Номер провадження: 11-кп/813/189/23
Справа № 518/1678/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарів судового засідання: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 15.01.2021 року в кримінальному провадженні №0000581 від 11.06.2017 року щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Горлівка Донецької області, громадянина України, з вищою освітою, працюючого ведучим інженером по охороні праці ТОВ «Окко-Рітейл», вдівця, інваліда ІІІ групи, який має утриманців, які є внутрішньо переміщеними особами, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком ОСОБА_9 визнаний винуватим у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, та йому призначено покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Початок строку відбування покарання визначено рахувати з моменту фактичного затримання ОСОБА_9 в порядку приведення вироку до виконання.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_9 до набрання вироком законної сили не обирався.

Вироком суду частково задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 , стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_10 невідшкодовану частину документально підтвердженої майнової шкоди у сумі 5390 (п`ять тисяч триста дев`яносто) грн. В задоволенні іншої частини цивільного позову відмовлено.

Цим же вироком суду вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з оскарженим вироком ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

11.06.2017 року, приблизно о 05.50 год., водій ОСОБА_9 , керуючи технічно справним легковим автомобілем «Nissan Vanette», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині автодороги «Київ-Одеса» з боку м. Києва в напрямку м. Одеса, зі швидкістю не менше 51-51,68 км/год.

Під час руху по вказаній автодорозі водій ОСОБА_9 , діючи з необережності, не переконався в безпеці свого руху, не обрав безпечну і допустиму швидкість руху, не врахував дорожню обстановку, стан свого здоров`я та свої практичні навички керування транспортними засобами, а також особливості завантаження і стан свого автомобіля, щоб мати можливість постійно контролювати його рух та безпечно рухатися ним, в результаті чого на 372 км + 60 метрів автодороги «Київ-Одеса», поблизу села Ревове Ширяєвського району Одеської області, проявляючи злочинну самовпевненість, продовжив рух із зазначеною швидкістю 51-51,68 км/год., внаслідок чого не впорався з керуванням свого автомобіля, втратив контроль над його керуванням і допустив виїзд керованого ним автомобіля «Nissan Vanette», реєстраційний номер НОМЕР_1 , за межі своєї смуги руху проїзної частини автодороги ліворуч та подальшим зіткненням з металевим огороджувальним відбійником, що відмежовує зустрічні смуги автодороги, в результаті чого пасажирам зазначеного автомобіля ОСОБА_11 та ОСОБА_12 заподіяні тілесні ушкодження, від яких настала їх смерть в Ширяївській ЦРЛ в смт. Ширяєве Одеської області.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної події смертельно травмовано пасажира автомобіля «Nissan Vanette», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_11 , якій заподіяні наступні тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма: забита рана, садна і синці обличчя, забиті рани волосистої частини голови, крововилив в м`яких тканинах голови, крововилив в м`які мозкові оболонки лівої лобної, тім`яної, скроневої часток, правої потиличної частки, правої скроневої частки, правої лобної та тім`яної часток, вогнища забою правої скроневої частки, крововилив в шлуночки мозку;- закрита травма грудної клітки, перелом грудини, 1-4 правих ребер, 2-7-го лівих ребер, крововилив у заднє середостіння, крововилив під плевру легких; - забита рана лівої підкрильцової ямки, садна і синці кінцівок, закритий перелом правої променевої кістки. Весь цей комплекс ушкоджень має ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, згідно п.2.1.1. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995 року).

Смерть ОСОБА_11 знаходиться у прямому причинному зв`язку з отриманою нею закритою черепно-мозковою травмою у вигляді крововиливів в м`які мозкові оболонки, вогнищ забою головного мозку, і настала в результаті набряку головного мозку.

Крім того, внаслідок даної дорожньо-транспортної події смертельно травмовано пасажира автомобіля «Nissan Vanette», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_12 , якій заподіяні наступні тілесні ушкодження:

а) відкрита черепно-мозкова травма: множинні садна обличчя, дві забійні рани волосяної частини голови, забійна рана верхньої повіки ока, крововилив у м`які тканини лівої- тім`яно-скроневої ділянки, перелом кісток склепіння та основи черепу, крововилив під тверду мозкову оболонку у правій тім`яно-скроневій ділянці з переходом у середню черепну ямку справа, крововилив під м`які оболонки на випуклій і нижній поверхнях великих півкуль головного мозку, півкуль мозочка та стовбурової частини мозку, забій правої скроневої частки;

б) закрита травма грудної клітки: повний поперечний перелом 11-го правого ребра по лопатковій лінії, повні поперечні переломи 3-5 лівих ребер по задній пахвовій лінії, повні поперечні переломи 1-6-го лівих ребер по коло хребцевій лінії, розриви пристінкової плеври в проекції переломів 3-5-го лівих ребер по задній пахвовій лінії, крововиливи під пристінкову плевру в проекції вищевказаних переломів ребер та анатомічних ліній, забої та розриви легенів, крововиливи у плевральні порожнини (у правій плевральній порожнині 200 мл, у лівій - 400 мл крові;

в) закрита травма тазу: осколковий перелом внутрішньої третини правої лобкової кістки з крововиливом у навколишні м`які тканини, осколковий перелом крила правої клубової кістки з крововиливом у навколишні м`які тканини, повний вертикальний перелом крила лівої клубової кістки з крововиливом у навколишні м`які тканини;

г) садно та синці лівої верхньої кінцівки, садно в ділянці правого колінного суглоба, садна в ділянці лівого колінного суглоба. Забійна рана в ділянці лівого колінного суглоба.

Смерть ОСОБА_12 перебуває у прямому причинному зв`язку із наявною у неї поєднаною травмою голови і тулуба у вигляді переломів кісток склепіння і основи черепа, крововиливів під тверду і м`які оболонки головного мозку, забою правої скроневої частки, перелому 11-го правого ребра, множинних переломів лівих ребер, розривів легенів, крововиливів у плевральні порожнини, осколкових переломів правих лобкових та крила правої клубової кісток, перелому крила лівої клубової кістки. Безпосередньою причиною смерті ОСОБА_12 з`явився шок.

Таким чином водій ОСОБА_9 допустив порушення вимог п.п.1.5, 2.3. (б), 2.9 (б), 12.1 Правил дорожнього руху України, які наказують:

п.1.5. «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

п.2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

п.2.9. «Водієві забороняється:

б) керувати транспортним засобом у хворобливому стані, у стані стомлення, а також перебуваючи під впливом лікарських препаратів, що знижують швидкість реакції і увагу.

п.12.1. «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним».

Допущені водієм ОСОБА_9 порушення вимог п.п.12.1, 12.2 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причино-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної події та настанням суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Вказані дії ОСОБА_9 суд кваліфікував за ч.3 ст.286 КК України за ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель кількох осіб.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок в частині призначеного покарання, та призначити йому покарання із застосуванням ст.75 КК України, із звільненням від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги обвинувачений вказує, що при призначенні покарання не в повній мірі враховано пом`якшувальні обставини, його особу та інші обставини, які в сукупності вказують на можливість його виправлення без відбуття реального покарання. Обвинувачений зазначає, що місцевим судом не було враховано визнання ним вини, сприяння розкриттю злочину, вжиття заходів щодо відшкодування шкоди потерпілим, його ставлення до наслідків вчиненого кримінального правопорушення, а також наявність на його утриманні онуків та дітей, які потребують його допомоги.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Судовий розгляд в суді апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК України, проведено за відсутності потерпілого, який будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, клопотань про відкладення судового засідання не заявляв.

Потерпілий ОСОБА_10 з`являвся до апеляційного суду, однак в судове засідання 09.06.2023 року, будучи повідомленим про дату його призначення не прибув, клопотань про відкладення судового засідання не заявляв, тому розгляд здійснено без його участі.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого рішення, судом були створені всі умови для реалізації прав учасників судового провадження на доступ до правосуддя.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого ОСОБА_9 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому;колегія суддів приходить до висновку про таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України (далі - КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ній доказами, які судом досліджувались в повному обсязі. Ці обставини обвинуваченим не оспорюються, а тому вони не є предметом апеляційного розгляду, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорюються, апеляційним судом не встановлено, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація скоєного ОСОБА_9 , не є предметом апеляційного розгляду.

Відповідно до ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги обвинуваченого про суворість призначеного покарання, та прохання змінити оскаржений вирок в частині призначеного покарання шляхом застосування положень ст. 75 КК України, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_9 покарання за ч.3 ст.286 КК України, суд першої інстанції, врахував характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, обставини справи, які відповідно до положень ст.66 КК України пом`якшують покарання, а саме: визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування шкоди потерпілому ОСОБА_13 та часткове відшкодування матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_10 , а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Крім того, суд першої інстанції врахував, що обвинувачений ОСОБА_9 є раніше не судимим, позитивно характеризується за місцем роботи та за місцем проживання, має неповнолітнього онука та двоє дітей до 23 років, які продовжують навчання, на обліках у лікаря-нарколога та лікаря психіатра не перебуває.

Також місцевим судом при призначенні обвинуваченому покарання враховано, що внаслідок скоєного ним необережного кримінального правопорушення, останній поніс невиправну втрату - загибель дружини та близької подруги їх сім`ї, смерть яких він тяжко переживає. Крім того, сам обвинувачений внаслідок ДТП також отримав численні тілесні ушкодження та тривалий час перебував на лікуванні, що спричинило погіршення стану його здоров`я.

Судом першої інстанції також враховано, що обвинувачений опікується онуками, батьки яких залишились на тимчасово окупованій території Донецької області та місцезнаходження яких невідомо, надає допомогу своїй доньці, яка навчається та не має самостійного заробітку.

Врахувавши вищевказані обставини, місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання за ч.3 ст.286 КК України у виді позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами, а також зазначив, що підстав для застосування ст.69 та ст.75 КК України при призначенні покарання ОСОБА_9 не встановлено.

Надаючи оцінку обставинам даного кримінального провадження колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п.3 ч.1 ст.65 КК України поняття «особа винного».

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання, з урахуванням сукупності фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак обвинуваченого щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, поведінки обвинуваченого після вчинення злочину, тобто обставин які існували на момент прийняття такого рішення та мали важливе значення для вибору покарання та рішення щодо його реального відбування, належним чином всіх обставин кримінального провадження не врахував.

З урахуванням положень ст.12 КК України злочин, передбачений ч.3 ст.286 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_9 відноситься до категорії тяжких, а за формою вини є необережним. Наслідки, які настали від його вчинення є тяжкими - смерть двох осіб.

Між тим, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання не в повній мірі враховано дані про його особу в сукупності з іншими обставинами провадження.

Як вбачається із оскарженого вироку та матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_9 визнав свою вину, активно сприяв розкриттю злочину, відшкодував заподіяну шкоду потерпілому ОСОБА_13 , який претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не має та не наполягав на призначенні йому суворого покарання. Також обвинувачений частково відшкодував матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_10 , що було визнано місцевим судом обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого.

Обставин, що обтяжують покарання, судом встановлено не було.

Із урахуванням наведеного, колегія суддів вважає достатнім призначення обвинуваченому ОСОБА_9 основного покарання в мінімальних межах санкції ч.3 ст.286 КК України у виді позбавлення волі.

Визначаючи такий вид та розмір основного покарання обвинуваченому в даному випадку суд апеляційної інстанції враховує тяжкість вчиненого злочину, його суспільну небезпечність, форму вини, наслідки, які настали внаслідок його вчинення, особу обвинуваченого, наявність обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обтяжуючих покарання обставин в сукупності з іншими обставинами провадження.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_9 основне покарання в мінімальних межах санкції статті, колегією суддів враховується, що обвинувачений вчинив злочин, який за формою вини є необережним.

Крім того, колегія суддів при призначенні обвинуваченому покарання враховує конкретні обставини за яких обвинуваченим було скоєно кримінальне правопорушення.

Так, обвинувачений ОСОБА_9 , разом зі своєю дружиною ОСОБА_11 , подругою їх сім`ї ОСОБА_12 , з донькою та онуками поверталися на автомобілі з відпочинку до м. Одеси. В ході їх подорожі, обвинувачений ОСОБА_9 , не впоравшись з керуванням, порушив Правила дорожнього руху, допустив дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої загинула дружина обвинуваченого та подруга їх сім`ї. В результаті чого, обвинувачений став вдівцем, втратив дружину, з якою проживали разом тривалий період часу. Також в ДТП загибла близька подруга їх сім`ї.

Тобто, в даній справі, сімейна подорож на автомобілі завершилась трагедією для всіх її учасників, смерть двом близьких для обвинуваченого осіб та як наслідок кримінального провадження, за яким обвинувачений має понести справедливе покарання.

Колегією суддів враховується ставлення самого обвинуваченого ОСОБА_9 до вчиненого злочину та його поведінка після скоєного. Обвинувачений в судовому засіданні апеляційного суду, висловив щирий жаль з приводу скоєної ним дорожньо-транспортної пригоди та осуд своєї поведінки, вказавши, що дуже шкодує про вчинене, та відчуває невимовну біль через втрату близьких для себе людей. Обвинувачений вказав про готовність його понести покарання, однак просив врахувати, що на його утриманні знаходяться онуки, які потребують його допомоги, оскільки він є єдиним їх годувальником.

Також колегією суддів враховуються дані, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_9 , а саме те, що він раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем роботи, є інвалідом ІІІ групи за загальним захворюванням безстроково, а також інформацію про стан його здоров`я (а.п.176, 180 т.1, а.п.55-56, 70, 81 т.2)

Згідно з довідкою від 02.11.2016 року №3112 ОСОБА_9 перебуває на обліку осіб, переміщених з тимчасово окупованої території України та району проведення антитерористичної операції (а.п.184 т.1).

Згідно долученої до матеріалів кримінального провадження квитанції від 28.05.2020 року обвинувачений ОСОБА_9 сплатив потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду 10050 грн (а.п.75 т.2).

Потерпілий ОСОБА_13 в судовому засіданні суду першої інстанції вказав, що претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не має.

Згідно досудової доповіді від 10.02.2019 року, орган пробації вважає, що виправлення ОСОБА_9 можливе без позбавлення або обмеження волі, оскільки останній не становить небезпеку для суспільства (а.п.90-93 т.1).

Ключовою обставиною, яка враховується апеляційним судом при призначенні обвинуваченому ОСОБА_9 покарання є те, що на підставі розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради №414 від 16.07.2018 року обвинуваченого ОСОБА_9 призначено піклувальником над неповнолітнім ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та опікуном над малолітнім ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.п.182-183 т.1).

Згідно вказаного розпорядження батьки дітей: ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 з дітьми не проживають, не виконують свої обов`язки з виховання та утримання дітей у зв`язку із їх перебуванням на тимчасово окупованій території України.

Розпорядженнями Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 30.09.2015 року №691р та від 02.10.2015 року №704р малолітньому ОСОБА_15 та неповнолітньому ОСОБА_14 надано статуси дітей, позбавлених батьківського піклування.

Згідно довідки від 09.05.2023 року №136 ОСОБА_19 навчається в 9-Г класі Одеського ліцею №15 Одеської міської ради.

Відповідно до заяви від 01.10.2021 року, зареєстрованої під №386 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_20 , ОСОБА_9 взяв на себе всі фінансові витрати, пов`язані із навчанням онука ОСОБА_14 у Республіці Польща в період з 02.10.2021 року по 02.10.2025 року, а також будь-які інші витрати, пов`язані із його знаходженням за межами України.

Обвинувачений ОСОБА_9 також надав суду копії документів на підтвердження несення ним фінансових зобов`язань згідно умов оплати навчання за ОСОБА_14 у Вищій школі туризму та екології в Суха-Бескидзі для іноземних студентів.

Вищевказані документи підтверджують, що обвинувачений ОСОБА_9 був визнаний піклувальником над ОСОБА_14 , який станом на даний час продовжує навчання в навчальному закладі Республіки Польща, а також був визнаний опікуном над ОСОБА_15 , який також продовжує навчання в ліцеї, а тому вказані особи, які є онуками обвинуваченого, потребують допомоги та матеріального забезпечення від останнього.

Враховуючи обставини даної справи, апеляційний суд вважає, що у разі призначення обвинуваченому ОСОБА_9 реального покарання, яке він має відбувати в місцях позбавлення волі, таке покарання суттєво вплине на подальшу долю та життя дітей, які в наслідок трагічних подій для всієї країни, позбавленні піклування своїх батьків та перебувають на утриманні обвинуваченого.

За встановлених апеляційним судом обставин, на думку колегії суддів, в даній справі, при призначенні покарання, безперечно мають враховуватися умови відбування призначеного судом покарання не тільки для обвинуваченого, а й для інших осіб, які залежать від обвинуваченого, зокрема можливості його перебування на волі.

Колегія суддів вважає, що вказані обставини значно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_9 кримінального правопорушення, а тому виправлення обвинуваченого можливе без його ізоляції від суспільства.

У даному конкретному випадку, на думку апеляційного суду, наявні підстави для застосування до ОСОБА_9 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, як про це просить обвинувачений в своїй апеляційній скарзі.

Апеляційний суд також враховує, що зважаючи на те, що до обвинуваченого ОСОБА_9 під час досудового розслідування був застосований запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, судом запобіжний захід йому не обирався, останній не став переховуватись від суду, усвідомлюючи суворість призначеного судом першої інстанції покарання у виді позбавлення волі. Відомостей про вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень прокурором суду не надано.

Відповідно до ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Надаючи оцінку можливості застосування положень ст.75 КК України при призначенні покарання, апеляційний суд приймає до уваги положення ст. 65 КК України, відповідно до яких, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно положень ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаною винною у вчиненні злочину. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

На основі засад законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, враховуючи дані про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , який інвалідом ІІІ групи, вперше притягується до кримінальної відповідальності, визнав свою вину, активно сприяв розкриттю кримінального провадження, вживав заходів щодо відшкодування потерпілим заподіяної шкоди, а також те, що на його утриманні знаходяться онуки, які потребують його допомоги та забезпечення, враховуючи положення ст. 2 КПК, яка передбачає завдання кримінального судочинства та керуючись положеннями ст.ст. 50, 65 КК України, апеляційний суд приходить до висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_9 можливо досягти без його ізоляції від суспільства в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України.

Вказані висновки колегії суддів узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12.05.2021 року (справа №166/390/20), в якій касаційний суд, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та застосування принципу індивідуалізації призначення покарання, визнав таким, що відповідає вимогам закону, призначене засудженому покарання за ч.3 ст.286 КК України, із звільненням від основного покарання із випробуванням, з іспитовим строком на підставі ст.75 КК України.

Апеляційний суд також враховує роз`яснення п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», відповідно до яких при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Що стосується призначення додаткового покарання, то враховуючи обставини кримінального правопорушення, а саме те, що ОСОБА_9 допустив порушення вимог п.п.1.5,2.3. (б), 2.9 (б), 12.1 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого сталася дорожньо-транспортна пригода, що спричинило загибель двох людей, тому передбачене санкцією ч.3 ст.286 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами підлягає застосуванню в максимальних межах, тобто строком на 3 (три) роки.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити його.

Відповідно до ч. 1 ст. 408 КПК суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, а також в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становище обвинуваченого.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

З урахуванням встановлених апеляційним судом обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає задоволенню, а вирок суду зміні в частині призначеного покарання.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 413, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 - задовольнити.

Вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 15.01.2021 року, яким ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України - змінити в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_9 за ч.3 ст.286 КК України покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі, з випробуванням, з іспитовим строком на 3 (три) роки.

На підставі п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_9 обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4