УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 734/717/22

провадження № 51-5232ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 21 квітня 2023 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 12 червня 2023 року,

встановив:

За вироком Козелецького районного суду м. Чернігова від 21 квітня 2023 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянинаУкраїни, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не працевлаштованого, раніше неодноразово судимого, останній раз 24 січня 2019 року Козелецьким районним судом Чернігівської області за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 70 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць, визнано винуватим у вчиненнікримінальнихправопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК та призначено йому покарання за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, за ч. 4 ст. 187 КК у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Згідно з вироком, ОСОБА_4 , 22 грудня 2021 року близько 08:30, прибув на АДРЕСА_2 до місця проживання ОСОБА_5 , перед якою мав боргові зобов`язання, з метою отримати грошові кошти у борг. У ході розмови ОСОБА_5 повідомила ОСОБА_4 про неможливість надання йому додаткових грошових коштів, внаслідок чого між ними відбувся словесний конфлікт, під час якого у ОСОБА_4 раптово виник умисел, спрямований на розбійний напад та умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_5 , з метою заволодіння чужим майном з корисливих мотивів. Реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачаючи його наслідки у вигляді смерті потерпілої, бажаючи їх настання, ОСОБА_4 здійснив напад на ОСОБА_5 , поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для її життя та здоров`я, а саме, завдав не менше десяти ударів сокирою, яку заздалегідь взяв з собою, в голову ОСОБА_5 , чим спричинив потерпілій тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми - множинні забійні рани волосистої частини голови, крововиливи в шкіряно-м`язевий лоскут голови, лінійні вдавлені і багатоуламкові переломи кісток склепіння та основи черепа, субарахноідальні крововиливи, забої речовини головного мозку, набряк головного мозку, що відповідно до висновку експерта № 1473 від 24 січня 2022 року мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, внаслідок яких остання померла на місці події.

Після цього, продовжуючи реалізацію умислу на вчинення розбійного нападу з метою заволодіння майном потерпілої, ОСОБА_4 пішов до кімнати вищевказаного будинку, де заволодів мобільним телефоном марки «Xiaomi Redmi Note 8Т», вартістю 4235,20 грн, у чохлі вартістю 105,60 грн, планшетом «Lenovo» вартістю 1150 грн, у чохлі вартістю 26,60 грн, та повербанком «М10(РD)», вартістю 250 грн, що належали потерпілій ОСОБА_5 , а загалом на суму 4617,40 грн, після чого зник з місця злочину, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 12 червня 2023 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та захисника ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вищевказаний вирок без змін.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить скасувати постановлені стосовно нього судові рішення та призначити новий судовий розгляд у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і його особі. Обгрунтовуючи свої вимоги, засуджений зазначає, що суд, під час призначення йому покарання, не повною мірою зважив на дані про його особу, який щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину. Вважає, що судом безпідставно не враховано як обставину, що його пом`якшує - щире каяття та не застосовано до нього положення ст. 69 КК. З урахуванням наведеного, на думку засудженого, є підстави для призначення йому покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Крім цього, засуджений вважає, що справу стосовно нього розглянуто неповно, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Перевіривши доводи у касаційній скарзі та додані до неї копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися ст. ст. 412-414 цього Кодексу.

Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень в касаційному порядку. При розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.

Таким чином, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги засудженого в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки перевірка цих обставин відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Доводи у скарзі щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, на думку Суду, є необґрунтованими з таких підстав.

Відповідно до визначених кримінальним законом загальних засад призначення покарання, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК), визначається не лише його суворістю, а й справедливістю.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

Відповідно до положень ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК наведена лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Санкцією ч. 2 ст. 115 КК передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна у випадку, передбаченому пунктом 6 частини другої цієї статті.

Відповідно до ст. 64 КК довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Покарання у виді довічного позбавлення волі застосовується у випадках, коли необхідність такого призначення обумовлюється особливими обставинами, що обтяжують відповідальність, та виключною небезпечністю особи винного. Тобто вказаний вид кримінального покарання призначається з урахуванням виняткових, надзвичайних даних про особу, які свідчать про нехтування нею загальнолюдськими цінностями, зокрема, життям людини, та про небажання особи стати на шлях виправлення. Зокрема, це наявність судимостей в особи, негативних характеристик з місця проживання тощо.

Як убачається з наданих копій судових рішень, дотримуючись вимог ст. 65 КК місцевий суд при призначенні покарання ОСОБА_4 разом із ступенем тяжкості вчинених кримінальних правопорушень урахував дані про його особу, який характеризується негативно, раніше неодноразово судимий, внаслідок його злочинних дій сталися незворотні наслідки - загинула людина, до того ж, інкриміновані кримінальні правопорушення вчинив через чотири дні після закінчення строку умовно-дострокового звільнення від відбування покарання за попереднім вироком.

Крім того, судом першої інстанції також було взято до уваги й обставини справи, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Зокрема обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнав активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, а обставинами, що його обтяжують - рецидив злочину та вчинення кримінальних правопорушень щодо особи похилого віку.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про необхідність призначення

ОСОБА_4 покарання у виді довічного позбавлення волі передбаченого санкцією ч. 2 ст. 115 КК, не вбачаючи підстав для застосування положень ст. 69 КК, оскільки саме таке покарання, на думку суду, буде гарантувати безпеку для суспільства, відповідатиме вимогам справедливості та відображатиме співмірність злочину і покарання, а також буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Під час розгляду кримінального провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та його захисника, апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду щодо виду й розміру призначеного покарання, зазначив, що суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які є особливо тяжкими, що становить надмірну суспільну небезпеку, дані про особу винного, який раніше неодноразово судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

При цьому, апеляційний суд зауважив, що призначення ОСОБА_4 покарання саме у виді довічного позбавлення волі буде необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки його перевиховання неможливе без ізоляції від суспільства пожиттєво.

Що стосується посилань засудженого про неврахування судом пом`якшуючої покарання обставини, а саме, щирого каяття, колегія суддів зазначає наступне.

Так, за встановлених судом першої інстанції обставин слідує, що засуджений свою вину у вчиненому визнав частково, що свідчить про відсутність його щирого каяття, оскільки розкаяння передбачає, крім визнання особою факту злочинних дій ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому, щирий жаль з цього приводу та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися у визнанні негативних наслідків злочину. Апеляційним судом також не було встановлено заявлених засудженим пом`якшуючої покарання обставини.

Таким чином, вказане свідчить про те, що судами не було встановлено пом`якшуючу покарання обставину, на яку вказує у касаційній скарзі засуджений, а отже його доводи є неспроможними.

Враховуючи наведене, висновок суду про необхідність обрання засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі належно вмотивований та відповідає вимогам ст. 370 КПК.

Підстав вважати таке покарання явно несправедливим унаслідок суворості колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів вважає, щопризначене ОСОБА_4 покарання у виді довічного позбавлення волі є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. ст. 50, 64, 65 КК.

Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питань справедливості призначеного ОСОБА_4 покарання, у касаційній скарзі не наведено.

З урахуванням викладеного, оскільки обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 21 квітня 2023 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 12 червня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3