Справа № 749/807/21 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/879/23
Категорія - ч. 2 ст. 286 КК України. Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участі сторін кримінального провадження:

обвинуваченої ОСОБА_6

її захисника адвоката ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_8

його представника адвоката ОСОБА_9

прокурора ОСОБА_10

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові, одночасно в режимі відеоконференції із захисником, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000379 від 05 серпня 2021 року за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 , потерпілого ОСОБА_8 та обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Щорського районного суду Чернігівської області від 28 вересня 2023 року,

щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Мена Чернігівської області, громадянки України, з повною загальною середньою освітою, фізичної особи-підприємця, одруженої, яка має на утриманні двох неповнолітніх дітей 12 та 17 років, зареєстрованої та проживаючої по АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_6 засуджена за ч. 2 ст. 286 КК України до трьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнена від покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 роки за умови виконання обов`язків, покладених відповідно до ст. 76 КК України, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_12 50 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 250 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 6 178, 32 гривень процесуальних витрат на залучення експертів.

Питання про долю речових доказів вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Судом ОСОБА_6 визнана винуватою у тому, що 04 серпня 2021 року, близько 18 години 30 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем марки «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись по другорядній дорозі - проїзній частині вулиці Сновської у місті Сновськ Корюківського району Чернігівської області, наближаючись до нерегульованого перехрестя з головною дорогою, якою є проїзна частина вулиці Архітектурна у місті Сновськ Корюківського району Чернігівської області, що поряд з магазином «Едельвейс», за адресою: вулиця Сновська, будинок 1 у місті Сновськ Корюківського району Чернігівської області, на порушення вимог п. 2.3 «б» Правил дорожнього руху, згідно якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі, п. 16.11 Правил дорожнього руху, згідно якого на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху, та вказівки дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» п. 33 «Дорожні знаки» Додатку 1 Правил дорожнього руху, не переконалась у безпеці свого подальшого руху, не передбачила можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинна була і мала їх передбачити, не приділила належної уваги тому, щоб її дії не створили небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, не прийняла вчасно необхідних і достатніх заходів, спрямованих на забезпечення безпеки дорожнього руху і недопущення виникнення небезпечної ситуації та її переростання в ДТП, рухаючись по другорядній дорозі, не переконалась у безпеці своїх дій, не дала дорогу керованому ОСОБА_12 із пасажиром ОСОБА_8 , технічно справному мотоциклу марки «Kawasaki», модель KLE 500, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який рухався ліворуч, з боку села Гвоздиківка, вулицею Архітектурною міста Сновськ, виїхала на головну дорогу проїзну частину вулиці Архітектурна у місті Сновськ Корюківського району Чернігівської області, що, у свою чергу, призвело до виникнення аварійної ситуації та переростання її в дорожньо транспортну подію, а саме до зіткнення керованого ОСОБА_6 автомобіля марки «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 з мотоциклом марки «Kawasaki», модель KLE 500, реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_12 .

У результаті зіткнення автомобіля і мотоцикла водію мотоцикла марки «Kawasaki», модель KLE 500, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_12 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: забійної та забійно-скальпованої рани правої гомілки та обох стоп, перелому основних фаланг 3 та 4 пальців правої стопи, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 61 від 27.09.2021 р. відносяться до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалого розладу здоров`я, а пасажиру мотоциклу марки «Kawasaki», модель KLE 500, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_8 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку, закритої травми шийного відділу хребта без пошкодження спинного мозку з крайовим переломом ніжки дуги С2 хребця справа та перелому зуба осьового хребця без зміщення та саден ділянок обох колінних суглобів, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 54 від 27.09.2021 р. відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію дій обвинуваченої та доведеність її вини, просить скасувати вирок місцевого суду, у зв`язку з неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, унаслідок м`якості, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України засудити до покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Аргументує тим, що відповідно до вимог п.п. 20, 21 постанови Пленуму ВСУ №14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за ст. 286 КК України, суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію транспортних засобів, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Зазначені судом обставини, в тому числі і висновок досудової доповіді органу пробації, а також те, що обвинувачена раніше не притягувалась до кримінальної та адміністративної відповідальності, у своїй сукупності не дають підстави для призначення ОСОБА_6 мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, та ще й з подальшим звільненням винної від його відбування з випробуванням, з іспитовим строком.

Так, судом не в повній мірі враховано, що у кримінальному провадженні від злочину є потерпілими дві особи, одна з яких, в результаті злочинних дій обвинуваченої, отримала тяжкі тілесні ушкодження. Відсутні обставини, які б пом`якшували покарання, оскільки ОСОБА_6 вину у вчиненні кримінального правопорушення визнала лише частково, намагаючись перекласти вину на потерпілих, у скоєному не розкаялась, не зважаючи на те, що з моменту дорожньо-транспортної пригоди і до дня постановлення вироку минуло більше двох років. За такий тривалий період часу обвинувачена жодним чином не відшкодувала і не намагалася відшкодувати потерпілим ні моральну, ні матеріальну шкоду, їх витрати на реабілітацію. При цьому, обвинувачена мала можливість відшкодувати таку шкоду за наявності такого бажання, адже вона увесь час користувалась правовою допомогою за договором, стороною захисту було ініційоване проведення автотехнічної експертизи, яка була оплачена обвинуваченою.

Суд проігнорував думку потерпілих, які в судовому засіданні наполягали на призначенні для обвинуваченої саме реальної міри покарання, вказуючи на те, що в результаті вчинених нею дій їх життя зазнало кардинальних змін, особливо потерпілого ОСОБА_8 , який через ДТП знаходився на межі інвалідності, тривалий час вимушений був ходити в шийному корсеті, і який до цього часу відчуває наслідки тих подій. Обидва потерпілі звертали увагу суду на те, що за два роки обвинувачена жодного разу не вибачилася перед ними.

Прокурор вважає, що судом першої інстанції жодним чином не обґрунтовано, як саме вказані ним відомості про особу обвинуваченої, є настільки вагомими, що можна було б з впевненістю стверджувати про доцільність призначення ОСОБА_6 покарання без його реального відбування, що вказує на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, оскільки, застосовуючи ст. 75 КК України, був застосований закон, який у даному випадку не підлягав застосуванню.

Вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності, передбачає взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. При цьому, справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб, з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Прокурор вважає, що наявні підстави вважати, що призначене ОСОБА_6 покарання є явно несправедливим через його м`якість, порушує вимоги ст. 50 КК України та відповідно до ст. 414 КПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового вироку.

Потерпілий ОСОБА_8 також просить вирок суду в частині призначеного ОСОБА_6 покарання та в частині стягнення на його користь суми завданих моральних збитків скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, без звільнення від відбування покарання з випробуванням. Стягнути з ОСОБА_6 на його користь моральну шкоду в розмірі 400 000 гривень.

Мотивує тим, що вирок суду в частині призначеного обвинуваченій покарання є несправедливим, оскільки після дорожньо-транспортної пригоди він пів року відновлювався лише для того, щоб повернутися працювати на свою роботу, переломи хребців так і не загоїлися, а лише обросли хрящовою тканиною, отже, будь-які різкі рухи або фізичне навантаження можуть вартувати йому повноцінного здорового способу життя. За спричинення йому такої шкоди ОСОБА_6 призначене покарання раз на місяць проходити за 5 км від свого дому, ставити підпис в журналі та сповіщати про виїзд в інше місто певні інстанції, на думку потерпілого, є неправильним рішенням суду.

Наголошує на тому, що ОСОБА_6 не визнає себе винною, доводить, що вина є виключно в діях водія мотоцикла, про що вона впевнено стверджувала протягом двох років в суді і на сьогодні свої дії вона не визнає неправомірними. При цьому, стороною захисту навмисно та різними способами затягувався судовий розгляд, призначалися та робилися дороговартісні експертизи, змінювалися захисники, шукалися різні способи впливу на хід справи, навіть, шукали підставних свідків, а як потім виявилося, ці особи були його знайомими, робилося все задля того, щоб уникнути справедливого покарання. Більш того, ОСОБА_6 навіть подала до ДБР завідомо неправдиву заяву про вчинення злочину органом досудового розслідування, з вказівкою на те, що в схемі до протоколу огляду місця події стоїть не її підпис, вона ставила підпис в іншій схемі, але це було спростовано шляхом допиту учасників цієї слідчої дії та фотозображенням вказаної схеми, яке було створено безпосередньо під час проведення цієї слідчої дії.

З боку обвинуваченої на адресу потерпілих не було ні вибачень, ні фінансової допомоги, що в сукупності лише посилило його моральні страждання.

Потерпілий вказує, що наслідки його травми лишилися йому на все життя, що проявляється в онімінні шиї, через що він змушений спати на ортопедичній подушці, не може виїжджати на довгі поїздки автомобілем, йому протипоказані фізичні навантаження, через що доводиться завжди когось просити, чи наймати робітників на ту роботу, яку він міг раніше робити своїми силами. Це лише частина фізичної складової, які змінили його життя не в кращий бік, не враховуючи тих моральних страждань, які переживав та переживає він, а також його рідні.

Унаслідок неврахування вказаних обставин, суд першої інстанції застосував закон, який не підлягав застосуванню, що в свою чергу свідчить про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої яке є явно несправедливим через м`якість.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_6 , не оспорюючи призначену міру покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік із застосуванням ст. 75 КК України, не погоджується із сумами грошових коштів, стягнутих з неї на відшкодування моральної шкоди потерпілим, просить про їх зменшення.

Аргументує тим, що позивачі ОСОБА_8 та ОСОБА_12 , звертаючись до суду з цивільними позовами в порядку ст. 128 КПК України, акцентували увагу на тому, що дорожньо-транспортною пригодою їм була заподіяна майнова та моральна шкода. Однак, у даному позові вони поставили лише питання про відшкодування їм лише моральної шкоди, залишаючи питання стягнення майнової шкоди на вирішення із ПрАТ «СК Оранта», якою була застрахована цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_6 .

З наведеними в позовних заявах доводами обвинувачена не погоджується, вважає, що вони є необґрунтованими і не підлягали задоволенню. Так, вимагаючи відшкодування моральної шкоди в сумах 50 тисяч та 400 тисяч гривень позивачами не було надано розрахунку розміру шкоди, з яких міркувань вони виходили, визначаючи саме такі суми. При цьому, як відомо, Спілкою фахівців соціологічно-психологічних досліджень України складаються інформаційні розрахунки моральної шкоди. Крім цього, при обґрунтуванні суми грошового стягнення за моральну шкоду можна використовувати висновок психологічної експертизи. При наявності необхідних знань експерт може вирахувати розмір збитку, виходячи не тільки з об`єктивних обставин, а й з огляду на суб`єктивні якості певної людини. Для правильних розрахунків для експерта розроблена Інструкція про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичні рекомендації з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень.

Позивачі не скористалися такою можливістю, чим позбавили себе права обґрунтувати свої позовні вимоги. Відповідно до п. 4-5, 9 постанови Пленуму ВСУ №4 від 31 березня 1995року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він входив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Наведені позивачами вимоги про стягнення 50 000 гривень та 400 000 гривень моральної шкоди є явно завищеними, оскільки як свідчить судова практика, при розгляді справ даної категорії суди стягують з винної особи у якості відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП від 20 000 до 30 000 гривень. Однак, суд першої інстанції не прийняв до уваги вказані підстави та усталену судову практику з даного приводу, безпідставно стягнувши з ОСОБА_6 явно завищені суми, що свідчить про те, що суд апеляційної інстанції має достатньо підстав для зміни рішення суду першої інстанції в частині зменшення сум, які підлягають стягненню.

Заслухавши доповідача, обвинувачену та її захисника, які підтримали подану ними апеляційну скаргу про зменшення розміру моральної шкоди і заперечували проти апеляційних скарг прокурора та потерпілого, прокурора, яка підтримала доводи апеляційної скарги та апеляційної скарги потерпілого, вказувала на те, що судом не у повній мірі враховані обставини справи, наслідки, які наступили, поведінка обвинуваченої та позиція потерпілих, які наполягали на призначенні реальної міри покарання, відсутність відшкодування матеріальної та моральної шкоди потерпілим, потерпілого та його представника, які підтримали свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу прокурора, вважали, що покарання з випробуванням для обвинуваченої не відповідає тим наслідкам, що наступили в результаті її дій, її поведінці після вчиненого, коли вона особисто навіть не принесли їм своїх вибачень, не зважаючи на те, що своїми злочинними діями спричинила їм тілесні ушкодження, які змінили їх подальше життя, не визнала своєї провини, своєю поведінкою та безпідставними звинуваченнями намагалась уникнути кримінальної відповідальності та затягувала судовий розгляд, просили про збільшення моральної шкоди з обвинуваченої до 400 000 гривень, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає апеляційну скаргу прокурора задовольнити в повному обсязі, апеляційну скаргу потерпілого задовольнити частково, апеляційну скаргу обвинуваченої залишити без задоволення.

Згідно ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_12 середньої тяжкості тілесні ушкодження та потерпілому ОСОБА_8 тяжкі тілесні ушкодження, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, зібраним та ретельно перевіреним під час судового розгляду доказам, в апеляційній скарзі не оспорюються та колегією суддів не перевіряються.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Заслуговують на увагу доводи прокурора та потерпілого ОСОБА_8 щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність через необґрунтоване звільнення обвинуваченої на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Положеннями ч. 1 ст. 75 КК України визначено, що, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що ст. 75 КК України застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави.

Проте, суд першої інстанції вказаних вимог закону не дотримався, про що правильно вказали у своїх апеляційних скаргах прокурор та потерпілий, не навів, які обставини надали підстави вважати, що обвинувачена може бути звільнена від відбування покарання з випробуванням і це покарання буде достатнім, не навів, які відомості були встановлені, як такі, що істотно знижують ступінь вини обвинуваченої та ступінь суспільної небезпеки вчинених дій.

Так, ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, яке згідно з вимогами ст. 12 цього Кодексу є тяжким.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, врахував думку потерпілих, поведінку обвинуваченої під час скоєння дорожньо-транспортної пригоди, тяжкість наслідків від вчиненого, ставлення обвинуваченої до вчиненого, яка намагалась звинуватити потерпілих у виникненні дорожньо-транспортної пригоди, висновки досудової доповіді органу пробації, особистість обвинуваченої та спосіб її життя, історію правопорушень, а також низьку ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення, той факт, що до кримінальної та адміністративної відповідальності вона не притягувалась, на скоєння вказаного правопорушення обвинувачена експліцитного наміру не мала, за відсутності пом`якшуючих та обтяжуючих обставин, місцевий суд дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без реального відбування покарання із встановленням іспитового строку на підставі ст. 75 КК України.

З таким висновком місцевого суду колегія суддів погодитись не може, оскільки він суперечить основним засадам призначення покарання, передбаченим у ст. 65 КК України. При цьому, судом взагалі не були враховані обставини конкретного кримінального провадження, поведінка обвинуваченої як після дорожньо-транспортної пригоди, так і під час досудового та судового слідства, її справжнє ставлення до вчиненого, відсутність критичної оцінки своїм діям та жалкування з приводу наслідків, що наступили в результаті її дій.

Перше, що мав врахувати суд, це те, що ОСОБА_6 не визнала своєї вини у вчиненому, навіть під тягарем беззаперечних та неспростовних доказів не надала критичної оцінки своїм діям, які призвели до настання дорожньо-транспортної пригоди та таких тяжких наслідків у вигляді заподіяння тілесних ушкоджень двом особам. При цьому, обвинувачена навіть не вибачилася перед потерпілими, за увесь час судового розгляду, який тривав понад два роки, намагалась будь-якими засобами перекласти свою провину на одного з потерпілих. Така поведінка обвинуваченої свідчить про те, що звільнення від відбуття призначеного строку покарання не буде дієвим саме щодо ОСОБА_6 , яка так і не зрозуміла неправомірності своїх дій, самовпевнено вважаючи, що діяла в межах допустимих норм та дотрималася Правил дорожнього руху, відбуття іспитового строку не сприятиме виправленню обвинуваченої, про що слушно заважили сторона обвинувачення та потерпіла сторона. З цих же підстав, строк позбавлення ОСОБА_6 права керувати транспортними засобами, визначений судом, не відповідає ні тяжкості вчиненого, ні характеру допущених порушень Правил дорожнього руху, ні особі винної.

Друге, що мав врахувати суд, це поведінку винної після дорожньо-транспортної пригоди, в тому числі й щодо відшкодування шкоди потерпілим. ОСОБА_6 ні під час досудового розслідування, ні під час судового розгляду не вжила жодних заходів для того, щоб бодай частково відшкодувати шкоду потерпілим, сплатити кошти за реабілітацію, яка для потерпілого ОСОБА_8 була тривалою, іншим чином допомогти потерпілим чи їх родинам. Принаймні, обвинувачена могла просто вибачитись перед тими людьми, які через її самовпевненість за кермом та недотримання Правил дорожнього руху зазнали таких важких травм, витратили значні кошти та час на відновлення.

Третє, що мав врахувати суд, це дані про особу винної, які дають підстави вважати, що більш м`яке покарання сприятиме виправленню винної та попередженню вчиненню нею інших кримінальних правопорушень. Матеріали кримінального провадження не містять жодних відомостей, які б свідчили, що звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання сприятиме її виправленню. Так, обвинувачена не визнала своєї вини та не засуджує своєї поведінки, а тому настання подібної ситуації в майбутньому не виключається. Більш того, порушення Правил дорожнього руху стосується не лише обвинуваченої та потерпілих, а є прикладом для інших водіїв, які з огляду на призначений вид покарання та звільнення від його відбування винної особи, сприйматимуть це за судову практику, отже, не так ретельно дотримуватимуться Правил дорожнього руху, адже знатимуть, що відповідальність за спричинення потерпілим середньої тяжкості та тяжких тілесних ушкоджень не буде суворою та суд звільнить їх від відбування покарання лише з тих підстав, що вони раніше не притягувались ні до кримінальної, ні до адміністративної відповідальності, що не сприятиме меті покарання визначеній у ст. 50 КК України.

Четверте, що мав врахувати суд, це думка потерпілих, яка не є вирішальною, але їй надається оцінка в сукупності з іншими обставинами у кримінальному провадженні. У даному кримінальному провадженні не було встановлено жодних відомостей, які б свідчили, що ОСОБА_6 може бути звільнена від покарання з випробуванням, не зважаючи на думку потерпілих, які наполягали на призначенні покарання виключно у виді позбавлення волі.

За встановлених у кримінальному провадженні даних, ОСОБА_6 формально позитивно характеризується за місцем проживання, раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувалась, під час судового розгляду вину визнала частково, у вчиненому не розкаялась та не усвідомила протиправність своїх дій, які призвели до таких тяжких наслідків, в результаті яких дві особи отримали тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості, не вибачилась перед потерпілими за спричинені тілесні ушкодження, при цьому, намагалась перекласти вину за дорожньо-транспортну пригоду на водія мотоцикла ОСОБА_12 , використовуючи для цього різні методи, в тому числі надаючи неправдиві відомості, повідомляючи про підроблення її підпису в матеріалах провадження, що було спростовано під час судового слідства.

Висновки досудової доповіді органу пробації, на які посилається суд, як на підставу для звільнення винної від відбування покарання з випробуванням, мають прийматись до уваги виключно з урахуванням інших обставин та даних про особу обвинуваченої. Більш того, ці висновки ґрунтуються виключно на даних про особу винної, а рівень ризику повторного вчинення кримінального правопорушення та ступеня суспільної небезпеки ОСОБА_6 визначений лише на підставі відомостей про те, що вона раніше не притягувалась до жодного виду відповідальності, має зареєстровану підприємницьку діяльність, відсутні дані, які б негативно її характеризували та вона обвинувачується у необережному кримінальному правопорушенні.

Разом з тим, органом пробації не надавалась оцінка, ні обставинам дорожньо-транспортної пригоди, ні поведінці обвинуваченої після ДТП та під час судового розгляду, ні її відношенню до потерпілих, ні її діям, які вона вживала протягом двох років судового розгляду для того, щоб уникнути кримінальної відповідальності за вчинене, в тому числі і шляхом подання неправдивого повідомлення про кримінальне правопорушення.

У кожному випадку звільнення особи від відбування покарання з випробуванням суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини встановлені у кримінальному провадженні або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і дають підстави вважати, що покарання з випробуванням буде достатнім.

На думку колегії суддів, призначений ОСОБА_6 строк покарання з випробуванням за вчинення тяжкого кримінального правопорушення, яке є необережним, а його наслідки є тяжкими та потягли негативні зміни у житті потерпілих, їх реабілітація є тривалою та на час судового розгляду потерпілий ОСОБА_8 не відновив свій фізичний стан та не повернувся до звичного способу життя, не може бути достатнім покаранням, не сприятиме виправленню та перевихованню винної та не відповідає меті покарання, визначеній ст. 50 КК України.

При цьому судом першої інстанції залишилося поза увагою характер порушення правил безпеки руху, виїхала з другорядної дороги на головну, не переконавшись у відсутності транспортних засобів, які мають пріоритет у русі перед нею, зовсім не зважив на край негативні наслідки, які настали для потерпілого ОСОБА_8 , який через одержану закриту травму шийного відділу хребта проходив тривале лікування і спосіб його життя та майбутнє змінилися вкрай негативно.

Пояснення обвинуваченої в апеляційній інстанції, що вона вибачалася перед потерпілими, які їй не пробачили, пропонувала надсилати документи про понесені витрати та оплачувати їх, з чим не погодилися потерпілі та вимагали значних сум відшкодування, не є підставою для пом`якшення покарання. З часу травмування потерпілих і на час апеляційного розгляду пройшло більше двох років, обвинувачена за цей час нічого потерпілим не відшкодовувала, одночасно запрошувала оплатних адвокатів та з ініціативи захисту була проведена експертиза вартістю близько 40 тис. грн.

Отже, при обранні обвинуваченій строку покарання, згідно з вимогами ст. 65 КК України, колегія суддів враховує суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення, його тяжкість, необережну форму вини, особу винної, яка не усвідомила протиправність своїх дій, потерпілі її не вибачили і наполягають на реальному покаранні, характер порушення правил дорожнього руху, змінила напрямок руху, виїхала на перехрестя доріг з другорядної дороги на головну, не побачивши мотоцикла, який їхав не змінюючи напрямку руху, та зіткнувся з автомобілем, вкрай негативні наслідки від дій обвинуваченої, які настали для здоров`я одного з потерпілих, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих вину обставин, та вважає за можливе призначити його в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, але виключно у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на більш тривалий строк, ніж визначив суд першої інстанції, що буде необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, як засудженою так і іншими особами.

Щодо незгоди обвинуваченої із сумами відшкодувань за завдання моральних збитків потерпілим ОСОБА_12 та ОСОБА_8 , які на думку сторони захисту є необґрунтованими та завищеними, колегія суддів вважає вказати на таке.

Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, із застосуванням норм цивільного законодавства.

У відповідності до вимог ст.128 КПК України особа, якій правопорушенням завдано шкоди, має право під час кримінального провадження пред`явити цивільний позов до обвинуваченого. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України.

При цьому, потерпілий наділений правом подавати цивільний позов про стягнення матеріальної або моральної шкоди за своїм вибором до фізичної чи юридичної особи. У даному провадженні потерпілий ОСОБА_8 звернувся за страховим відшкодуванням матеріальної шкоди до страхової компанії, позов про стягнення матеріальних збитків до ОСОБА_6 не подавав, а тому питання такого відшкодування не може бути предметом апеляційного перегляду і тим більше, не може ставитись у провину потерпілому, як намагається довести обвинувачена у своїй апеляційній скарзі.

В апеляційній скарзі обвинувачена вказує на те, що розмір немайнової шкоди має бути доведений шляхом проведення відповідної експертизи або ж інформаційним розрахунком, складеним Спілкою фахівців соціологічно-психологічних досліджень України. При цьому зауважує, що потерпілі, заявляючи позовні вимоги у сумі 50 000 та 400 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, належним чином свої вимоги не обґрунтували та не довели.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Положеннями ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За змістом п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому.

Системне тлумачення норм кримінального процесуального та цивільного законодавства України свідчить про те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При цьому, висновок експерта не є визначальним у кримінальному провадженні, йому може бути надано оцінку в сукупності з іншими встановленими обставинами та здобутими доказами. Тим більше, не є доказом інформаційний розрахунок фахівця, він тому й є інформаційним, адже несе в собі певні відомості, які можуть бути прийняті до уваги, але не можуть бути єдиним та беззаперечним доказом.

При цьому визначення розміру моральної шкоди, яка була заподіяна потерпілому, є прерогативою виключно суду, який з урахуванням обставин, вказаних у ст. 23 ЦК України, встановлює суму грошового стягнення, яку необхідно компенсувати особі, яка зазнала моральних страждань внаслідок протиправних дій обвинуваченого. Отже проведення відповідного експертного дослідження з метою встановлення моральних страждань у потерпілого не є обов`язковим для визначення розміру передбаченого положеннями ст. 1167 ЦК України відшкодування.

Відсутність висновку експерта та інформаційного розрахунку не свідчать про неможливість розгляду цивільних позовів про стягнення моральної шкоди, їх необґрунтованість чи невмотивованість судового рішення в цій частині, як про це безпідставно заявляє обвинувачена.

У даному кримінальному провадженні суд першої інстанції вірно оцінив ступінь вини обвинуваченої, наслідки, які наступили для обох потерпілих, вказані ними відомості на обґрунтування тих моральних та фізичних страждань, яких вони зазнали в результаті дорожньо-транспортної пригоди з вини ОСОБА_6 та прийшов до вірного про необхідність задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_12 в повному обсязі та потерпілого ОСОБА_8 частково.

Незгода обвинуваченої з сумами, які були з неї стягнуті на користь потерпілих не може бути прийнята до уваги, оскільки спростовується встановленими у кримінальному провадженні обставинами.

Так, саме звини ОСОБА_6 сталася дорожньо-транспортна пригоди в результаті якої обидва потерпілих зазнали тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості.

Потерпілий ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, переніс значний біль, пережив емоційний стрес, витратив значний час та грошові кошти на відновлення свого фізичного стану, що співрозмірною з заявленою ним сумою, яка була стягнута з обвинуваченої.

Потерпілий ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження, в тому числі й закриту травму шийного відділу хребта без пошкодження спинного мозку з крайовим переломом ніжки дуги С2 хребця справа та перелому зуба осьового хребця без зміщення, загальна тривалість лікування складала майже чотири місяці, увесь цей час він носив шийний корсет. При цьому, потерпілий пройшов значну кількість обстежень, лікарко-консультативних комісій, наслідки отриманих травм не зникнуть та залишаться з ним на все життя, він змушений спати на спеціальній подушці, не може робити різких рухів. Адже хребці не зросились, а лише обросли хрящовою тканиною, що робить їх уразливими до фізичних навантажень, він не може виконувати ті види робіт, які до дорожньо-транспортної пригоди безперешкодно виконував, а зараз змушений наймати робітників.

Обидва потерпілих зазначали про те, що посилювало їх моральне страждання, вони відчували емоційне приниження та пригнічення через поведінку ОСОБА_6 , яка жодного разу не вибачилась, не поцікавилась станом їх здоров`я, не запропонувала допомогу, в судовому засіданні заперечувала, що травму хребта ОСОБА_8 отримав в результаті ДТП, що було спростовано висновком експерта, але вказує на те, що обвинувачена не усвідомлює своєї вини та наслідків від своїх дій.

Підстав для зменшення суми моральної шкоди, яка стягнута з ОСОБА_6 на корись обох потерпілих, під час апеляційного розгляду не встановлено та в апеляційній скарзі не наведено.

Вимагаючи від суду задовольнити цивільний позов про стягнення з ОСОБА_6 400 000 гривень моральної шкоди потерпілий ОСОБА_8 не вказує, які саме обставини не були враховані судом при вирішенні його цивільного позову та дають підстави для збільшення суми відшкодування.

З огляду на досліджені докази та встановлені обставини, про які вказано вище, колегія суддів вважає, що вимога потерпілого є безпідставною, а сума 400 000 гривень такою, що завищена і не співрозмірна з тими стражданнями, яких зазнав потерпілий в результаті вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, тому в цій частині апеляційна скарга ОСОБА_8 задоволенню не підлягає.

Вказані обставини в сукупності вказують на правильність висновків суду про задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_12 в повному обсязі та часткове задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 на суму 250 000 гривень, що є співрозмірним із тими фізичними та моральними стражданнями, яких вони зазнали в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 420, 532 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 задовольнити.

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Щорського районного суду Чернігівської області від 28 вересня 2023 року щодо ОСОБА_6 в частині призначення покарання скасувати.

ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України призначити покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Початок строку відбуття покарання рахувати з моменту приведення вироку до виконання, з дня фактичного затримання на виконання вироку.

У решті цей же вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили після його проголошення і може бути оскаржений безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_13 ОСОБА_14 ОСОБА_15