Номер провадження: 11-кп/813/36/23
Справа № 496/552/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_9 на вирок Біляївського районного суду Одеської області від 12 вересня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000035 від 30 червня 2017 року, відносно

ОСОБА_8 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Кремидівка Комінтернівського району Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, не працює, не одружений, має на утриманні малолітню дитину, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не судимий,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення

Вироком Біляївського районного суду Одеської області від 12 вересня 2018 року ОСОБА_8 визнаний невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України та виправданий за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Вирішено питання з процесуальними витратами на залучення експертів.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався в тому, що 11 січня 2017 року близько 17 години, знаходячись біля лиману «Хаджибей» в с. Нерубайське, вздовж вулиці Берегова, більш точного місця не встановлено, біля заростей комишу, він знайшов пластмасову каністру синього кольору, обмотану липкою стрічкою та переніс її до багажнику свого автомобілю марки «MAZDA СХ-7», тим самим придбав та привласнив знайдене. Близько 20 години 00 хвилин наступного дня, а саме 12 січня 2017 року ОСОБА_8 , перебуваючи за адресою свого мешкання, а саме: АДРЕСА_3 , згадав, що в багажному відділенні його автомобілю знаходиться пластмасова каністра, після чого дістав та відкрив останню, виявив боєприпаси у вигляді ручної осколкової гранати Ф-1, ручної осколкової гранати РГН, електродетонатор, три тротилові шашки типу 200 та патрони калібром 5.45 в кількості 90 штук. Прийнявши виявлені предмети за боєприпаси та вибухові пристрої, не маючи на те передбаченого законом дозволу, ОСОБА_8 вирішив їх залишити за місцем мешкання, без мети збуту, за адресою: АДРЕСА_3 , закопавши дані предмети в ґрунтовій підлозі дерев`яної конструкції, яка розташована на території домоволодіння, таким чином продовжив зберігати їх.

Вимоги апеляційної скарги та узагальненні доводи особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції, прокурор Іллічівської місцевої прокуратури ОСОБА_10 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржений вирок та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України та призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнивши його від відбування покарання з випробуванням на строк 1 рік.

Доводи апеляційної скарги обґрунтувала тим, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та суд допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, не оцінив докази у кримінальному провадженні з точки зору їх допустимості та достовірності.

Крім того, судом в оскарженому вироку помилково зазначено, що в чинному законодавстві України відсутні положення, якими регулюється обов`язок особи отримувати дозвіл на придбання, носіння та зберігання бойових припасів, вибухових речовин та вибухових пристроїв.

Позиції учасників апеляційного провадження в судовому засіданні.

Прокурор ОСОБА_6 підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_7 заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просили залишити оскаржений вирок без змін.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У своїй апеляційній скарзі прокурор стверджував про те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Апеляційний суд не погоджується з вказаними доводами апеляційної скарги прокурора, з огляду на таке.

Згідно із вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржене судове рішення відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону, оскільки, ухвалюючи виправдувальний вирок відносно ОСОБА_8 суд першої інстанції ретельно перевірив докази, надані стороною обвинувачення та надав їм об`єктивну правову оцінку, в тому числі і на предмет належності, допустимості та достатності для прийняття законного і обґрунтованого судового рішення.

При розгляді зазначеного кримінального провадження відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» апеляційний суд вважає за необхідне застосувати практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

У п.146 рішення у справі «Барбера, Мессегуэ и Джабардо проти Іспанії» (1998 р.) Європейський Суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, що обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Отже, при вирішенні питання про вину обвинуваченої особи не можна виходити з припущень, а лише з належних, достатніх та допустимих доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце, та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.

Так, під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_8 не визнав себе винним у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та пояснив суду першої інстанції, що 11 січня 2017 року він був на зимній рибалці, де знайшов коробку, обмотану скотчем, вирішив її зберегти та дома подивіться що знаходиться у середні. Потім він про неї забув та згадав наступного дня. Коли він відкрив каністру, то побачив, що там знаходяться патрони та ще якісь предмети, показав дружині, вона злякалася та почала кричати, щоб він це виніс з дому та викликав поліцію, але не дочекалась нього та сама викликала поліцію. В той час була сильна ожеледь та довго не було поліцейських, тому він закопав вказані боєприпаси на огороді. Біля півночі приїхали поліцейські та він їм видав боєприпаси. Після того, як поліція поїхала, вони виявили, що боєприпаси вилучили не всі. Знов зателефонували до поліції, на що співробітники поліції повідомили, що вони приїдуть вранці. Він присипав боєприпаси для безпеки в кінці городу піском. Вранці приїхали співробітники поліції і він їм віддав боєприпаси, які залишились.

Відповідно до оскарженого вироку, судом першої інстанції були досліджені зібрані у кримінальному провадженні докази:

- показання допитаної у судовому засіданні свідка ОСОБА_11 , яка підтвердила надані ОСОБА_8 пояснення, та надала суду першої інстанції показання про те, що в лютому 2017 року ОСОБА_8 з дитиною поїхав на лиман, де вони знайшли коробку, яка була заклеєна скотчем та привезли її додому. Після того як привезли додому відкрили її та злякались, оскільки там були боєприпаси. Потім одразу ввечері зателефонували за тел. «102», після чого приїхала поліція пізно вночі та вилучила боєприпаси. Після від`їзду поліцейських вони виявили ще частину боєприпасів, які залишилися. Після чого знов зателефонували до поліції, на що отримали відповідь, що в зв`язку з поганими погодними умовами приїдуть вранці. Вона з чоловіком ОСОБА_8 для безпеки присипали коробку з боєприпасами піском на території будинку в кінці городу;

- показання свідка ОСОБА_12 , який пояснив суду першої інстанції, що у минулому році йому дзвонила дружина ОСОБА_8 та повідомила, що її чоловік приніс додому коробку, в якої виявилися боєприпаси. Він подзвонив у поліцію, але йому сказали, що виклик вже був;

- показання свідка ОСОБА_13 , яка суду першої інстанції пояснила про те, що два роки тому їй зателефонувала дружина ОСОБА_8 . Вона прийшла до них зі своїм чоловіком та була «понятою» при вилученні боєприпасів, але при ній цього не було, вилучали без неї. Коли ОСОБА_13 прийшла, то всі були в будинку в приміщенні кухні. На столі була коробка, як пояснили працівники поліції, що вони вилучили боєприпаси, але при цьому її та її чоловіка не було, їй надали підписати вже заповнений документ;

- аналогічні показання надав у судовому засіданні свідок ОСОБА_14 ;

- протокол обшуку від 12.01.2017 року домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , в ході якого були знайдені та вилучені боєприпаси (а.к.п. 29-37);

- постанова про доручення проведення вибухотехнічної експертизи від 13.01.2017 року (а.к.п. 42);

- постанова про доручення проведення балістичної експертизи за спеціальністю 3.2 (дослідження боєприпасів і слідів пострілу) від 13.01.2017 року (а.к.п. 43-44);

- висновок експерта №26-Б від 13.01.2017 року з ілюстративною таблицею, згідно якого надані на дослідження 90 патронів являються боєприпасами патронами калібру 5,45х39мм, призначеними для стрільби з нарізної вогнепальної зброї та інших відповідного калібру, надані на дослідження 90 патронів виготовленні промисловим способом та до стрільби придатні (а.к.п.46-51);

- довідка про категорію небезпеки виявлених вибухових матеріалів (а.к.п.53);

- висновок експерта №10В від 02.02.2017 року, з ілюстративною таблицею, згідно якого корпус гранати Ф-1 та запал УЗРГМ -2 в сукупності складають ручну осколкову гранату Ф-1, ручна осколкова граната РГН без запалу та запал УДЗ у сукупності складають ручну осколкову гранату РГН, ручні осколкові гранати Ф-1 та РГН є вибуховими пристроями та відносяться до бойових припасів, електродетонатор ЕДП являється засобом підриву та відноситься до бойових припасів, тротилова шашка тип 200 являється конструктивно оформленим зарядом вибухової речовини тротилу (а.к.п. 54-76).

Оцінюючи досліджені докази, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що безпосередньо під час розгляду кримінального провадження по суті, стороною обвинувачення не доведено те, що ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.263 КК України, тобто придбання, носіння та зберігання бойових припасів, вибухових пристроїв та вибухових речовин без передбаченого законом дозволу.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, який констатував той факт, що стороною обвинувачення не доведені обставини, зазначені в обвинувальному акті, щодо вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбачено ч.1 ст.263 КК України.

Відповідно до ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини, вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Згідно зі ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні під час судового розгляду, покладається на прокурора.

Відповідно до ст.84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Так, суд першої інстанції зазначив, що одними із перших доказів обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_8 є протокол обшуку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 від 12.01.2017 року.

Відповідно до п.2) ч.7 ст.223 КПК України, обшук або огляд житла чи іншого володіння особи, обшук особи здійснюються з обов`язковою участю не менше двох понятих незалежно від застосування технічних засобів фіксування відповідної слідчої (розшукової) дії.

Зазначена норма встановлює, що поняті повинні бути присутні при проведені такої слідчої дії, як обшук.

Із даного протоколу обшуку вбачається, що вказана процесуальна дія була проведена 12.01.2017 року слідчим СВ Біляївського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_15 , за участю понятих ОСОБА_13 та ОСОБА_16 у період часу з 23 год. 40 хв. по 00 год. 57 хв.

Разом з тим, допитані суді першої інстанції свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_16 пояснили, що вони були запрошені для участі в якості понятих для проведення обшуку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 . Проте з початку проведення цієї слідчої дії та під час виявлення та вилучення боєприпасів вони не були присутніми. Коли Друхальські прийшли, то всі учасники обшуку та господарі домоволодіння вже знаходились у будинку в приміщенні кухні, на столі була коробка, вміст якої їм не показували, та їм надали підписати вже заповнений документ, який був складений без їх участі.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що з огляду на вимоги п.2) ч.7 ст.223 КПК України, дії працівників поліції під час проведення обшуку та складання протоколу за його результатами є незаконними, оскільки поняті обов`язково повинні бути присутні під час обшуку з самого початку до його завершення.

Оцінюючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обшук був проведений з порушенням норм КПК та усі відомості, встановлені за результатами такого обшуку, не можуть бути доказами у даному кримінальному провадженні.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Зокрема, як вбачається із прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (див. п. 40 рішення у справі № 34006/06 від 25 лютого 2016 року «Зякун проти України», п. 54 рішення у справі № 75520/01 від 06 грудня 2007 року «Козинець проти України», п. 33 рішення у справі № 17969/09 від 10 грудня 2015 року «Тихонов проти України»).

В контексті забезпечення права на справедливий суд доречно нагадати й акцентування Європейського суду з прав людини на необхідності чіткого дотримання положень з питань допустимості доказів. І хоча Євросуд у своїх рішеннях наголошує, що допустимість доказів є справою національних судів й він не має загальної компетенції вирішувати, чи припустилися національні суди помилок у застосуванні законодавства або оцінці фактів, він все ж покликаний перевіряти справедливість провадження (рішення від 24.11.2000р. у справі «Дактарас проти Литви»).

Статтею 86 КПК України передбачено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Згідно частин 1-3 ст.87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит. Недопустимими є також докази, що були отримані: 1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; 2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Європейський Суд з прав людини застосував у своїй практиці, зокрема в рішеннях у справах «Балицький проти України», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» доктрину «плодів отруєного дерева»: коли визнаються недопустимими не лише докази, які безпосередньо отримані внаслідок порушення, а також і докази, які не були б отримані, якби не були отримані перші. Таким чином, допустимі самі по собі докази, отримані за допомогою відомостей, джерелом яких є недопустимі докази, стають недопустимими.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що протокол обшуку від 12.01.2017 року є недопустимим доказом, та всі інші похідні докази мають бути визнані недопустимими враховуючи доктрину «плодів отруєного дерева», а тому не можуть бути використані, як докази підтвердження вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

За таких обставин, суд першої інстанції надав вірну оцінку висновкам експертів №26-Б від 13.01.2017 року та №10В від 02.02.2017 року.

Крім того, вірними є висновки суду першої інстанції про те, що відомості, які містяться у вказаних висновках експертиз не підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для даного кримінального провадження за обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, оскільки висновки експертів лише вказують на те, що вилучені під час обшуку предмети відносяться до бойових припасів та вибухових речовин, проте не доводять сам факт незаконного придбання та зберігання їх ОСОБА_8 .

Крім того, частиною 3 ст.62 Конституції України закріплено основний принцип допустимості доказів, який полягає у тому, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом.

Рішенням Конституційного Суду України № 12-рп/2011 від 20.10.2011 року надано офіційне тлумачення положення першого речення ч.3 ст.62 Конституції України, відповідно до якого обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, необхідно розуміти так, що обвинувачення у вчиненні злочину не може ґрунтуватися на фактичних даних, одержаних в результаті оперативно-розшукової діяльності уповноваженою на те особою без дотримання конституційних положень або з порушенням порядку, встановленого законом, а також одержаних шляхом вчинення цілеспрямованих дій щодо їх збирання і фіксації із застосуванням заходів, передбачених Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність», особою, не уповноваженою на здійснення такої діяльності.

Будь-яких інших доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, стороною обвинувачення суду першої інстанції надано не було.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що, надані стороною обвинувачення докази, які були детально дослідженні під час судового розгляду, не відповідають вищезазначеним вимогам КПК України, жодним чином не підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_8 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України.

Відповідно до ст.62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кримінального кодексу України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Так, підставою кримінальної відповідальності є склад кримінального правопорушення, тобто наявність всіх елементів, що становлять факт кримінального правопорушення (об`єкт, суб`єкт, об`єктивна й суб`єктивна сторона). Недоведеність вчинення кримінального правопорушення, в якому обвинувачується особа, означає, що сторона обвинувачення не зуміла переконливо для суду всебічно, повно й неупереджено доказати факт (подію) вчиненого кримінального правопорушення, або відсутність факту (події) кримінального правопорушення. Встановлення в суді відсутності факту (події) кримінального правопорушення зобов`язує суд ухвалити виправдувальний вирок. Обвинувальний вирок може бути ухвалений за умови, що висновки суду про винуватість обвинуваченого повністю підтверджені матеріалами кримінального провадження, які перевірені в судовому засіданні.

Згідно з ч.1 ст. 11 Кримінального кодексу України, злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.

Тобто, злочином є виключно передбачене нормами Кримінального кодексу України суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність). Це поняття розширеному тлумаченню не підлягає.

Як убачається з обвинувального акту, ОСОБА_8 інкримінується вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 Кримінального кодексу України, а саме «придбання, носіння та зберігання бойових припасів, вибухових пристроїв та вибухових речовин без передбаченого законом дозволу».

Об`єктом злочину, передбаченого ч.1 ст.263 Кримінального кодексу України є громадська безпека в частині забезпечення від порушення, встановлених законом України правил обороту (користування населенням) бойових припасів, вибухових речовин, вибухових пристроїв.

Об`єктивна сторона злочину може бути виконана шляхом вчинення альтернативних суспільно небезпечних діянь: 1) носіння; 2) зберігання; 3) придбання; 4) виготовлення; 5) ремонт; 6) передача; 7) збут. Усі ці дії характеризуються незаконністю, тобто здійснюються без відповідного дозволу, обов`язковість якого передбачено нормативно-правовим актом не нижче закону України.

Із суб`єктивної сторони, кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.263 КК України, може бути вчинене тільки з прямим умислом.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції беззаперечно встановлено, що стороною обвинувачення не доведено, що у ОСОБА_8 був умисел на придбання, носіння та зберігання бойових припасів, вибухових пристроїв та вибухових речовин без передбаченого законом дозволу.

Крім того, під час судового розгляду прокурор не надав жодних доказів, які б спростовували версію обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що він дійсно знайшов вибухові речовини, після чого відразу подзвонив до відділу поліції та повідомив про свою знахідку, а працівники поліції двічі вилучали в його домоволодінні вибухові пристрої. Під час апеляційного розгляду прокурор також не навів відповідних доводів.

В свою чергу апеляційний суд зазначає, що вказана версія обвинуваченого підтверджується наданими під час судового розгляду показаннями свідків, які узгоджуються між собою, та яким суд першої інстанції надав оцінку щодо їх належності та достовірності.

Оцінюючи викладені обставини, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що зібрані у кримінальному провадженні докази сторони обвинувачення самі по собі, так і в сукупності - не підтверджують прямо чи опосередковано існування обставин, про які зазначено в обвинувальному акті, а тому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що стороною обвинувачення вина ОСОБА_8 у вчиненні ним придбання, носіння та зберігання бойових припасів, вибухових пристроїв та вибухових речовин без передбаченого законом дозволу, передбачене ч.1 ст.263 КК України не доведена.

Під час апеляційного розгляду, ухвалою Одеського апеляційного суду від 21 вересня 2023 року було відмовлено в задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_9 про повторне дослідження доказів, з тих підстав, що прокурором не зазначено конкретних обставин, які б свідчили про неповноту дослідження судом доказів або, що ці докази були досліджені судом з порушеннями, а незгода прокурора з висновками, зробленими на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів за відсутності обставин, передбачених ч.3 ст.404 КПК України.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення. (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 12 червня 2018 р. у справі № 712/13361/15, провадження № 51-1604км18, ЄДРСРУ № 74777387).

Тобто, при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК, що передбачають: «Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.(Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 4 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, провадження № 51-597км17, ЄДРСРУ № 75286445).

Відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія протии Сполученого Королівства» (Irelandv. the United Kingdom), п. 161, Series А заява № 25). який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту».

Так, відповідно до статті 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Згідно зі ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Відповідно до ст.91 КПК України на слідчого та прокурора покладено обов`язок доведення вини у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1954 року кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону.

Апеляційний суд зазначає, що однієї з засад кримінального провадження є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, відповідно до якої ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Даний стандарт доказування передбачає, що у достовірності факту, а саме - винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення не повинно залишатися розумних, тобто раціональних сумнівів.

За положеннями частини 4 статті 17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь цієї особи.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що згідно з частиною 3 статті 373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

На думку апеляційного суду, наведені у апеляційній скарзі прокурора доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не ставлять під сумнів законність оскарженого судового рішення.

Виправдовуючи ОСОБА_8 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, суд першої інстанції дотримався приписів кримінального процесуального закону, зазначених в статтях 373-374 КПК України і навів у вироку конкретні, беззаперечні обґрунтування мотивів, з яких суд дійшов висновків про недоведеність, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, а тому апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції є об`єктивними і всебічними, оскільки базуються на безсторонній оцінці наданих сторонами кримінального провадження доказів.

Доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, щодо наявності достатніх доказів вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки вони повністю спростовані висновками суду першої інстанції наведеними у виправдувальному вироку, які апеляційний суд вважає правильними та обґрунтованими.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується з доводами прокурора про те, що суд першої інстанції в оскарженому вироку помилково зазначив про те, що в чинному законодавстві України відсутні положення, якими регулюється обов`язок особи отримувати дозвіл на придбання, носіння та зберігання бойових припасів, вибухових речовин та вибухових пристроїв.

Відповідно до оскарженого вироку, суд першої інстанції зазначив, що «суд приходить до висновку, що дії фізичної особи які проявились у придбання, носіння та зберігання бойових припасів, вибухових речовин, вибухових пристроїв, утворюють склад злочину, передбачений ч.1 ст. 263 Кримінального кодексу України виключно у разі існування закону України, яким заборонено фізичним особам придбання, носіння та зберігання бойових припасів, вибухових речовин, вибухових пристроїв без дозволу на це, та передбачено обов`язок для таких осіб отримати цей дозвіл. За відсутності такого закону, відсутня і заборона фізичній особі в придбанні, носінні та зберіганні бойових припасів, вибухових речовин, вибухових пристроїв та обов`язок отримувати такий дозвіл».

Апеляційний суд не погоджується з такою думкою суду першої інстанції, з таких підстав.

Так, Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 04.12.2018 року, у справі № 161/3885/16-к, вказав про те, що диспозицію ч.1 ст.263 Кримінального кодексу України (незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами або вибуховими речовинами) не можна вважати бланкетною, оскільки вона не містить посилань на інші закони чи нормативні акти щодо визначення заборонених діянь, а такі діяння визначені в її тексті. Відповідно до цього положення забороняються: «носіння, зберігання, придбання, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв». Така заборона і є диспозицією ч. 1 ст. 263 КК України, яка супроводжується визначеними в цьому ж положенні санкціями. Відсилка до іншого «закону» міститься не в диспозиції цієї норми, а у формулюванні умови, яка визначає, коли її диспозиція може бути застосована: «без передбаченого законом дозволу». Якщо дозвіл відсутній ? умова виконана, і діє диспозиція ч.1 ст.263 КК України. Навпаки, наявність відповідного дозволу свідчить про відсутність передбаченої законом умови, за якої диспозиція цього положення може бути застосована.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає помилковим посиланням суду першої інстанції на те, що у законодавстві України відсутні положення, якими регулюється обов`язок особи отримувати дозвіл на придбання, носіння та зберігання бойових припасів, вибухових речовин та вибухових пристроїв.

Згідно п.2) ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду апеляційний суд має право змінити вирок або ухвалу.

Пунктом 4) ч.1 ст.408 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції змінює вирок в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку про необхідність частково задовольнити апеляційну скаргу прокурора та змінити оскаржений вирок шляхом виключення з мотивувальної частини вироку посилання суду першої інстанції на те, що в чинному законодавстві України відсутні положення, якими регулюється обов`язок фізичної особи отримувати дозвіл на придбання, носіння та зберігання бойових припасів, вибухових речовин та вибухових пристроїв

Зазначена зміна виправдувального вироку жодним чином не погіршує становища обвинуваченого ОСОБА_8 .

Керуючись статтями 370, 376, 404, 405, 407, 408, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_9 частково задовольнити.

Вирок Біляївського районного суду Одеської області від 12 вересня 2018 року, яким ОСОБА_8 визнаний невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду першої інстанції на те, що в чинному законодавстві України відсутні положення, якими регулюється обов`язок фізичної особи отримувати дозвіл на придбання, носіння та зберігання бойових припасів, вибухових речовин та вибухових пристроїв.

В іншій частині оскаржений вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4