ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
11-кп/818/803/23 (11-кп/818/804/24)
639/295/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

за участюзахисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Харків кримінальне провадження, внесене 29 липня 2022 року до ЄРДР за №0002551 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на ухвалу Жовтневого районного суду м.Харкова від 02 лютого 2024 року, якою

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України,продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів до 01 квітня 2024 року, без визначення розміру застави,-

та

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.111, ч.2 ст.436-2 КК України,продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів до 01 квітня 2024 року, без визначення розміру застави,-

УСТАНОВИЛА:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

В провадженні Жовтневого районного суду м.Харкова перебуває на розгляді кримінальне провадження, внесене 29 липня 2022 року до ЄРДР за №0002551 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.111, ч.2 ст.436-2 КК України, ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України.

Під час досудового розслідування щодо обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який неодноразово продовжувався ухвалами слідчого судді та суду.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 02 лютого 2024 року обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в порядку ст.331 КПК України було продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, до 01 квітня 2024 року, без визначення розміру застави.

Цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з тримання під вартою на домашній арешт.

Також було відмовлено у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про закриття кримінального провадження №0002551 від 29 липня 2022 року відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційних скаргах захисник ОСОБА_5 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість, просить ухвалу Жовтневого районного суду м.Харкова від 02 лютого 2024 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що стороною обвинувачення ніяких доказів на підтвердження наявності наведених ризиків, передбачених ст.177 КПК України, не надано, але суд погодився із викладеними в клопотанні прокурора доводами щодо наявності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, не зважаючи на відсутність доказів щодо існування таких ризиків.

Також захисник посилається на те, що при вирішенні питання про продовження щодо обвинувачених строку тримання під вартою, суд зобов`язаний перевірити наявність «достатніх підстав (доказів)», які б давали змогу неупередженому спостерігачеві зробити висновок про те, що кримінальне правопорушення могло мати місце і що підозрювана особа ймовірно його вчинила.

Апелянт вказує, що з наданих суду матеріалів вбачається, що сторона обвинувачення як при складанні письмового повідомлення про підозру, так й обвинувального акту, так і при зверненні до суду з клопотанням про продовження строку тримання під вартою, не було дотримано стандарту «достатніх підстав (доказів)» в частині, зокрема, встановлення наявності в діяннях ОСОБА_6 та ОСОБА_7 об`єктивної та суб`єктивної сторін складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України.

Окрім цього, захисник зазначає, що до клопотання прокурором взагалі не було додано жодних доказів на підтвердження обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а тому, встановити чи відповідають дійсності викладені в клопотанні обставини, не має можливості.

В той же час, суд при постановленні оскаржуваної ухвали залишив поза увагою недоведеність стороною обвинувачення наявності обґрунтованого обвинувачення ОСОБА_6 , ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їм злочину, а також, суд не звернув увагу на те, що до суду першої інстанції прокурором було подано лише клопотання (без жодних доказів), а тому незрозуміло, на підставі яких доказів колегією суддів було зроблено висновок про те, що обвинувачені могли бути причетними до вчинення злочину, що розслідується, як і не зазначено висновків, що слугували підставою для продовження строку тримання їх під вартою.

Просить врахувати, що посилання прокурора про те, що обвинувачені використовували «Телеграм-канал» для надання інформації спецслужбам РФ для збору інформації у проведенні підривної діяльності проти України, нічим не підтверджено та є лише суб`єктивним припущенням прокурора і жодних доказів такого підтвердження надано не було.

При цьому захисник просить врахувати, позитивні обставини, які характеризують особу обвинувачених, а саме те, що:

ОСОБА_6 має постійне місце реєстрації у м. Харків, яке не змінював протягом тривалого часу, тобто має можливість прибувати вчасно на виклики прокуратури та до суду, адже територіально він перебуває поблизу органу досудового розслідування, який розташований у м. Харкові; перебуває у зареєстрованому шлюбі; має доньку; є пенсіонером МВС України, значну частину свого життя присвятив службі суспільству, яку сумлінно, віддано та мужньо виконував, за що неодноразово був удостоєний відзнаками, державними нагородами та грамотами.

ОСОБА_7 має постійне місце реєстрації у м. Харкові, де проживає з сім`єю, яке не змінював протягом тривалого часу; перебуває у зареєстрованому шлюбі; на утриманні має двох малолітніх дітей 2009 та 2014 року народження, з яких син є особою з інвалідністю, також на утриманні обвинуваченого перебувають: дружина та мати 1949 року народження; до кримінальної чи адміністративної відповідальності раніше не притягався; на спеціалізованих обліках не перебуває; є пенсіонером МВС України, значну частину свого життя присвятив службі суспільству, яку сумлінно, віддано та мужньо виконував, за що неодноразово був удостоєний відзнаками, державними нагородами та грамотами.

На думку захисника, зазначені обставини додатково свідчать про відсутність зі сторони його підзахисних ризиків переховування від суду, впливу на будь-яких учасників кримінального провадження, перешкоджання кримінальному провадженню, вчинення іншого кримінального правопорушення, що може слугувати підставою застосування до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на даному етапі кримінального провадження менш суворого запобіжного заходу, оскільки прокурором у поданому клопотанні не зазначено підтверджених доказами даних, які б в сукупності свідчили про неможливість застосування до обвинувачених запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.

Також захисник вважає, що застосування до обвинувачених запобіжного заходу без визначення розміру застави є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають практиці ЄСПЛ.

Окрім цього, апелянт зазначає, що положення ч.6 ст.176 КПК України, на підставі яких суд застосував до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою, фактично встановлюють презумпцію, за якою наявність підозри у вчиненні окремих злочинів обумовлює виключну необхідність обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою без права на обрання іншого запобіжного заходу. Цей підхід на його думку, є дискримінаційним, оскільки ставить осіб, щодо яких обирається такий запобіжний захід, у нерівні умови порівняно з тими особами, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні інших злочинів аналогічного ступеня тяжкості.

Апелянт вважає, що беручи до уваги необґрунтованість висунутих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звинувачень, враховуючи дані, що характеризують особу обвинувачених, беручи до уваги відсутність з моменту початку досудового розслідування і до цього часу будь-яких ризиків із передбачених ч.1 ст.177 КПК України для органу досудового розслідування, прокуратури та суду, враховуючи те, що судом не було належним чином обґрунтовано неможливість застосування до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 запобіжного заходу не пов`язаного із триманням під вартою, необхідним є скасування оскаржуваної ухвали суду.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор до початку судового розгляду подав до апеляційного суду заяву в якій просить провести судовий розгляд без його участі та просить відмовити у задоволені апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника на підтримку апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне:

Мотиви суду

Відповідно до вимог ст.2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.

Відповідно до ст.29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовується в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного витікає, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

ЄСПЛ наголосив, що пунктом 3 статті 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. Зокрема, ЄСПЛ послався на практику застосування статті 5 Конвенції у рішення «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства». У вказаних рішеннях ЄСПЛ констатував, що основною метою статті 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи. ЄСПЛ підкреслив, що саме на національні судові органи покладається обов`язок дотримання розумності строків досудового тримання під вартою та встановлення існування вказаного суспільного інтересу з одночасним врахуванням принципу презумпції невинуватості.

Відповідно до вимог ст.331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

При розгляді апеляційних скарг колегія суддів перевіряє дотримання судом першої інстанції вимог ст.177, 183, 184, 197, 199 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Свершов проти України» тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюється особа, має суттєве значення, однак не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Статтею 177 КПК України встановлено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Як убачається з наданих матеріалів та встановлено судом, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.111, ч.2 ст.436-2 КК України та ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України, за який законом про кримінальну відповідальність передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічним позбавленням волі, з конфіскацію майна.

Виходячи із фактичних обставин пред`явленого ОСОБА_7 та ОСОБА_6 обвинувачення, його специфіки, яке стосується злочину проти основ національної безпеки України, під час дії воєнного стану, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого, не є безпідставними висновки суду першої інстанції, що заявлені ризики існують. При цьому, існує реальний ризик, що знаючи, яке кримінальне покарання їм загрожує, вони можуть вдатися до втечі та переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а також вчинити інші правопорушення.

В своїй ухвалі слідчий суддя обґрунтовано зазначив, що ризики, передбачені у ч.1 ст.177 КПК України до теперішнього часу не зменшилися. Тобто, судом враховані: особистість обвинувачених, обсяг обвинувачення та самі обставини інкримінованих злочинів, всі ризики, встановлені під час обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а також превалювання суспільного інтересу над особистим (приватним) інтересом у даному кримінальному провадженні. Зважаючи на суспільний інтерес, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, судом зазначено, що запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів не передбачається можливим.

Моніторингова місія ООН з прав людини в Україні звертає увагу на те, що досудове тримання під вартою не повинно бути обов`язковим для всіх обвинувачених в конкретному злочині без урахування індивідуальних обставин.

Ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Панченко проти Росії).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови). Ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання (Сулаоя проти Естонії), § 64) та зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою (Ноймайстер проти Австрії).

У той час як серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (Ідалов проти Росії, Гарицький проти Польщі, Храїді проти Німеччини, Ілійков проти Болгарії).

У своєму Рішенні «Подвезько проти України» № 74297/11 від 12.02.15 року Європейський суд у п. 21 вказує, що аргументи «за» і «проти» звільнення (з-під варти), включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно, але мають підтверджуватись фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватись, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою.

Положенням статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, прокурор повинен довести, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.

На думку сторони обвинувачення, з якою слушно погодився суд першої інстанції, на даний час не зменшилися та продовжують існувати ризики щодо переховування обвинуваченої від суду та незаконного впливу на свідків.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 511-550/0/4-13 від 04 квітня 2013 року «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», слідчому судді, суду слід враховувати, що рішення про застосування одного із видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи підозрюваного, обвинуваченого, має відповідати характеру певного суспільного інтересу, що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Крім цього, відповідно до практики ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

У рішеннях по справах «Каучор проти Польщі» від 03.02.2009 року, та «Александр Макаров проти Росії» від 12.03.2009 року ЄСПЛ вказав, що наявність вагомих підстав підозрювати затриманого у вчиненні злочину є неодмінною умовою правомірності тримання під вартою, а врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства. В рішеннях у справах «Маріянчук та інші проти України» ЄСПЛ зауважив, що безпідставне тримання під вартою є виправданим лише за умови наявності суспільного інтересу, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Крім цього, у рішенні по справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року ЄСПЛ зазначив, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, вона має оцінюватись в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи. Обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою відповідає суспільному інтересу. Крім того, гарантії того, що підозрюваний, обвинувачений не вчинить інше кримінальне правопорушення, наразі відсутні. Так, обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою спрямоване на забезпечення посилення контролю за місцем перебування останнього, виконання ним процесуальних обов`язків, попередження та своєчасне припинення вчинення незаконного впливу на свідків та вчинення інших кримінальних правопорушень, продовження протиправної діяльності.

Враховуючи наведене, вимоги апеляційної скарги захисника, щодо відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, є непереконливими, оскільки судом першої інстанції при розгляді клопотання були повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає, що на даний час продовжують існувати та не зменшилися певні ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а саме те, що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання лише у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі, з конфіскацію майна, а також враховуючи суспільну небезпеку злочину під час дії воєнного стану, та у разі обрання більш м`якого запобіжного заходу з огляду на це у сукупності з даними про їх особу та іншими обставинами кримінального провадження, можуть переховуватись від суду, ухилитись від виконання своїх процесуальних обов`язків. Ці обставини можуть спровокувати останніх на вчинення іншого кримінального правопорушення і втечу, та мають перевагу над їх соціальними характеристиками.

Достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні і захисником апеляційному суду також не надані. А тому доводи апелянта про незаконність судового рішення є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Разом з тим, наявність у обвинувачених постійного місця проживання, міцних соціальних зав`язків, а також те, що вони є пенсіонерами МВД, та мають нагороди, наявність у ОСОБА_7 на утриманні дружини, двох малолітніх дітей та матері похилого віку, враховуючи обсяг обвинувачення та самі обставини інкримінованого злочину, не є підставою для змінення обвинуваченим запобіжного заходу на більш м`який, не спростовує правильності прийнятого судом рішення, жодним чином не впливає на його висновки.

Посилання захисника про відсутність доказів їх винуватості не є слушними з огляду на те, що це не входить до повноважень суду апеляційної інстанції на стадії розгляду питання про запобіжний захід на стадії, коли кримінальне провадження розглядається вже місцевим судом по суті.

Окрім цього, посилання захисника на те, що не визначення судом розміру застави не відповідають практиці ЄСПЛє необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.5 ст.183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК України.

Таким чином враховуючи, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України, висновки суду щодо не визначення розміру застави в даному випадку є цілком законними та обґрунтованими.

За таких обставин, проаналізувавши доводи сторін, колегія судів приходить до висновку, що враховуючи тяжкість обвинувачення, специфіку і фактичні обставини вчинення злочину, наявна необхідність у збереженні обвинуваченій міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою із визначеним строку у межах 60 днів. Також відсутні підстави, які б спростовували тих вагомих ризиків, які обґрунтовують подальше його тримання під вартою, а також те, що менш суворі запобіжні заходи не будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні і зміна або застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених та виключити ризики, пов`язані із звільненням їх з під варти.

Таким чином відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи зможуть забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених, тому колегія суддів погоджується з рішенням суду щодо необхідності задоволення клопотання прокурора в повному обсязі, оскільки суду доведені обставини, які виправдовують обмеження права ОСОБА_7 , ОСОБА_6 на свободу саме в такий спосіб процесуального примусу.

За таких обставин ухвала суду є законною, обґрунтованою та вмотивованою, відповідає вимогам ст.370, 372 КПК України, практиці ЄСПЛ, а тому підстав для її скасування та обрання іншого виду запобіжного заходу ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , про що йде мова в апеляційній скарзі захисника, колегія суддів не вбачає.

Порушень судом вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування ухвали в даному провадженні не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м.Харкова від 02 лютого 2024 року про продовження обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк 60 днів до 01 квітня 2024 року, без визначення розміру застави - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3