Справа №573/763/23 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1183/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Злісне ухилення особи від відбування адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт
УХВАЛА

Іменем України

27 листопада 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 573/763/23 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Білопільського районного суду Сумської області від 15.05.2023, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 389-2 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_8 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_10 просить змінити вирок суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості та особі обвинуваченого і призначити його підзахисному покарання у виді позбавлення волі на строк один рік і один день, оскільки таке покарання буде відповідати загальним засадам призначення покарання, сприятиме виправлення винного, попередженню вчинення нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Вироком Білопільського районного суду Сумської області від 15.05.2023 ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 389-2 КК, і йому призначене покарання у виді позбавлення волі на строк один рік. На підставі ст. 71 КК до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за попереднім вироком Білопільського районного суду Сумської області від 02.08.2022 у виді позбавлення волі згідно вимог ст. 72 КК та призначене остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк один рік один місяць.

Відповідно суду, 17.08.2021 до Сумського районного сектору № 1 філії ДУ «Центр пробації» в Сумській області надійшла на виконання копія постанови Білопільського районного суду Сумської області від 03.08.2021 відносно ОСОБА_9 , яка набрала законної сили 14.08.2021. 25.08.2021 останній прибув до Сумського РС № 1 філії ДУ «Центр пробації» в Сумській області, де під розпис був ознайомлений з порядком та умовами відбування стягнення у виді суспільно корисних робіт, роз`яснено наслідки ухилення від відбування зазначеного стягнення, а також ОСОБА_9 отримав направлення до Білопільської міської ради для відбування стягнення, яка 27.08.2021 видала розпорядження про його роботу у КУ «Благоустрій Білопілля». Відповідальною особою комунальної установи складений і погоджений графік виходу на роботу, згідно з яким ОСОБА_9 повинен був працювати на визначених об`єктах в робочі дні з 08:00 до 12:00 та з 13:00 до 17:00. ОСОБА_9 свідомо ухилився від відбування стягнення в період з 30.08.2021 до 17.09.2021 із встановлених за графіком 120 годин відпрацював лише 16 годин (30.08.2021 - 8 год. та 31.08.2021 - 8 год.), чим допустив 104 години не виходу на суспільно корисні роботи без поважних причин, а з 01 до 03 вересня, 06 та 07 вересня 2021 року взагалі не працював, чим порушував порядок та умови відбування стягнення.

13.09.2021 Сумським РС № 1 відносно ОСОБА_9 складений протокол про адміністративне правопорушення за ст. 183-2 КУпАП, але ОСОБА_9 ухилився від відбуття стягнення, а саме не виходив на суспільно корисні роботи з 08 до 10 та з 13 до 17 вересня 2021 року, чим порушував порядок та умови відбування стягнення.

04.10.2021 Сумським РС № 1 відносно ОСОБА_9 складений протокол про адміністративне правопорушення за ст. 183-2 КУпАП.

18.11.2021 до Сумського РС № 1 надійшла постанова Білопільського районного суду Сумської області від 05.11.2021, відповідно якої ОСОБА_9 за вказаними вище протоколами був визнаний винним і на нього було накладене стягнення у виді адміністративного арешту на строк 3 доби.

12.05.2022 працівниками органу з питань пробації складене повторне направлення до Білопільської міської ради, згідно з яким ОСОБА_9 повинен приступити до відбування стягнення у виді суспільно корисних робіт не пізніше 16.05.2022, яке останній під особистий підпис отримувати відмовився в присутності свідків.

Білопільською міською радою згідно розпорядження від 13.05.2022 ОСОБА_9 направлений для відбування стягнення до КУ «Благоустрій Білопілля», але ухилився від відбуття стягнення в період з 16.05.2022 до 31.05.2022 відпрацював лише 8 годин суспільно корисних робіт (16.05.2022 - 4 год. та 17.05.2022 - 4 год.), не приступив без поважної причини 18-27, 30 та 31 травня 2022 року, чим порушив порядок та умови відбування стягнення.

За вказані дії ОСОБА_9 02.08.2022 був засуджений вироком Білопільського районного суду Сумської області за ст. 389-2 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік і на підставі ст. 75 КК був звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.

01.11.2022 ОСОБА_9 було викликано до Сумського РС № 1 філії ДУ «Центр пробації» в Сумській області для вручення направлення для відбування стягнення у виді суспільно корисних робіт до Білопільської міської ради, згідно якого він повинен приступити до відбування стягнення не пізніше 07.11.2022, але останній відмовився отримувати дане направлення, після чого у присутності понятих був складений акт фіксації відмови від надання письмових пояснень, підписів та отримання направлення для відбування стягнення.

10.11.2022 з Білопільської міської ради надійшло повідомлення про те, що станом на 10.11.2022 ОСОБА_9 не прибув для відбування суспільно корисних робіт, цього ж дня Сумським РС № 1 відносно ОСОБА_9 був складений протокол про адміністративне правопорушення за ст. 183-2 КУпАП, а постановою судді Білопільського районного суду Сумської області від 28.12.2022 на ОСОБА_9 було накладене стягнення у виді адміністративного арешту на строк 7 діб. У подальшому 07.02.2023 ОСОБА_9 отримав направлення для відбування суспільно корисних робіт, приступити до яких він повинен був не пізніше 13.02.2023, але для відбування суспільно корисних робіт не з`явився.

Будучи належним чином повідомленими про час і місце апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_11 в судове засідання не з`явились, від захисника надійшла письмова заява про розгляд апеляційної скарги у його відсутність, а обвинувачений ОСОБА_9 не виявив бажання безпосередньо приймати участь у розгляді апеляційної скарги, тому колегія суддів вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд кримінального провадження у відсутність обвинуваченого та його захисника, що не суперечить вимогам кримінального процесуального закону.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення вироку суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 389-2 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі захисника не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_11 про суворість призначеного ОСОБА_9 покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, так як вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, КК має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням; для здійснення цього завдання КК визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ст. 1 КК).

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 1-2 ст. 50 КК), а згідно ч. 1-2 ст. 65 КК суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На національному рівні КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При визначенні виду і розміру покарання підлягає також врахуванню й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», тобто коли призначене особі покарання повинно бути пропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98).

Призначаючи ОСОБА_9 покарання суд першої інстанції дотримався вимог закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, особу винного, який за місцем проживання характеризується посередньо, інвалідності не має, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Пом`якшуючими покарання обставинами суд першої інстанції визнав повне визнання ОСОБА_9 своєї вини, відсутність тяжких наслідків, а обставиною, що обтяжує покарання суд визнав вчинення злочину повторно і дійшов цілком обґрунтованого висновку про призначення покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ст. 389-2 КК, оскільки покарання відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Призначене покарання не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Таким чином, визначений судом першої інстанції захід примусу перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, тому вид і розмір призначеного ОСОБА_9 покарання є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Оскаржене судове рішення є законним, належним чином обґрунтованим та умотивованим, тому вирок суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України, -

постановила:

Вирок Білопільського районного суду Сумської області від 15.05.2023 відносно ОСОБА_12 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на цей вирок - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4