Справа № 138/3048/23
Провадження №:1-кс/138/812/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2023 м. Могилів-Подільський

Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області, у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря ОСОБА_2 ,

заявника ОСОБА_3 ,

адвоката ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області заяву ОСОБА_3 про відвід слідчого судді ОСОБА_5 у розгляді скарги ОСОБА_3 на бездіяльність дізнавача,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні слідчого судді Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області ОСОБА_5 перебуває скарга ОСОБА_3 на бездіяльність дізнавача.

27.10.2023 скаржник ОСОБА_3 у даному провадженні заявив відвід слідчому судді ОСОБА_5 на підставі п.4 ч.1 ст. 75 КПК України.

Заява про відвід мотивована тим, зокрема, що вказаний слідчий суддя не може брати участі у розгляді даного провадження, оскільки перед початком судового розгляду іншого провадження №138/3048/23, 18.10.2023, по клопотанню прокурора про накладення арешту на майно заявника слідча суддя самостійно виявила, що таке було складено прокурором Могилів-Подільської окружної прокуратури ОСОБА_6 , проте містило підпис прокурора цієї ж прокуратури ОСОБА_7 , тобто фактично таке подано останнім від імені прокурора ОСОБА_6 , що не передбачено процесуальним законодавством. Зважаючи на це, адвокатом ОСОБА_4 було оголошено заяву про повернення клопотання через суттєвий недолік, однак слідча суддя у відповідь на заяву зробила представнику зауваження, що його заява недоречна на даному етапі та розпочала судовий розгляд. Згодом, сам заявник теж подав клопотання про повернення клопотання прокурора без розгляду, однак таке клопотання теж не було розглянуто по суті. Крім того, в ході проведення вказаного засідання заявник надавав усні пояснення, однак слідча суддя перервала їх твердженням «Хто заважав взяти папір і написати»! чим позбавила заявника можливості реалізувати свої процесуальні права. Такі дії слідчої судді розцінюються заявником, як упередженість та її особисту залежність від працівників прокуратури. Зазначені обставини стали підставою для подання скарги до ВРП, що також в подальшому вплине на позицію слідчої судді при розгляді даної скарги. Слідча суддя за сукупності вказаних обставин не заявила про свій самовідвід від розгляду даної скарги, а тому заявник впевнений в її упередженості у даній судовій справі. В заяві також наголошено на тому, що відвід заявлено не у зв`язку з процесуальними рішеннями даного слідчого судді, а саме у зв`язку з її поведінкою в судовом засіданні під час розгляду клопотання прокурора та тим, як вона висловлювалась до заявника та його адвоката.

Враховуючи викладене заявник просить суд відвести слідчого суддю ОСОБА_5 від розгляду його скарги на бездіяльність дізнавача.

Заявник та його захисник в судовому засіданні підтримали заяву про відвід слідчої судді з мотивів викладених у самій заяві та надали суду додаткові усні пояснення з приводу заявленого відводу.

Представник СВ Могилів-Подільського РВП ГУ НП у Вінницькій області, прокурор та слідча суддя в судове засідання не з`явилась. Про час та місце судового розгляду заяви про відвід повідомлені завчасно та належним чином.

Дослідивши зміст заяви, суд приходить до такого висновку.

Стаття 75 КПК України містить в собі обставини, що виключають участь, зокрема, слідчого судді в кримінальному провадженні.Так, відповідно до п. 4 ч.1 цієї статті, зокрема, слідчий суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

Положеннями ст.80 КПК України передбачено, зокрема, що за наявності підстав, передбачених статтями 75-79 цього Кодексу, слідчий суддя зобов`язаний заявити самовідвід.

За цими ж підставами йому може бути заявлено відвід особами, які беруть участь у кримінальному провадженні. Заяви про відвід під час досудового розслідування подаються одразу після встановлення підстав для такого відводу. Відвід повинен бути вмотивованим.

Якщо звернутись до положень Конституції України, зокрема, ст. 8, то дана норма чітко вказує про те, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Право кожного на справедливий розгляд справи незалежним і безстороннім судом закріплено у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічне правило закріплено п.1 ст.21 КПК України, яка регламентує, що кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.

Верховний Суд постановив у справі № 826/11409/17, що стандарт безсторонності ґрунтується, насамперед, на тому, що судді мають розглядати справи на основі фактів та згідно з законом, без жодних обмежень, неналежного впливу, спонукання, тиску, погроз чи втручань, прямих чи непрямих, з будь-якого боку або з будь-якої причини. Також неупередженість стосується способу мислення або ставлення суду до питань і сторін у конкретній справі. Тож слово «неупереджений» передбачає виключення (усунення) розумних та обґрунтованих сумнівів щодо упередженості судді, як реальної, так і суб`єктивної.

Жодна норма національного права не визначає зміст нормативної конструкції «неупередженість» («безсторонність») судді», а тому під час з`ясування основних критеріїв неупередженості Верховний суд визнає за потрібне керуватися джерелами міжнародного права, зокрема, принципами, сформульованими у практиці Європейського суду з прав людини.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини обґрунтованість підстав для надання висновку щодо безсторонності суду для мети пункту 1 статті 6 Конвенції має встановлюватися згідно з:

«об`єктивним критерієм», який передбачає, що встановлення наявності упередженості суду (суддів) має бути визначено окремо від поведінки судді, тобто має бути з`ясовано, чи є очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. Своєю чергою вирішальне значення має саме наявність відповідних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які свідчать про обґрунтованість сумніву в неупередженості суду, а позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною;

«суб`єктивним критерієм», який вимагає оцінки реальних дій окремого судді під час розгляду конкретної справи і тільки після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можливо поставити під сумнів його безсторонність. Тому особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів іншого.

Отже, для підтвердження порушення (або можливого порушення) суддею принципу неупередженості, заявнику потрібно довести наявність відповідних зазначених вище суб`єктивних та/або об`єктивних елементів стандарту неупередженості (зокрема, але не винятково, йдеться про такі ознаки як особисте переконання та поведінка конкретного судді, що вказують на його безпосередню зацікавленість у результатах розв`язання справи, неналежне забезпечення конкретним судом та його складом, визначеним для розгляду справи, дотримання процесуальних прав і свобод сторін та осіб, які беруть участь у справі тощо).

Сприйняття об`єктивності визначається за допомогою критерію «розумного спостерігача». У разі, коли є підстави передбачати, що суддя є необ`єктивним (з різних причин) - це дискредитує суспільну довіру до судової влади. Тому суддя мусить уникати будь-яких дій, які дають підставу передбачати, що на його рішення можуть вплинути сторонні чинники, зокрема такі як зацікавленість у розв`язанні конкретної справи. З огляду на це навіть прояви неупередженості мають значення.

Також, згідно з частиною 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Зокрема, в пункті 104 рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11) від 27.05.2013 зазначено, що, як правило, безсторонність означає відсутність упередженості та необ`єктивності. Згідно з усталеною практикою Суду існування безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно встановлюватися згідно з: (і) суб`єктивним критерієм, врахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та (іі) об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності (див., серед інших, рішення у справах «Фей проти Австрії» (Fey v. Austria), від 24 лютого 1993 року, Series А № 255, пп.28 та 30, та «Веттштайн проти Швейцарії» (Wettstein v. Switzerland), заява № 33958/96, п. 42, ECHR 2000-ХІІ).

Аналогічно в пункті 66 рішення ЄСПЛ у справі «Бочан проти України» (заява № 7577/02) від 03.05.2007 зазначено, що «безсторонність», в сенсі пункту 1 статті 6, має визначатися відповідно до суб`єктивного критерію, на підставі особистих переконань та поведінки конкретного судді у конкретній справі - тобто, жоден з членів суду не має проявляти будь-якої особистої прихильності або упередження, та об`єктивного критерію - тобто, чи були у судді достатні гарантії для того, щоб виключити будь-які легітимні сумніви з цього приводу. Відповідно до об`єктивного критерію має бути визначено, чи наявні факти, що можуть бути перевірені, які породжують сумніви щодо відсутності безсторонності судів. У цьому зв`язку навіть зовнішні ознаки мають певне значення. Ключовим питанням є довіра, яку суди в демократичному суспільстві мають вселяти суспільству і, перш за все, сторонам у процесі.

В рішенні ЄСПЛ в справі «Білуха проти України» (заява № 33949/02) від 09.11.2006 зазначено, що стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презумується, поки не надано доказів протилежного. Безумовно, сторони можуть побоюватися, що суддя є небезстороннім, але вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими.

Отже, для вирішення питання щодо відводу (самовідводу) судді або складу суду необхідно перевірити додержання як об`єктивного, так і суб`єктивного критеріїв безсторонності суду, а саме формування суду (колегії суддів) для розгляду конкретної справи (об`єктивний критерій) у встановлений законом спосіб, та надати оцінку доводам заявника про недодержання вимог щодо особистої безсторонності суду (суб`єктивний критерій), що має бути належним чином обґрунтовано.

Статтею 15 Кодексу суддівської етики, затвердженого рішенням ХІ з`їзду суддів України від 22.02.2013, визначено, що неупереджений розгляд справ є основним обов`язком судді. Суддя має право заявити самовідвід у випадках, передбачених процесуальним законодавством, у разі наявності упередженості щодо одного з учасників процесу, а також у випадку, якщо судді з його власних джерел стали відомі докази чи факти, які можуть вплинути на результат розгляду справи. Суддя не повинен зловживати правом на самовідвід. Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи у разі неможливості ухвалення ним об`єктивного рішення у справі.

Відповідно до пункту 2.5 Бангалорських принципів поведінки суддів від 19.05.2006, схвалених резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН від 27.07.2006 № 2006/23, суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

Окрім того, Європейський суд з прав людини у справі «Хаушильдт проти Данії» (справа № 11/1987/134/188, скарга № 10486/83) наголошував, що суду потрібні докази фактичної наявності упередженості судді для відсторонення його від справи. Причому суддя вважається безстороннім, якщо тільки не з`являються докази протилежного. Таким чином, існує презумпція неупередженості судді, а якщо з`являються сумніви щодо цього, то для його відводу в ході об`єктивної перевірки має бути встановлена наявність певної особистої заінтересованості судді, певних його прихильностей, уподобань стосовно однієї зі сторін у справі.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що не може бути підставою для відводу судді заява, яка містить лише припущення про існування обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді, не підтверджених жодними належними і допустимими доказами, зокрема, в ухвалах від 10 травня 2018 року (справа № 800/592/17) та від 1 жовтня 2018 року (справа № 9901/673/18). Також Верховний Суд вважає відвід завідомо безпідставним, якщо у заяві про відвід відсутні будь-які докази, які свідчили б про необ`єктивність чи упередженість судді щодо заявника, тобто підстави для відводу ґрунтуються на власних припущеннях заявника, або якщо підставою для відводу є непогодження сторони з процесуальним рішенням судді (ухвала від 18 грудня 2018 року у справі № 910/2968/18).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови № 8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади» процесуальні дії судді, законність і обґрунтованість рішень суду можуть бути предметом розгляду лише в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом, відповідно, незгода сторони з винесеним суддею судовим рішенням, а так само прийняття суддею процесуальних рішень, розгляд суддею клопотань сторін по справі, не може бути підставою для відводу судді, а має наслідком право сторони на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення в порядку, визначеному положеннями КПК України.

Як в поданій заяві так і в судовому засіданні і заявник і його адвокат наголошували на тому, що відвід заявлено не у зв`язку з процесуальними рішеннями слідчого судді в іншому провадженні, а саме у зв`язку з її поведінкою в ході проведення засідання в іншому провадженні. Так, суддя свідомо ігнорувала клопотання заявника та адвоката, не надала можливість їм висловити свою думку в ході судового засідання та у зв`язку з висловлюваннями самої слідчої судді в їх адресу. Вони сприйняли таку поведінку судді, як прояв неповаги до їх особистостей та на їх глибоке переконання це чітко свідчить про упередженість цієї судді.

Суд, розглянувши заяву, заслухавши пояснення заявника та його адвоката, дослідивши матеріали заяви та оцінивши докази в нарадчій кімнаті прийшов до переконання з врахуванням зазначеного вище, що основні доводи заяви все таки фактично зводяться до незгоди заявника та його адвоката з процесуальними діями слідчої судді, які вона вчиняла в межах вирішення іншого провадження. Разом з тим, в цьому провадженні слідча суддя ОСОБА_5 ще взагалі не розпочала розгляд скарги по суті, оскільки їй було заявлено даний відвід.

Таким чином, сумніви заявника стосовно неупередженості слідчої судді у даному провадженні зводяться лише до обставин іншого провадження, яке не вирішено по суті, а тому в даному випадку не можуть безумовно свідчити про об`єктивну обґрунтованість та об`єктивне виправдання цих сумнівів саме для цієї справи. Захисник в засіданні зазначив, що стороні заявника не відомо про фактичні обставини залежності судді від будь-кого з прокурорів чи з приводу будь-яких відносин слідчого судді та дізнавача, але вони це припускають.

Разом з тим, суд змушений в даному випадку зважати на те, що жодне судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях за відсутності їх доведення належними та допустимими доказами, які б дійсно давали підстави сторонньому спостерігачу вбачати в діях цієї судді будь-яку упередженість до сторони заявника.

Крім того, твердження заявника про те, що слідча суддя буде упереджена до нього через подання скарги до ВРП з приводу її дій теж фактично є лише припущенням про майбутню поведінку даної судді. Більш того, на час вирішення даного відводу в заявника відсутні відомості з приводу того чи порушено дисциплінарне провадження за його скаргою. Також, як зазначив сам заявник, дана слідча суддя ще не розглянула по суті жодну судову справу за його участі.

Таким чином, на переконання суду відсутні підстави для відводу слідчої судді в даному провадженні, а відтак подану заяву слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. 3, 9, 75, 80, 81, 369-372 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_3 про відвід слідчої судді ОСОБА_5 у розгляді скарги ОСОБА_3 на бездіяльність дізнавача.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1