ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 688/1636/22

Провадження № 11-кп/4820/486/23

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

представника потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9

та цивільного позивача ОСОБА_10 ОСОБА_11

представника ТОВ ВКФ "БМ ЛТД" ОСОБА_12

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Хмельницькому в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 травня 2023 року про стягнення витрат на правову допомогу та апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , представника цивільного позивача ТОВ ВКФ «БМ ЛТД» - адвоката ОСОБА_12 , а також представника потерпілих та цивільного позивача ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 на вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 квітня 2023 року у кримінальному провадженні № 0000024, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13 січня 2022 року, яким ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця міста Шепетівка Хмельницької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, та

В С Т А Н О В И Л А :

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 квітня 2023 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі статті 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий термін строком на 3 роки; на підставі статті 76 КК України покласти на ОСОБА_6 такі обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід щодо ОСОБА_6 не застосовувався.

Відмовлено у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «БМ ЛТД» до ОСОБА_6 про відшкодування заподіяних злочином збитків (упущеної вигоди).

Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином.

Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_10 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином.

Задоволено частково позов ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 500000 (п`ятсот тисяч) гривень у відшкодування моральної шкоди, завданої злочином.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати за проведення експертиз в сумі 13557 (тринадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят сім) гривень 38 копійок.

Знято арешт, накладений ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 січня 2022 року на автомобіль марки «Dacia Logan» р.н. НОМЕР_1 .

Вирішено питання щодо речових доказів на підставі статті 100 КПК України.

Відповідно до вироку суду, ІНФОРМАЦІЯ_3 близько 19.00 год. на проїзній частині автодороги Н-02 «Кременець - Біла Церква» поблизу с. Коськів Шепетівського району Хмельницької області ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «Dacia Logan» р.н. НОМЕР_1 , в порушення вимог дорожнього знаку 3.29 (обмеження максимальної швидкості 50 км/год) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 січня 2001 року № 1306 (далі по тексту - Правил), рухався зі сторони м. Б.Церква в напрямку м. Кременець, з перевищенням допустимої на даній ділянці дороги швидкості руху 90 км/год.

На 166 км - 680 м автодороги H-02 «Кременець - Біла Церква» поблизу с. Коськів Шепетівського району Хмельницької області, ОСОБА_6 , рухаючись в зимовий період, в темну пору доби, на ділянці автодороги, яка перебувала у мокрому стані, порушуючи вимоги пунктів 1.3, 1.5, 2.3 (б), 10.1, 12.1 Правил, що виразилось у тому, що він, як учасник дорожнього руху, зобов`язаний знати і неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та дорожніми умовами. А саме ОСОБА_6 , не врахував наявність зустрічного транспортного засобу, мокре покриття проїзної частини, попереджувальний дорожній знак 1.13 «Слизька дорога» з табличкою до дорожнього знаку 7.12 «Ожеледиця», внаслідок чого не вибрав безпечну швидкість руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, здійснив виїзд на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення керованого ним автомобіля «Dacia Logan» р.н. НОМЕР_1 з вантажним автомобілем марки «Volvo FH13.480» р.н. НОМЕР_2 з напівпричепом «Knapen Kok» р.н. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_13 , який рухався в зустрічному напрямку.

Внаслідок вчинення ОСОБА_6 даної дорожньо-транспортної пригоди пасажирка автомобіля «Dacia Logan» р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 отримала тілесні ушкодження у вигляді садна та підшкірного крововиливу в лобно-тім`яній ділянці голови, садна на обличчі та підборідді, крововиливів під м`які оболонки головного мозку, розриву з`єднання між черепом та першим шийним хребцем зі здавленням довгастого мозку, розриву печінки з внутрішньо черевною кровотечею, синця на передній поверхні грудної клітки справа, рани на поверхні правої кисті, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент спричинення та призвели до її смерті.

ОСОБА_14 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 на місці події внаслідок поєднаної травми голови, шиї та живота, з крововиливами під оболонки головного мозку, розривом з`єднання між черепом та першим шийним хребцем зі здавленням довгастого мозку та розривом печінки з внутрішньочеревною кровотечею.

Своїми діями ОСОБА_6 порушив вимоги пунктів 1.3, 1.5, 2.3. (б), 10.1, 12.1 Правил та вимоги дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості - 50 км/год». Порушення ОСОБА_6 пунктів 2.3 (б), 10.1, 12.1 Правил та вимог дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості - 50 км/год» Правил знаходяться в прямому причинному зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками - смертю потерпілої ОСОБА_14 .

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Захисник, не погоджуючись із рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій, не оскаржуючи вирок у частині доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_6 , а також висновки щодо правильної кваліфікації його дій, просить змінити вирок суду у частині призначеного покарання та розміру моральної шкоди. Призначити ОСОБА_6 покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 року, на підставі статті 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий термін - 1 рік; стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 100 000 грн, як відшкодування моральної шкоди, завданої злочином.

На думку адвоката, вирок є занадто суворим, а сума присудженої моральної шкоди є перебільшеною. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більше, ніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення. При визначенні розміру моральної шкоди у сумі 500 000 грн судом не взято до уваги, що потерпілій стороні вже добровільно відшкодовано 80 000 грн.

Зазначає, що судом визнані обставини, які відповідно до статті 66 КК України, пом`якшують покарання: щире каяття, визнання вини, часткове добровільне відшкодування заподіяної шкоди. Як убачається з вироку, обвинувачений не лише визнав вину, але і просив вибачення за наслідки, що настали, висловлював щирий жаль з цього приводу, у добровільному порядку по силі відшкодував моральну шкоду після ДТП та став фактично непрацездатним, отримавши також тяжкі тілесні ушкодження.

Окрім того, адвокат також оскаржує та просить скасувати ухвалу Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 травня 2023 року, якою ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 30 000 грн витрат на правову допомогу.

Зазначає, що під час оголошення цієї ухвали не був присутнім та отримав її наручно 04.05.2023.

В ході розгляду справи стороною захисту вже зазначалось, що доказів про надання правничої допомоги представником позивача та її розмір належним чином не підтверджено, розмір гонорарів є завищеним. Фактично адвокат ОСОБА_11 підготував в інтересах ОСОБА_9 цивільний позов на 4 аркуші, однак не зазначив час, який він витратив на його підготовку, не визначив вартість 1 години роботи, позов подав зі стадії судового розгляду, де він його лише підтримав.

Також, у зв`язку з беззаперечним визнанням вини ОСОБА_6 з самого початку, справа розглянута без допиту потерпілих та свідків. Відбувалося перенесення розгляду справи за клопотаннями самого адвоката ОСОБА_11 .

До цивільного позову договору про надання правничої допомоги долучено не було. За результатом огляду договору співпозивача ОСОБА_10 вбачається, що не визначено, за яку правову допомогу, в якій справі та в якому саме суді виникає обов`язок сплатити кошти.

Адвокат наголошує, що суд при оцінці наданого стороною розміру гонорару адвоката застосовує ряд критеріїв (дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційності, співмірність) та факти на підтвердження таких критеріїв (складність справи, значення справи для сторін, фінансовий стані сторін, ринкових цін адвокатських послуг і т.п). Однак, у цій справі таких доказів надано не було, а тому неможливо визначитись із дійсним розміром понесених, відповідних і не завищених витрат за правничу допомогу адвоката.

Представник потерпілого та цивільного позивача ТОВ ВКФ "БМ ЛТД" - адвокат ОСОБА_12 вважає, що вирок суду в частині відмови у задоволенні позову ТОВ ВКФ "БМ ЛТД" про стягнення з ОСОБА_6 збитків (упущеної вигоди) підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; просить ухвалити в цій частині новий вирок, яким позов задовольнити та стягнути з обвинуваченого 1 036 466,44 грн. відшкодування.

Внаслідок порушення ОСОБА_6 правил безпеки дорожнього руху були спричинені технічні пошкодження автомобілю VOLVO FН-13.480 реєстраційний номер НОМЕР_4 . На цей автомобіль і напівпричіп KNAPEN КОК реєстраційний номер НОМЕР_5 ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 січня 2022 року було накладено арешт шляхом тимчасового позбавлення права на відчуження, розпорядження та користування для забезпечення цих транспортних засобів як речових доказів. Ухвалою слідчого судді від 19 травня 2022 року скасовано арешт в частині заборони права користування напівпричепом.

Вантажний автомобіль та напівпричіп на праві власності належать товариству з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційній фірмі «БМ ЛТД» та перебувають на балансі як основні засоби, призначені для використання у господарській діяльності. Однак, використання напівпричепу без сідлового тягача було недоцільним. Сідловий тягач VOLVO FH-13.480 залишався пошкодженим, товариство не могло використовувати його за призначенням у господарській діяльності, основною метою якої є одержання прибутку, сплата при цьому податкових та інших платежів до бюджету, виплата заробітної плати, тощо. Лише 29 липня 2022 року такий арешт був знятий судом і цивільний позивач міг почати його ремонт для подальшого використання.

Розрахунок спричинених збитків (упущеної вигоди) за простій вказаного сідлового тягача з напівпричепом з 13 січня по 14 липня 2022 року становить 1 036 466,44 грн. Наведене підтверджується розрахунком позовних вимог та реєстром рахунків виконаних перевезень автомобіля VOLVO FH 13.480 д.н. НОМЕР_6 за липень - грудень 2021 року.

Зроблені цивільним позивачем розрахунки упущеної вимоги відповідають критеріям, встановленим практикою ВС: автомобіль VOLVO FH 13.480 д.н. НОМЕР_7 протягом розрахункового періоду, що передував його пошкодженню, активно використовувався, про що свідчить кількість виконаних ним рейсів; ці рейси оплачувались, на підставі чого розрахована їхня вартість і, відповідно, вартість простою; втрата доходу від використання автомобіля після його пошкодження є результатом вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 , наведений дохід не є абстрактним і доводиться описаними вище розрахунками.

Суд, зазначивши у вироку, що складений цивільним позивачем розрахунок збитків (упущеної вимоги) не є доказом підтвердження їхнього розміру, не дослідив його належним чином, не навів жодного обґрунтування такого висновку, чим і допустив неповноту судового розгляду, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Представник потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та цивільного позивача ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 не погоджується з вироком суду в частині відмови в задоволенні цивільних позовів ОСОБА_8 та ОСОБА_10 та часткового задоволення позову ОСОБА_9 , просить скасувати вирок у цій частині та ухвалити новий, яким задовольнити цивільні позови в повному обсязі; змінити вирок у частині вирішення цивільного позову ОСОБА_9 , задовольнити позов ОСОБА_9 до ОСОБА_6 повністю та стягнути з останнього на користь ОСОБА_9 1 000 000 (один мільйон) гривень, як відшкодування моральної шкоди, завданої злочином.

Апелянт стверджує, що судом першої інстанції допущено ухвалення незаконного та необґрунтованого вироку в частині вирішення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 з підстав невідповідності висновків суду обставинам кримінального провадження, були істотно порушені вимоги кримінального процесуального закону.

3 огляду на встановленні судом першої інстанції обставини, безповоротної втрати дочки потерпілою та характер душевних страждань останньої, заявлений у позові ОСОБА_9 розмір відшкодування моральної шкоди відповідає критеріям розумності та справедливості.

Адвокат наголошує, що суд неправильно застосував статтю 1168 ЦК України, через що не визнав ОСОБА_8 (брата померлої) та ОСОБА_10 (сестру померлої) особами, які мають право на відшкодування моральної шкоди.

У цьому випадку вчинення злочину, внаслідок якого потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_10 втратили члена своєї сім?ї, що призвело до безповоротних змін у їх житті: передусім це встановлення опіки над малолітніми дітьми померлої, руйнування звичного перебігу життя внаслідок смерті рідної сестри, істотне погіршення їх психоемоційного стану.

На думку представника цивільних позивачів, суд має застосовувати положення статті 1167 ЦК України, як загальну норму відповідальності за заподіяння моральної шкоди, а також виходити з позиції ЄСПЛ, викладених, зокрема, у справі "Гонгадзе проти України". ЄСПЛ у наведеному рішенні зазначив, що засоби захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як на практиці, так і в теорії. Зокрема, органи державної влади держави-відповідача не повинні невиправдано та необґрунтовано унеможливлювати використання засобів захисту своїми діями або порушеннями.

На переконання представника цивільних позивачів, суд першої інстанції фактично унеможливив захист прав потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_10 на відшкодування завданої їм злочином шкоди, що є неприпустимим, з огляду на встановлені фактичні обставини кримінального провадження.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 підтримали вимоги апеляційних скарг захисника, просили їх задовольнити повністю, змінити вирок в частині призначеного покарання, призначити обвинуваченому покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 року; застосувавши статтю 75 КК України, звільнити обвинуваченого від відбування основного покарання, встановивши іспитовий термін строком на 1 рік; зменшити розмір присудженої моральної шкоди на користь ОСОБА_9 до 100 000 грн; також сторона захисту просила скасувати ухвалу Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 травня 2023 року, якою ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 30 000 грн витрат на правову допомогу. Інші апеляційні скарги не визнали.

Представник цивільного позивача ТОВ ВКФ "БМ ЛТД" ОСОБА_12 просив скасувати вирок у частині відмови в задоволенні позову ТОВ ВКФ "БМ ЛТД" до ОСОБА_6 та ухвалити в цій частині новий вирок, яким задовольнити поданий позов та стягнути з обвинуваченого на користь ТОВ ВКФ "БМ ЛТД" упущену вигоду в розмірі 1 036 466,44 грн., вважаючи доведеним розмір збитків.

Представник потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та цивільного позивача ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_11 підтримав вимоги поданої апеляційної скарги, заперечував проти задоволення вимог сторони захисту, вважав, що обвинуваченому призначено м`яке покарання. Підтвердив, що обвинувачений добровільно відшкодував збитки ОСОБА_8 у розмірі 50 тисяч гривень, ОСОБА_9 - 30 тисяч гривень.

Прокурор не визнав доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо призначення ОСОБА_6 більш м`якого покарання. Стосовно доводів поданих апеляційних скарг, що стосуються вирішення цивільних позовів, просив розглянути ці вимоги на розсуд суду.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, представників цивільних позивачів та потерпілих, думку прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника на ухвалу Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 травня 2023 року підлягає задоволенню, апеляційна скарга сторони захисту на вирок підлягає частковому задоволенню, апеляційні скарги представника цивільного позивача ТОВ ВКФ «БМ ЛТД» - адвоката ОСОБА_12 , а також представника потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та цивільного позивача ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Згідно зі статтею 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених діючим законодавством. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин наведених у вироку, а також висновки щодо правильної кваліфікації його дій за частиною 2 статті 286 КК України у поданих апеляційних скаргах не оскаржуються. Тож, згідно з вимогами статті 404 КПК України, апеляційний суд вирок у цій частині не перевіряє.

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_7 у поданій апеляційній скарзі, не оскаржуючи фактичні обставини справи, оскаржує рішення суду в частині призначеного покарання, вважаючи його надмірно суворим.

Однак, колегія суддів не може погодитися з вказаними апеляційними доводами та вважає, що суд першої інстанції при вирішенні питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, його виду та розміру, керувався положеннями статей 50, 65-67 КК України, роз`ясненнями, що містяться у п.1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, з наступними змінами, та належним чином врахував ступінь тяжкості, конкретні обставини та наслідки кримінального правопорушення, відомості про особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, що в сукупності стало підставою для ухвалення судом рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за частиною 2 статті 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, на підставі статті 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий термін строком на 3 роки, та з покладанням обов`язків, передбачених статтею 76 КК України.

Суд визначив, що таке покарання без ізоляції обвинуваченого від суспільства є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та абсолютно відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи.

Відповідно до статті 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Згідно зі статтею 65 КК України суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. При цьому особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Досліджуючи інформацію про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), йог матеріальний стан тощо.

Призначення покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та відомостями про особу винного.

Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі статтею 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів уважає, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 вказані вимоги кримінального закону судом першої інстанції дотримані в повному обсязі, а висновки суду належним чином вмотивовані.

Суд врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів (відповідно до статті 12 КК України), особу обвинуваченого, його молодий вік і стан здоров`я, той факт, що обвинувачений не притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності, в тому числі за порушення ПДР, на обліку у лікаря-нарколога чи психіатра не перебуває, вчинив злочин з необережності; обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття обвинуваченого та часткове добровільне відшкодування завданої моральної шкоди; обставини, які обтяжують покарання, судом не встановлені.

У постанові ВС колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 716/1224/19 роз`яснено, що "явно несправедливе покарання" означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання. Дискреційні повноваження суду обирати покарання повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Так, у пункті 113 рішення ЄСПЛ в справі "Коваль проти України" від 19.10.2006 суд наголосив, що "основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рамках кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення".

У справі "Бакланов проти Росії" (рішення від 09 червня 2005 року) та в справі "Фрізен проти Росії" (рішення від 24 березня 2005 року) ЄСПЛ зазначив, що "досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було "свавільним".

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, за який санкцією цієї норми передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Згідно з вимогами статті 69-1 КК України, за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може ухвалити рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повністю дотримався чинного законодавства, врахував наведену практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини та призначив обвинуваченому необхідне, відповідно з принципом пропорційності достатнє покарання, яке не пов`язане з реальним відбуванням, призначене з застосуванням статей 69-1 та 75 КК України, і таке покарання є належним й адекватним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, а тому підстав вважати призначене покарання несправедливим через його суворість та пом`якшення цього покарання, про що ставиться питання у поданій апеляційній скарзі захисника, немає.

Щодо доводів захисника про завищений розмір присудженої моральної шкоди на користь ОСОБА_9 , а також доводів представника цивільних позивачів ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 щодо незаконності вироку суду в частині вирішення позовів ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до вироку суду, з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 стягнуто 500 000 грн. відшкодування моральної шкоди, завданої злочином.

Мотивуючи своє рішення суд врахував суб`єктивне ставлення потерпілої ОСОБА_9 (матір) до передчасної та безповоротної втрати доньки ОСОБА_14 , до понесених нею моральних страждань, до життя матері після смерті доньки, та адекватне уявлення про такі психічні страждання.

Разом із тим, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції не у повній мірі врахував вимоги розумності і справедливості при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди.

Положеннями частини 1 статті 128 КПК України встановлено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Так, статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1167 ЦК України і роз`яснень, наданих у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової шкоди) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Отже, розмір відшкодування, що присуджується, має кореспондувати глибині та силі страждань, які мав потерпілий у зв`язку із порушенням його прав, а також відповідати поведінці особи, яка завдала шкоди.

Згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Частиною 2 статті 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

В судовому засіданні встановлено, що автомобіль «Dacia Logan» р.н. НОМЕР_1 , як джерело підвищеної небезпеки, на праві власності належить батькові обвинуваченого - ОСОБА_19 , був переданий у користування обвинуваченому ОСОБА_6 , шляхом надання останньому власником свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, тому обвинувачений володів транспортним засобом на відповідній правовій підставі, та є відповідальним за шкоду завдану джерелом підвищеної небезпеки (транспортним засобом).

Згідно з висновком експерта № 20 від 03 лютого 2022 року при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_14 виявлені тяжкі тілесні ушкодження, які є небезпечними для життя в момент спричинення, та які призвели до смерті потерпілої на місці події.

Висновком експерта №112 від 07 червня 2022 року встановлено, що у обвинуваченого ОСОБА_6 також виявлено тілесні ушкодження: поєднана травма правої половини грудної клітки з переломами 3,4 ребер справа з правобічним пневмотораксом та забоєм правої легені; травма живота з розривом селезінки та внутрішньочеревною кровотечею, травма лівого стегна з відкритим переломом діафізу лівої стегнової кістки у верхній її третині з двома ранами верхньої третини лівого стегна, що супроводжувались травматичним шоком третього ступеня. Такі тілесні ушкодження утворилися від дії тупих твердих предметів, або при ударах об такі, могли утворитися, в тому числі і внаслідок ударів об виступаючі частини салону автомобіля, за своїм характером в сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.

Згідно з квитанцією № від 05 липня 2022 року, на рахунок ОСОБА_8 (брата померлої) матір`ю обвинуваченого - ОСОБА_20 були перераховані кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 грн., на рахунок ОСОБА_9 , згідно з чеком АТ КБ "ПриватБанк" - у розмірі 30 000,99 грн (т. 1 а/п 225-226)

Таким чином, враховуючи зазначені вище обставини, а також ставлення обвинуваченого до скоєного, який є особою молодого віку, скоїв злочин з необережності, внаслідок чого сам зазнав серйозних травм та, зі слів сторони захисту, досі є непрацездатним, висловлює щирий жаль з приводу цієї події, просив вибачення у рідних загиблої, добровільно почав відшкодовувати моральну шкоду ще задовго до ухвалення вироку, враховуючи матеріальний стан його сім`ї, з урахуванням цих обставин, а також виходячи із засад розумності і справедливості, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_9 про стягнення моральної шкоди, спричиненої загибеллю її дочки ОСОБА_14 підлягає частковому задоволенню, визначивши моральну шкоду у розмірі 400 тисяч гривень, а з урахуванням добровільно сплаченої моральної шкоди у розмірі 30 тисяч гривень, з обвинуваченого на користь потерпілої ОСОБА_9 підлягає стягненню моральна шкода у сумі 370 000 грн.

На переконання колегії суддів, саме така сума моральної шкоди найбільше відповідає вимогам розумності і справедливості та є адекватною тим моральним стражданням і переживанням, яких зазнала потерпіла ОСОБА_9 внаслідок смерті доньки.

Крім того, колегія суддів враховує, що у померлої ОСОБА_14 залишилися двоє малолітніх дітей - ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які також мають право на відшкодування моральної шкоди.

Між тим, їх законний представник - ОСОБА_10 не зверталася з позовом про відшкодування моральної шкоди на користь дітей, що не позбавляє її права звернення до суду з таким позовом у порядку цивільного судочинства.

Разом із тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо неможливості задоволення цивільних позовів ОСОБА_8 та ОСОБА_10 про відшкодування їм моральної шкоди, заподіяної загибеллю їх сестри з тих підстав, що останніми не було надано достатньо доказів про те, що вони проживали разом із загиблою ОСОБА_14 однією сім`єю, як того потребують вимоги частини 2 статті 1168 ЦК України. Доводи адвоката ОСОБА_11 , що суд неправомірно обмежив права ОСОБА_8 та ОСОБА_10 як потерпілих, тоді як остання не була визнана в цьому кримінальному провадженні потерпілою, колегія суддів уважає необґрунтованими.

Щодо доводів представника цивільного позивача ТОВ ВКФ «БМ ЛТД» про неповноту проведеного судового розгляду та недослідження всіх обставин справи, внаслідок чого було неправомірно відмовлено у задоволенні вимог цивільного позивача про відшкодування підприємству упущеної вигоди, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом статей 22, 1166 ЦК України, вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу.

Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Системне тлумачення вказаної норми цивільного законодавства свідчить про те, що позивач має право на відшкодування упущеної вигоди, однак зобов`язаний надати суду докази, які підтверджують той факт, що він міг і повинен був отримати відповідні доходи і лише неправомірні дії відповідача стали підставою, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Згідно з положеннями частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Вимогами статті 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до обставин справи, ОСОБА_6 допустив зіткнення керованого ним автомобіля «Dacia Logan» р.н. НОМЕР_1 з вантажним автомобілем марки «Volvo FH13.480» р.н. НОМЕР_2 з напівпричепом «Knapen Kok» р.н. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_13 , який рухався в зустрічному напрямку. Зазначений автомобіль на праві власності належить товариству з обмеженою відповідальністю ВКФ «БМ ЛТД».

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, представником ТОВ ВКФ «БМ ЛТД» був поданий цивільний позов, в якому останній заявив вимоги до обвинуваченого, як цивільного відповідача про відшкодування заподіяних його злочинними діями збитків (упущеної вигоди), оскільки внаслідок ДТП автомобіль «Volvo FH13.480» р.н. НОМЕР_2 з сідловими тягачем були пошкоджені, перебували під арештом у зв`язку з кримінальним провадженням на підставі ухвали слідчого судді у період з 17 січня 2022 року по 29 липня 2022 року, а отже були в простої та не могли виконувати рейси, згідно з укладеними договорами перевезень.

За результатом розгляду позовної заяви, надавши суду як доказ лише реєстр рахунків, виконаних перевезень автомобіля «Volvo FH13.480» р.н. НОМЕР_2 за липень-грудень 2021 року (т.1 а/п 63-64), суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки цивільний позивач не довів належними, допустимими та достатніми доказами склад цивільного правопорушення, що є юридичною підставою відповідальності ОСОБА_6 за упущену підприємством вигоду.

Колегія суддів погоджується з цим висновком.

Аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.

При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що вони не є абстрактними, а дійсно були б отримані в разі, якщо б відповідач не здійснював протиправних дій, і лише неправомірні дії відповідача стали підставою, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Таким чином, як в суді першої інстанції, так і в ході апеляційного розгляду ТОВ ВКФ «БМ ЛТД» не було доведено належними та допустимими доказами розмір упущеної ними вигоди, а доданий до позову реєстр рахунків виконаних перевезень автомобіля «Volvo FH13.480» д.н. НОМЕР_2 за липень-грудень 2021 року не є таким доказом в розумінні статті 94 КПК України, цивільним позивачем не було надано жодного підтвердження, що за період зазначеного в позові простою, а саме з 13 січня по 14 липня 2022 року позивач був позбавлений можливості виконувати укладені договори перевезень, до позову не долучено цих договорів, тоді як тільки рахунків виконаних перевезень автомобіля «Volvo FH13.480» д.н. НОМЕР_2 за липень-грудень 2021 року не може бути підтвердженням упущеної вигоди в період простою з 13 січня по 14 липня 2022 року.

Зазначене абсолютно корелюється з усталеною практикою Верховного Суду, зокрема його позицією, викладеною у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 468/46/18-к від 26 серпня 2021 року.

Відтак, як під час судового розгляду, так і протягом апеляційного перегляду представником цивільного позивача ТОВ ВКФ «БМ ЛТД» не було надано достатньо належних, об`єктивних та узгоджених між собою доказів, які б точно підтверджували дійсність, а не абстрактність, неотриманих доходів товариства, що давало б підстави для стягнення цієї упущеної вигоди з обвинуваченого ОСОБА_6 .

Стосовно доводів захисника обвинуваченого, викладених у апеляційній скарзі на ухвалу Шепетівського міськрайонного суду від 01 травня 2023 року про стягнення з ОСОБА_6 витрат на правничу допомогу в розмірі 30 000 грн, колегія суддів дійшла таких висновків.

Так, положеннями частини 1 статті 124 КПК України передбачено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Згідно зі ч. 1 ст. 126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку або ухвалою.

В силу пункту 1 частини 1 статті 118 КПК України, до процесуальних витрат належать і витрати на правову допомогу.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 91 КПК України, розмір процесуальних витрат належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Відповідно до вимог статей 368, 374 КПК України ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити в тому числі і питання на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі, про прийняте рішення щодо відшкодування процесуальних витрат повинно бути зазначено у вироку.

Як убачається з вироку суду, вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу, суд зазначив, що згідно квитанцій АТ КБ Приватбанк від 09 грудня та 30 грудня 2022 року ОСОБА_9 перерахувала на рахунок ОСОБА_11 кошти за послуги адвоката згідно договору №14101/22-01 у розмірі по 15000 грн., на загальну суму 30000 грн. При цьому договорів, інших належних документів, які б підтверджували обґрунтованість понесених витрат потерпілими за надання правової допомоги адвокатом, в тому числі і щодо опису виконаних робіт потерпілими або їх представником, укладених між потерпілими та адвокатом-представником суду не надано.

При цьому суд дійшов висновку, що судові витрати послуг адвоката, надані потерпілому ОСОБА_8 в сумі 50000 грн. та цивільному позивачу ОСОБА_10 в сумі 30000 грн не підлягають відшкодуванню, у зв`язку з тим, що у задоволенні їх позовів судом відмовлено, відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в позові витрати на професійну правничу допомогу - покладаються на позивача, тоді як з обвинуваченого на користь потерпілої ОСОБА_9 необхідно стягнути витрати на правову допомогу у підтвердженому відповідними квитанціями розмірі - 30000 грн. та про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення вимог у заявленому розмірі 50000 грн., оскільки витрати на правову допомогу в сумі 20000 грн. (50000 грн. - 30000 грн.), пов`язані з наданням правової допомоги, не підтверджені належними доказами.

Резолютивна частина вироку не містить рішення про стягнення витрат ОСОБА_9 на правову допомогу.

Разом з тим, представник цивільного позивача адвокат ОСОБА_11 після ухвалення вироку 01.05.2023 року звернувся до суду з клопотанням про доручення до матеріалів справи доказів сплати послуг адвоката та копії договору про надання правової допомоги ОСОБА_10 .

Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду від 01 травня 2023 року стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 витрати на правову допомогу в розмірі 30 000 грн.

Втім, колегія суддів не може погодитися з ухваленим рішенням суду.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпіла ОСОБА_9 у поданому позові просила стягнути з обвинуваченого витрати на правову допомогу, надану їй адвокатом ОСОБА_11 , у розмірі 50 000 грн.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд повинен оцінити витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінити їх необхідність, тобто має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правову допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України»).

Крім того, обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правничої допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені у постановах Верховного Суду у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18, № 199/3939/18-ц, № 466/9758/16-ц, Великої Палати Верховного Суду у справі № 826/1216/ 16).

Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні.

Вимоги щодо відшкодування розміру витрат потерпілої ОСОБА_9 на правову допомогу обґрунтовуються наявністю ордеру серія КС № 779355 від 20 вересня 2022 року, виписаного згідно з договором про надання правової допомоги 02/20-09-2022 (т. 1 а/п 129) та квитанціями АТ КБ "ПриватБанк" від 09 грудня та 30 грудня 2022 року про сплату ОСОБА_9 на рахунок ОСОБА_11 послуг адвоката на загальну суму 30 000 грн (т. 1 а/п 222-223), тоді як сам договір про надання правової допомоги 02/20-09-2022 у матеріалах провадження відсутній, не доданого його і до позову.

Проте ні потерпіла, ні її представник не надали жодного розрахунку вартості правових послуг, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правової допомоги у цьому кримінальному провадженні, з урахуванням критеріїв дійсних адвокатських витрат, їх необхідності та розумності. Відсутні відомості, які б містили перелік наданих послуг з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному з видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги, подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

На переконання колегії суддів, надані суду докази на підтвердження витрат на правову допомогу не є достатніми для визначення дійсних адвокатських витрат, їх необхідності та розумності. Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи, що ОСОБА_9 судом була визнана потерпілою, також є цивільним позивачем у цьому провадженні, позов якої задоволено частково.

За таких обставин, колегія суддів вважає доводи сторони захисту щодо непідтвердження потерпілою та цивільним позивачем ОСОБА_9 розміру витрат на правову допомогу слушними, і за таких обставин ухвала Шепетівського міськрайонного суду від 01 травня 2023 року підлягає скасуванню, як необґрунтована та ухвалена з порушенням норм кримінального процесуального закону, а саме вимог статті 539 КПК України, за відсутності відповідного клопотання та без належного повідомлення учасників провадження.

На підставі викладеного вище, керуючись статтями 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 травня 2023 року задовольнити.

Ухвалу Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 травня 2023 року про стягнення витрат на правову допомогу скасувати.

Апеляційні скарги представника цивільного позивача ТОВ ВКФ «БМ ЛТД» - адвоката ОСОБА_12 , а також представника потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та цивільного позивача ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 на вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 квітня 2023 року залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 квітня 2023 року стосовно ОСОБА_6 змінити в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_9 .

Позов ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 370 000 (триста сімдесят тисяч) гривень у відшкодування моральної шкоди, завданої злочином.

В іншій частині вирок суду щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3