Справа № 462/7784/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/824/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2023 року суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарях ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 27 червня 2023 року щодо ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, українця, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судженого,обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

з участю: прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника адвоката ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_11

представника потерпілого адвоката ОСОБА_12

в с т а н о в и л а

цим вироком ОСОБА_8 визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та обрано йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Вирішено питання з цивільним позовом.

За вироком суду, обвинувачений ОСОБА_8 приблизно о 23 год. 00 хв., 01 вересня 2020 року, керуючи автомобілем марки «Ford Mondeo» реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись ним по вулиці Городоцькій у лівій смузі руху по напрямку руху транспорту до центральної частини м.Львова, при проїзді її ділянки в районі будинку №224, порушив вимоги Розділу 1 п.п.1.5, 1.10 (в частині значення термінів «дорожня обстановка», «пішохідний перехід»; Розділу 2 п.п.2.3 б), д), 2.10 а), б), в), г), д), е), є); Розділу 8 п.п.8.7.3 е; Розділу 12 п.п. 12.3 та 12.4; Розділу 18 п.18.2 Правил дорожнього руху України; інформаційно-вказівних дорожніх знаків 5.35.1, 5.35.2 «пішохідний перехід» Додатку 1 та горизонтальної дорожньої розмітки 1.14.2 Додатку 2 Правил дорожнього руху України, що виразилося в тому, що він проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, при наближенні до регульованого пішохідного переходу, позначеного інформаційно-вказівними дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 «пішохідний перехід» Додатку 1 ПДР та горизонтальною дорожньою розміткою 1.14.1 Додатку 2 ПДР, яка позначає регульований пішохідний перехід, де на світлофорному об`єкті в цей час горів червоний сигнал світлофора, котрі завчасно міг виявити, не дав дорогу пішоходу ОСОБА_11 , який рухався по ньому справа на ліво по напрямку руху автомобіля, на зелений сигнал пішохідного світлофора, що призвело до наїзду на пішохода керованим ним автомобілем «Ford Mondeo» реєстраційний номер НОМЕР_1 , в межах регульованого пішохідного переходу на лівій по напрямку руху до центральної частини м.Львова смузі вулиці Городоцької, внаслідок чого потерпілий ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, дрібних гемографічних фокусів обох лобно-тім`яних відділів, перелом лівого виростка потилочної кістки, що в сукупності відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

На вказаний вирок суду адвокат ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити оскаржуваний вирок в частині призначення покарання, зокрема вважати ОСОБА_8 засудженим за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_8 від призначеного покарання із випробуванням та встановити іспитовий строк на 3 роки.

Вважає, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто не застосовано закон, який підлягав застосуванню (ст. 75 КК України).

Зазначає, що судом необгрунтовано та безпідставно не враховано як пом`якшуючі обставини сприяння слідству та часткове добровільне відшкодування шкоди обвинуваченим потерпілому ОСОБА_11 , а саме відшкодування в повному розмірі матеріальної шкоди в сумі 90 000 грн.

Стверджує,що ОСОБА_8 готовий повністю відшкодувати завдану моральну шкоду, однак потерпілий не бажає з ним спілкуватися, а тому на даний момент працюючи збирає кошти для відшкодування моральної шкоди.

Звертає увагу на те, що обвинувачений після ДТП перелякався і будучи в шоковому стані покинув місце ДТП, однак на наступний день добровільно з`явився в органи національної поліції.

Просить врахувати те, що ОСОБА_8 є особою молодого віку, має на утриманні непрацюючого батька, який є інвалідом 3 групи, малолітнього сина 2013 року народження, з яким щоденно спілкується.

При апеляційному розгляді прокурор, обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу, з наведених у ній мотивів та просили таку задоволити.

Представник потерпілого та потерпілий заперечили апеляційну скаргу та просили вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, за обставин, встановлених судом першої інстанції, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

З приводу апеляційних доводів сторони захисту щодо призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, колегія суддів враховує таке.

Так, положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Суд, приймаючи рішення, у мотивувальній частині вироку зобов`язаний навести обставини, які визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, належним чином мотивувати своє рішення.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. При обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положенняст.75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Як вбачається із змісту вироку, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд врахував характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного злочину, який відноситься до тяжких злочинів; його наслідки завдання потерпілому ОСОБА_11 , тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, в тому числі й тяжких тілесних ушкоджень з ознакою небезпеки для життя; обставини скоєння злочину той факт, що обвинувачений скоїв ДТП на регульованому пішоходному переході, перетинання якого вимагає особливої уваги водія, який керує джерелом підвищеної небезпеки, та те, що потерпілий рухався на зелений сигнал світлофору, що свідчить про грубе нехтування обвинуваченим ПДР та всіх його учасників, а також те, що ОСОБА_8 , покинув місце вчинення злочину, не намагаючись надати потерпілому допомогу, яку той вкрай потребував, що характеризує ОСОБА_8 , як особу з вкрай низькими моральними цінностями; часткове відшкодування потерпілому майнової шкоди в розмірі 90 000 грн., та те, що він протягом неодноразового розгляду кримінального провадження не вчиняв жодних дій щодо повного відшкодування завданої потерпілому шкоди; особу обвинуваченого, який раніше не суджений, на обліках у психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває, добре характеризується за місцем проживання, працює в Управлінні логістики ТОВ «Сільпо-Фуд»; обставиною яка пом`якшує покарання, та істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину є щире каяття, обставини, які обтяжують покарання відсутні.

Сукупність указаних обставин призвела суд першої інстанції до переконання про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки із реальним відбуванням призначеного покарання.

В основу обґрунтування висновку про необхідність реального відбування обвинуваченим призначеного покарання, що за своїм змістом фактично є висновком про відсутність підстав, для застосування щодо обвинуваченого положень ст. 75 КК України, суд першої інстанції поклав грубе нехтування обвинуваченим ПДР, а також те, що останній, покинув місце вчинення злочину, не намагаючись надати потерпілому допомогу, часткове відшкодування потерпілому майнової шкоди та те, що він протягом неодноразового розгляду кримінального провадження не вчиняв жодних дій щодо повного відшкодування завданої потерпілому шкоди.

Колегія суддів погоджується як із висновком суду першої інстанції, так і з мотивами цього висновку щодо виду та розміру призначеного обвинуваченому основного та додаткового покарання, а саме 3-х років позбавлення волі із позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Щодо висновків суду в частині фактичної відмови у застосуванні положень ст. 75 КК України, то ці висновки зроблені без врахування фактичних обставин кримінального провадження, у тому числі і даних які характеризують особу обвинуваченого, всупереч положенням ст. 75 КК України та без наведення належних мотивів даного рішення.

За змістом положень ч.1 ст. 75 КК України умовами звільнення особи від відбування покарання є: рішення суду про призначення покарання в виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі та позбавлення волі на строк не більше п`яти років; переконання суду про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, яке базується на даних про тяжкість вчиненого злочину, про особу винного та на інших обставинах справи.

Як вбачається із вироку обвинуваченому призначене покарання у виді позбавлення волі строком на три роки, що відповідає одній із умов, передбачених ч.1 ст. 75 КК України. Щодо другої умови, яка надає можливість звільнення особи від відбування покарання із випробуванням, то колегією суддів враховується сукупність усіх даних про особу обвинуваченого, відношення обвинуваченого до вчиненого злочину, його процесуальна поведінка у ході досудового слідства та судового розгляду. Колегією суддів окрім позитивної характеристики обвинуваченого враховується те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягався, має постійне місце проживання, що свідчить про його соціальну адаптацію у суспільстві та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Колегією суддів звертається увага на те, що обвинувачений усвідомив сутність вчиненого ним злочину, розкаявся у його вчиненні. Так у ході досудового розслідування та судового розгляду обвинувачений забезпечив свою належну процесуальну поведінку, у ході судового розгляду визнав вину у вчиненні злочину, приніс вибачення потерпілому та частково відшкодував йому майнову шкоду, в сумі 90 000 грн., щиро покаявся у вчиненому.

Окрім того, в судовому засіданні апеляційної інстанції обвинувачений попросив вибачення у потерпілого та зазначив, що ніколи не заперечував відшкодувати потерпілому шкоду, однак потерпілий відмовлявся отримувати кошти частинами, а хотів одразу всю суму в розмірі 160 000 грн., а тому на даний момент працюючи збирав кошти для відшкодування моральної шкоди потерпілому.

Під час апеляційного перегляду обвинувачений і потерпілий дійшли згоди про відшкодування часткової моральної шкоди в розмірі 60 000 грн., у зв`язку з чим в судовому засіданні оголошувалась перерва. 07.11.2023 в судовому засіданні сторона захисту надала квитанцію відповідно до якої ОСОБА_8 перерахував потерпілому 60 000 грн.

Потерпілий підтвердив, що отримав грошові кошти в зазначеній сумі від обвинуваченого, проте наполягав на реальному покаранні.

Аналіз указаних даних у їх сукупності дає підстави стверджувати те, що каяття обвинуваченого у вчиненні злочину є щирим і дійсно відображає його внутрішнє ставлення до вчиненого злочину та його наслідків.

Той факт, що обвинувачений ОСОБА_8 залишив місце вчинення злочину, не позбавляє його можливості в подальшому покаятись у вчиненому.

Водночас колегія суддів враховує думку потерпілого щодо призначення обвинуваченому покарання, проте акцентує увагу на тому, що позиція потерпілої сторони кримінального провадження щодо визначення винному виду та розміру покарання хоча і може враховуватися судом при призначенні покарання, однак не є визначальною та не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

При цьому, суд констатує, що ефективність покарання залежить не лише від його суворості.

Таким чином, з урахуванням права судової дискреції, встановлених судом обставин кримінального провадження, тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_8 кримінального правопорушення, наслідків вчиненого, особу винного, як у загально-соціальному плані, так і в плані її потенційної суспільної небезпеки, колегія суддів вважає за можливе в даному конкретному випадку призначити останньому покарання, не пов`язане з ізоляцією від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на строк, достатній для того, щоб він довів своє виправлення.

Згідно приписів п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України - підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою зміну судового рішення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_8 положень ст.75 КК України та звільненням його відбування основного покарання, з іспитовим строком тривалістю 3 роки, який буде необхідним і достатнім для виправлення останнього, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 задоволити.

Вирок Залізничного районного суду м. Львова від 27 червня 2023 року щодо ОСОБА_8 змінити в частині призначення покарання.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування основного покарання у виді 3 років позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 3 роки за умови, що він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст.76 КК України покласти на ОСОБА_8 наступні обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання і роботи.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді