УХВАЛА

08 лютого 2024 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції між Рівненським міським судом та ДУ "Рівненський слідчий ізолятор" кримінальні провадження №0002013 від 17.04.2020 року та №0003608 від 17.08.2020 року про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 353, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Рівненського міського суду Рівненської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 353, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України.

В судовому засіданні прокурор подав клопотання про продовження запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою без визначення застави строком на 60 діб, оскільки ризики, визначені ст. 177 КПК України, які дають підстави вважати, що ОСОБА_4 може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків в кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інші кримінальні правопорушення. Строк запобіжного заходу обвинуваченого закінчується, однак завершити розгляд даного кримінального провадження до цієї дати неможливо.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні не заперечував щодо клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу.

Захисник обвинуваченого- адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечив щодо клопотання прокурора про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою та просив змінити запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Частиною 1, 2 ст. 177, ч. 1 ст. 178 КПК України визначено, що застосування запобіжного заходу здійснюється з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків на підставі наявності обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявності ризиків, для запобігання яких здійснюється запобіжний захід.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього кодексу, крім випадків передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Частиною 5 ст. 9 КПК України визначено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Мамедов проти росії» від 01 червня 2006 року, зазначено, що «суди, перевіряючи законність та обґрунтованість запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, незмінно посилались на тяжкість обвинувачень як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що заявник переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини. Однак Суд неодноразово відзначив, що, хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховуватися від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з виняткового абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину».

Відповідно до конвенції та практики ЄСПЛ, зокрема у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Харченко проти України», «Лабіта проти Італії» та «Ігнатов проти України», обмеження права особи на свободу і особисту недоторканність можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення. Це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може бути підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення.

Практика ЄСПЛ, також передбачає, зокрема, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

При розгляді цього клопотання, суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення наявних ризиків, визначених ч. 1 ст. 177 КПК України, які виправдовують тримання особи під вартою, при наявності обґрунтованої підозри.

При розгляді даного клопотання суд враховує тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_4 , вагомість наявних доказів вчинення ним кримінальних правопорушень, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим у кримінальних правопорушеннях, враховує його вік, стан здоров`я, стійкість соціальних зв`язків.

ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які в силу ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких та особливо тяжкого злочинів, раніше судимий, на даний час в рамках кримінального провадження не завершено судовий розгляд. Суд вважає, що залишається достатньо підстав вважати, що ОСОБА_4 , з огляду на тяжкість покарання, що загрожує йому в разі визнання його винуватим у інкримінованих кримінальних правопорушеннях, зможе ухилитися від суду та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

На думку суду, зміна запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 на більш м`який запобіжний захід, про що просить суд сторона захисту, на даній стадії розгляду справи не забезпечить належної поведінки та виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків.

Даних, які б вказували на неможливість застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не встановлено.

З урахуванням вищенаведеного, суд вважає за необхідне продовжити ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 177, 178, 183, 331 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто з 08 лютого 2024 року до 07 квітня 2024 року включно, без визначення розміру застави.

Обвинуваченого утримувати в Державній установі «Рівненський слідчий ізолятор».

Копію ухвали вручити обвинуваченому, прокурору, надіслати начальнику Державної установи «Рівненський слідчий ізолятор».

Строк дії ухвали до 07 квітня 2024 року включно.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Рівненського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення через Рівненський міський суд Рівненської області.

Суддя Рівненського міського суду ОСОБА_1