У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.02.2024 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря: ОСОБА_4 ,

за участі захисника - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження у кримінальному провадженні №11-кп/4806/69/24 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 січня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 січня 2024 року задоволено клопотання прокурора, продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на період судового розгляду справи, але не більше ніж на 60 днів, а саме до 20.03.2024 року включно, без визначення розміру застави.

З матеріалів контрольного провадження вбачається, що у провадженні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області знаходиться кримінальне провадження, відомості про яке 19.04.2022 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000198 по обвинуваченню: ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 263 КК України.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_9 в суді першої інстанції заявив клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 . Необхідність продовження обвинуваченому запобіжного заходу, обґрунтував тим, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, зазначеними у ст. 177 КПК України, а саме: переховуватися від органів досудового розслідування та суду, вчинити спроби незаконно впливати на свідків злочину, вчинити інше кримінальне правопорушення або ж продовжити кримінальне правопорушення.

Задовольняючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу, суд врахував, що передбаченні ч. 1 ст. 177 КПК України ризики, які враховувалися при обранні ОСОБА_6 запобіжного заходу на даний час не відпали і продовжують існувати, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування запобіжного заходу відсутні.

Як встановлено судом першої інстанції, 30.06.2022 року обвинуваченому ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із можливістю внесення застави в розмірі 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 99 240 грн. У зв`язку із внесенням застави в розмірі 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 99 240 грн., підозрюваного ОСОБА_6 було звільнено з-під варти та покладено на нього обов`язки відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України, перелік яких визначено в ухвалі суду, а саме: прибувати до суду на першу вимогу; повідомляти суд про зміну свого місця проживання; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти, якщо їх декілька) для виїзду за кордон, інші документи, що надають право на виїзд із України та в`їзд в Україну.

У подальшому, ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.10.2023 року, обвинуваченому ОСОБА_6 , за клопотанням прокурора, змінено запобіжний захід у вигляді застави на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, а саме до 01.12.2023 року включно.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.11.2023 року, продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , на період судового розгляду справи, але не більше ніж на 60 днів, а саме до 27.01.2024 року включно, без визначення розміру застави.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.01.2024 року, продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , на період судового розгляду справи, але не більше ніж на 60 днів, а саме до 20.03.2024 року включно, без визначення розміру застави.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 ставить питання про скасування ухвали суду від 24.01.2024 та постановлення нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання прокурора. В обґрунтування апеляційної скарги захисник вказує на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою і підлягає скасуванню внаслідок істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, оскільки під час розгляду клопотання про зміну запобіжного заходу, стороною обвинувачення не надано доказів, що доводять обставини, які свідчать про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 КПК України, і на які вказує прокурор, зазначеним у клопотанні, а висновки суду про доведеність зазначених обставин, ґрунтуються на припущеннях.

Інші учасники судового провадження апеляційних скарг не подавали.

Апеляційна скарга розглядається у відсутності обвинуваченого, прокурора, неявка яких з огляду на положення ч. 4 ст. 422-1 КПК України, не перешкоджає її розгляду. З матеріалів контрольного провадження вбачається, що прокурор та обвинувачений належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги. При цьому береться до уваги і те, що будь-яких заяв про відкладення розгляду апеляційної скарги від прокурора, обвинуваченого не надходило.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника-адвоката ОСОБА_5 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, дослідивши матеріали контрольного провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Цією ж нормою на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, що узгоджується з вимогами ч.5 ст.9 КПК.

При вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, в порядку ст.331 КПК, повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Як вбачається з матеріалів контрольного провадження, - у провадженні Ужгородського міськрайонного суду перебуває кримінальне провадження № 308/17396/22, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000198 від 19.04.2022 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України, ОСОБА_6 , ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 186, ч.1 ст. 263 КК України.

Колегією суддів встановлено, що 03 жовтня 2023 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, обвинуваченому ОСОБА_6 , за клопотанням прокурора, змінено запобіжний захід у вигляді застави на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, строк дії якого в подальшому неодноразово продовжувався.

Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції, обґрунтовуючи своє рішення про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 зазначив, що ризики і підстави застосування цього запобіжного заходу на даний час не змінились та не відпали, а застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим, а також потребами судового розгляду даного кримінального провадження.

Вимогами ст.ст.176, 178, 183 КПК визначено, що тримання під вартою є виключним запобіжним заходом і застосовується лише, якщо жоден із інших більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК.

Однак, під час апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції встановлено, що зазначені вимоги закону при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 дотримані не були.

Так, суд першої інстанції, продовживши обвинуваченому ОСОБА_6 найбільш суворий запобіжний захід, не з`ясував та не навів переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити його належної процесуальної поведінки та запобігти заявленим прокурором ризикам - переховування обвинуваченого від суду, незаконного впливу на свідків та інших обвинувачених, вчинити інше кримінальне правопорушення або ж продовжити кримінальне правопорушення.

При цьому, слід звернути увагу на позицію Європейського Суду з прав людини, які, згідно з ч.2 ст.8, ч.5 ст.9 КПК, є частиною національного законодавства, щодо підходу до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою як протягом досудового слідства, так і судового розгляду, яке ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання в право особи на свободу (рішення у справі «Руденко проти України»).

В контексті п.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду, в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Отже, наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, існування ризиків негативної поведінки особи чітко наведені та проаналізовано питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу.

Разом з тим, із чергового клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та доданих до нього матеріалів вбачається, що необхідність продовження обвинуваченому такого запобіжного заходу прокурор обґрунтовує тими ж самими доказами щодо обґрунтованої підозри та наявних ризиків, які раніше вже були враховані судом при обранні ОСОБА_6 запобіжного заходу та його неодноразовому продовженні.

Будь які інші обґрунтування, які свідчать про те, що заявлені раніше ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, в матеріалах клопотання прокурора відсутні.

Апеляційний суд враховує, що відомостей про те, що ОСОБА_6 у будь-який спосіб перешкоджав досудовому розслідуванню чи перешкоджає судовому розгляду, в матеріалах контрольного провадження немає і апеляційному суду не надано.

На думку колегії суддів вказані обставини судом першої інстанції враховані не були. Вказане призводить до висновку про те, що встановлені при обранні щодо підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу ризики переховування обвинуваченого від суду, незаконного впливу на свідків та інших обвинувачених, вчинити інше кримінальне правопорушення або ж продовжити кримінальне правопорушення, не знайшли свого підтвердження, що дає підстави для судження про зменшення передбачених ст. 177 КПК України ризиків і свідчать про безпідставність висновку суду про недоведеність зменшення ризиків, які існували під час взяття обвинуваченого під варту, а відтак і необхідність чергового продовження застосування до ОСОБА_6 найсуворішого запобіжного заходу, оскільки таке втручання у права та свободи особи, які гарантуються не лише національним законодавством, а й закріплені в Конвенції з прав людини і основоположних свобод, при таких обставинах, не може вважатися виправданим.

При цьому, оскаржувана ухвала не містить належного обґрунтування необхідності продовження обвинуваченому найбільш суворого виду запобіжного заходу, а своє рішення суд першої інстанції мотивував лише наявністю ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, ступенем тяжкості інкримінованих ОСОБА_6 злочинів, та суворістю можливого покарання у разі визнання його винним у їх вчиненні.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що прокурором не було доведено, а судом першої інстанції не було встановлено переконливих обставин, які б беззаперечно стверджували, що з плином часу заявлені ризики не зменшились та виправдовують подальше застосування до нього найбільш суворого виду запобіжного заходу.

Так, в контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, зазначено, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня («Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватись в світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бакчиєв проти Молдови).

Враховуючи вищенаведені обставини та недоведеність стороною обвинувачення того, що жоден із більш м`яких, ніж тримання під вартою, запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, а також те, що обставини, зазначені у ст. 178 КПК України, виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про необхідність продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою таким, що не відповідає положенням ст. 176, 177, 178, 183 КПК України та ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право: залишити ухвалу без змін; скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Постановляючи нову ухвалу, апеляційний суд враховує тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 та покарання, яке загрожує останньому у разі доведення його вини, конкретні обставини події, поведінку обвинуваченого, дані про його особу, який має сталі соціальні зв`язки - одружений, на утриманні має двоє неповнолітніх дітей, має місце проживання, в порядку ст. 89 КК України не судимий, колегія суддів вважає, що запобігти наявним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 можливо, застосувавши відносно нього запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту із засобом контролю за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 , з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, оскільки прокурор не довів суду виняткових обставин, які б виправдовували обмеження права обвинуваченого ОСОБА_6 на свободу та свідчили б про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів, вважає за необхідне клопотання прокурора про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою задовольнити частково.

За приписами ст.181 КПК України домашній арешт полягає у забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Домашній арешт як запобіжний захід полягає в обмеженні свободи пересування підозрюваного шляхом його ізоляції за місцем проживання.

На переконання колегії суддів, враховуючи дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , які вказують на існування міцних важелів соціального стримування, апеляційний суд вважає, що пропорційним ступеню небезпеки ризикам, які є у кримінальному провадженні, а також завданням кримінального провадження, є запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту із засобом контролю за місцем його проживання.

Такий запобіжний захід є співмірним з існуючими ризиками, відповідає особі обвинуваченого та тяжкості пред`явленого йому обвинувачення і зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_6 покладених на нього процесуальних обов`язків.

За вказаних підстав, ухвала суду підлягає скасуванню з постановленням апеляційним судом нової ухвали, а апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_5 до часткового задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника - адвоката ОСОБА_5 подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , - задовольнити частково.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 січня 2024 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 строк тримання під вартою на 60 днів, без визначення розміру застави - скасувати.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю та мешканцю АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з вищою освітою, тимчасово не працюючого, одруженого, на утриманні двоє неповнолітніх дітей, вважається не судимим, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, який продовжений ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 січня 2024 року, на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із засобом контролю за місцем фактичного проживання АДРЕСА_1 .

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, а саме:

прибувати до суду за першою вимогою; цілодобово не залишати місце проживання: АДРЕСА_1 ; утриматися від спілкування із свідками у кримінальному провадженні; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти, якщо їх декілька) для виїзду за кордон, інші документи, що надають право на виїзд із України та в`їзд в України; носити електронний засіб контролю.

Термін дії домашнього арешту та обов`язків, покладених судом, визначити в межах дії запобіжного заходу, тобто до 20.03.2024 року включно.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді