УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 січня 2024 року

м. Київ

Справа № 726/1356/23

Провадження № 51-7843ск23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого - ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисниці ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Садгірського районного суду м. Чернівці від 22 червня 2023 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_5 ,

встановив:

Вироком Садгірського районного суду м. Чернівці від 22 червня 2023 року, залишеним без зміни ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 408 Кримінального кодексу України (далі - КК), і з застосуванням статті 69 цього Кодексу призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні дезертирства в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, за таких обставин. Проходячи військову службу за контрактом на посаді стрільця - помічника гранатометника гірсько-штурмового відділення гірсько-штурмового взводу гірсько-штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , засуджений, усупереч вимогам статей 17, 65 Конституції України, статті 17 Закону України «Про оборону України», частини 1 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статей 11, 16, 127, 131, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, умисно, з метою ухилення від виконання обов`язків щодо несення військової служби, без поважних причин та без дозволу командування військової частини 28 квітня 2018 року о 08:00 год не з`явився на службу з чергової відпустки до військової частини, розташованої по АДРЕСА_1 . Надалі ОСОБА_5 у місцях свого тимчасового і постійного проживання у АДРЕСА_2 відповідно проводив службовий час на власний розсуд, не виконуючи обов`язків військової служби.

У касаційній скарзі захисниця ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 просить змінити судові рішення шляхом застосування щодо засудженого статті 75 КК і покладення на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 76 цього Кодексу. Мотивуючи свої вимоги, захисниця посилається на те, що суди не надали належної оцінки таким обставинам: злочин було вчинено до введення в Україні воєнного стану, коли законодавчих перешкод для звільнення засуджених за дезертирство від відбування покарання з випробуванням не існувало; ОСОБА_5 вчинив злочин вперше, повністю визнав винуватість; має сім`ю та утримує трьох неповнолітніх дітей, його дружина має статус внутрішньо переміщеної особи та не працевлаштована; засуджений позитивно характеризується за місцем роботи, на диспансерних наркологічному і психіатричному обліках не перебуває. На переконання захисниці, призначення ОСОБА_5 заходу примусу у виді позбавлення волі з реальним відбуттям поставить у вкрай скрутне матеріальне становище його родину та є явно несправедливим унаслідок суворості.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з частиною 2 статті 433 КПК касаційний суд переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, за наведених у вироку обставин і кваліфікація його дій за частиною 3 статті 408 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи захисниці про безпідставне незастосування судом статті 75 КК, що призвело до несправедливої суворості призначеного ОСОБА_5 покарання, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору заходу примусу мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Дійсно, час вчинення засудженим кримінального правопорушення у 2018 році в Україні не було введено воєнного стану і законодавчої заборони на звільнення від відбування покарання з випробуванням осіб, засуджених за дезертирство, не існувало. Проте застосування статті 75 КК належить до дискреційних повноважень суду, який вправі прийняти одне з двох альтернативних рішень: призначити винній особі покарання з реальним відбуттям або звільнити від його відбування з випробуванням залежно від наявності підстав для висновку про можливість виправлення особи без виконання заходу примусу. Застосування згаданого кримінально-правового інституту є не обов`язком, а правом суду, яке реалізується у кожному конкретному випадку з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи.

Як видно зі змісту судових рішень, суди у повній мірі дотрималися зазначених вимог закону під час обрання ОСОБА_5 виду, міри покарання та визначення порядку його відбування.

Призначаючи засудженому захід примусу, суди врахували ступінь тяжкості і конкретні обставини вчиненого злочину, який відповідно до статті 12 КК є тяжким, дані про особу винного, котрий повністю визнав вину, раніше не судимий, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, за місцем проживання характеризується позитивно, на диспансерних наркологічному і психіатричному обліках не перебуває.

Як обставини, що пом`якшують покарання, суд урахував щире каяття й активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обставин, які обтяжують покарання, у справі не встановлено.

Отже, суд дав належну оцінку обставинам і даним про особу засудженого, на які захисниця посилається у касаційній скарзі, визнав їх такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, і з застосуванням статті 69 КК призначив ОСОБА_5 покарання, за строком нижче мінімальної межі санкції частини третьої статті 408 КК.

Водночас колегія суддів погоджується з висновками судів про те, що зазначені вище обставини не свідчать про можливість виправлення засудженого без відбування покарання і не дають достатніх підстав для застосування щодо нього статті 75 КК.

Погоджуючись із висновками місцевого суду про неможливість виправлення ОСОБА_5 без відбування покарання, апеляційний суд обґрунтовано врахував, що засуджений упродовж тривалого часу переховувався від органів досудового розслідування і суду з метою уникнення кримінальної відповідальності; з 29 жовтня 2019 року перебував у розшуку до затримання 22 травня 2023 року; навіть після 24 лютого 2022 року протягом тривалого часу продовжував переховуватися від органу розслідування, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого ним кримінального правопорушення.

Із огляду на викладене, призначене засудженому покарання, на думку колегії суддів, є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових злочинів. Застосований судами порядок відбування заходу примусу не призводить до його явної несправедливості внаслідок суворості.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисниці.

Керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисниці ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Садгірського районного суду м. Чернівці від 22 червня 2023 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3