Житомирський апеляційний суд
Справа №295/9152/23 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.537 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 05.09.2023,

в с т а н о в и в:

Зазначеною ухвалою відмовлено у задоволені клопотання засудженого ОСОБА_8 про звільнення від відбування покарання.

Прийняте рішення суд мотивував тим, що вимоги засудженого ОСОБА_8 викладені в його клопотанні про звільнення від відбування покарання не можуть бути задоволені, оскільки, в порядку виконання вироку, суд першої інстанції не перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень, які набрали законної сили та не вправі вирішувати питання, що стосуються суті вироку та призначеного покарання, а лише може вирішувати питання, що виникли після винесення вироку у процесі його виконання.

В своїй апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить скасувати вище зазначену ухвалу суду першої інстанції, а справу направити до Богунського районного суду міста Житомира на новий розгляд. Вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав неповноти судового розгляду його клопотання та не з`ясуванню всіх обставин, що мають істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення. Звертає увагу суду на тому, що суд першої інстанції помилково зробив висновок про те, що в своєму клопотанні він оскаржував законність призначеного покарання. На думку апелянта, його перебування в місцях позбавлення волі та відбування покарання виходять за межі права та правових норм передбачених Конституцією України. Окрім того, вказує на те, що прокурор не заперечував проти задоволення його клопотання, що підтверджується звукозаписом судового засідання, проте судом першої інстанції в своїй ухвалі зазначено протилежне.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи захисника ОСОБА_7 на підтримку апеляційної скарги, позицію прокурора, який просив оскаржену ухвалу залишити без змін, перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали провадження, а також ухвалу суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до положень ст.7 КПК України, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень, змагальність сторін, диспозитивність та розумність строків розгляду справи.

Згідно зі ст.8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У відповідності до ч.1 ст.9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Як вважає апеляційний суд, зазначених вимог кримінального процесуального законодавства судом першої інстанції при розгляді клопотання засудженого ОСОБА_8 дотримано.

З оскарженої ухвали убачається, що приймаючи рішення про відмову в задоволенні клопотання засудженого про заміну довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, суд першої інстанції діяв у відповідності до положень ст.82 КК України та ст.539 КПК України, відповідним чином мотивувавши свої висновки.

Так, як убачається з оскаржуваного рішення, судом першої інстанції встановлено, що вироком Донецького обласного суду від 16 лютого 1998 року ОСОБА_8 засуджений за ч.2 ст.17, ст.93 п.п. "г,е,ж,з,і", 93 п.п. "г,е,ж,з,і", 42 КК України до смертної кари розстрілу. Початок строку відбування покарання з 25 грудня 1996 року.

Ухвалою Верховного Суду України від 12 листопада 1998 року вирок Донецького обласного суду від 16 лютого 1998 року змінено. Виключено з вироку передбачену п.«е» ст.93 КК України кваліфікуючу ознаку умисного вбивства особлива жорстокість стосовно ОСОБА_9 . В решті вирок залишено без зміни. Постановлено вважати засудженим ОСОБА_8 за ст.ст.93 п.п. «г», «е», «ж», «з», «і», ст.17 ч.2 93 п.п. «г», «ж», «з», «і» та призначено покарання у виді виключної міри покарання смертної кари - розстрілу.

Ухвалою Донецького обласного суду від 26 червня 2000 року на підставі ст. 409 КПК України вирок суду приведено у відповідність до Закону України від 20 лютого 2000 року Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» та постановлено вважати ОСОБА_8 засудженим до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалою Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 листопада 2011, залишено без змін ухвалу Донецького обласного суду від 26 червня 2000 року.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 29.01.2018, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 07.06.2018, ОСОБА_8 зараховано у строк попереднього ув`язнення строк попереднього ув`язнення з 25 грудня 1996 по 12 листопада 1998 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі за вироком Донецького обласного суду від 16 лютого 1998 року за ст.ст.17 ч.2, 93 п.п. "г,ж,з,і", 93 п.п. "г,е,ж,з,і", 42 КК України та з 22 листопада 2003 року по 02 лютого 2004 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі за постановою апеляційного суду Донецької області від 13 жовтня 2003 року.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 09.06.2020, яка залишена без змін ухвалою Житомирського апеляційного суду від 22.07.2020, відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про зміну вироку суду та заміну довічного позбавлення волі, призначеного засудженому, на позбавлення волі строком на 15 років та звільнення його від подальшого відбування покарання.

Мотивуючи рішення, судом першої інстанції, правильно звернуто увагу, що законом України №1483 від 22.02.2000 Кримінальний кодекс 1960 року приведено у відповідність з Рішенням Конституційного Суду України №1-33/99 від 29.12.1999. Кодекс 1960 року доповнено новою статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання довічне позбавлення волі.

У розділі другому цього Закону передбачено, що перегляд вироків у справах щодо осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано, здійснюється судом, який постановив вирок.

Цим же Законом внесено зміни і до другого речення ч.1 ст. 25 КК України, зокрема слова «смертна кара» замінено словами «довічне позбавлення волі», слово «двадцяти» замінено словами «двадцяти п`яти».

Крім того, Конституційний Суд України в своєму рішенні від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011 справа № 1-5/2011 у пункті четвертому зазначив, що рішення КСУ від 29 грудня 1999 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, оскільки КСУ повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. При цьому, виключно кримінальними Законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Як вбачається з положень п.6 зазначеного рішення КСУ, новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом №1483, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою, яка була передбачена Кодексом 1960 року та положення цього Кодексу із змінами внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом. На підставі ч.1 ст. 58 Конституції України, ч.2 ст. 6 Кодексу 1960 року, ч.1 ст. 5 Кодексу 2001 року положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили передбачені Кодексом 1960 року особливо тяжкі злочини до набрання чинності зазначеним законом, у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано.

Крім того, Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях визнавав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів не є порушенням ст.7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справі «Ткачов проти України» від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

Тобто, Кримінальній кодекс України 1960 року після його приведення у відповідність з Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року № 11-рп/99 передбачав максимальне покарання у виді довічного позбавлення волі.

Саме з необхідністю приведення вироку Донецького обласного суду від 16 лютого 1998 року відносно ОСОБА_8 до вище зазначених вимог Закону, ухвалою Донецького обласного суду від 26.06.2000 на підставі ст.25-2 КК України (в редакції 1960р.) визначене цим вироком покарання у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі. При цьому, ухвала Донецького обласного суду від 26.06.2000 залишена без зміни ухвалою Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17.11.2011.

Проаналізувавши матеріали провадження, апеляційний суд вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що призначене ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі є відповідним положенням та нормам чинного КК України. Жодних обґрунтованих (законних) підстав вважати ОСОБА_8 засудженим до 15 років позбавлення волі, апеляційним судом не встановлено.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу засудженого, що саме така вимога визначення покарання за вироком Донецького обласного суду від 16 лютого 1998 року у виді 15 років позбавлення волі, та фактичне, на його думку, звільнення по відбуттю покарання на даний час, зазначена ним у своєму клопотанні (а.п.2-4). Доводи засудженого викладені в апеляційній скарзі з приводу того, що у клопотанні ним не оскаржувалось законність призначеного покарання за вище зазначеним вироком, а ставилось питання про пом`якшення покарання, в порядку ст.ст.537, 539 КПК України, спростовуються простим аналізом цього клопотання.

Крім того, аналіз цього клопотання приводить до висновку, що засуджений ОСОБА_8 ставить питання перед судом першої інстанції, в порядку ст.ст.537, 539 КПК України, відносно законності постановлення вироку Донецького обласного суду від 16 лютого 1998 року відносно нього, ак призначеного йому покарання за цим вироком, що набрав законної сили у виді довічного позбавлення волі, звільнивши від відбування покарання.

Апеляційний суд в даному випадку, звертає увагу на відсутність процесуальної можливості у суду першої інстанції (місцевого суду), в межах територіальної юрисдикції якого відбуває покарання засуджений ОСОБА_8 , перегляду постановлених вироків, які набрали законної сили. При цьому, чинний кримінальний процесуальний кодекс не передбачає процесуальних норм та порядок перевірки судом першої інстанції питань, що стосуються суті вироку та призначеного покарання, а лише вирішення питань, які виникають після винесення вироку у процесі його виконання, жодним чином не змінюючи при цьому зміст та суть цього вироку.

Крім того, в даному випадку, апеляційний суд бере до уваги ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 09.06.2020 (залишена без змін ухвалою Житомирського апеляційного суду від 22.07.2020), якою в попередньому відмовлено у задоволенні фактично аналогічного клопотання засудженого ОСОБА_8 про звільнення його від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Таким чином, аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Керуючись ст.ст.404, 407, 422 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 05.09.2023, якою відмовлено у задоволені клопотання засудженого ОСОБА_8 про звільнення від відбування покарання, без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :