 лютого 2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, яка утримується під вартою - у той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4