Справа № 488/406/21
Номер провадження № 1-кп/488/95/23
У Х В А Л А

16.05.2023 року

Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисників обвинувачених: ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві та в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів з використанням системи «EasyCon» (захисника ОСОБА_7 ), клопотання прокурора відносно обвинувачених за ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України ОСОБА_6 та за ч. 3 ст. 307 КК України ОСОБА_4 про продовження строку тримання під вартою,

В С Т А Н О В И В:

У судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про продовження відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою. В своєму клопотанні прокурор посилається на наявність ризиків відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст.177 КПК України, а щодо обвинуваченого ОСОБА_6 - також ризик, передбачений п. 4 ч. 1 ст.177 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник адвокат ОСОБА_5 просили у задоволенні даного клопотання відмовити як безпідставного та змінити запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт за місцем мешкання його бабусі ОСОБА_9 за адресою АДРЕСА_1 як житло, в якому він мешкав до його затримання у вказаному кримінальному провадженні. Захисник також послалась на необгрунтованість заявлених ризиків, на підтвердження яких не було надано прокурором жодного доказу.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_7 у задоволенні клопотання прокурора про продовження відносно ОСОБА_6 міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою просили відмовити як безпідставного, вважали, що ризики заявлені прокурором та враховані при обранні судом запобіжного заходу за сплиненням значного часу перебування обвинуваченого під вартою втратили свою актуальність; наявність в обвинуваченого постійного місця проживання, сталих родинних зв`язків свідчать, що у нього відсутні підстави для переховування від суду. В обгрунтування своїх заперечень захисник також послалась на існування в обвинувааченого зареєстрованого місця мешкання, міцні соціальні зв`язки обвинуваченого - матері та братів. Просили змінити запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт за місцем мешкання його матері у АДРЕСА_2 .

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10 суду показала, що є матір`ю обвинуваченого ОСОБА_6 , що з грудня 2022 року проживає разом із молодшим сином у м.Миколаєві за адресою: АДРЕСА_2 ; дане житло знімає та зареєстрована за вказаною адресою як ВПО, оскільки їх будинок за адресою: АДРЕСА_3 , є частково пошкоджений внаслідок ракетного авіаудару; що дружина власника цього будинку ОСОБА_11 разом із чоловіком перебувають за кордоном та вона не заперечує щодо проживання обвинуваченого в даному будинку; що у неї з сином відносини дуже довірливі, вона зможе контролювати його поведінку та виконання ним процесуальних обов`язків у разі зміни відносно нього запобіжного заходу.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 суду показала, що є бабусею обвинуваченого ОСОБА_4 , що після досягнення повноліття онук мешкав разом із нею за адресою: АДРЕСА_1 ; дана квартира належить їй на праві власності; за вказаною адресою також проживає її чоловік - дідусь обвинуваченого; що їм потрібна допомога онука по господарству, бо вони вже старі і проживають самі; що у неї з онуком відносини дуже довірливі, вона зможе контролювати його поведінку та виконання ним процесуальних обов`язків у разі зміни відносно нього запобіжного заходу.

Вирішуючи питання щодо наявності передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України ризиків, приходжу до наступних висновків:

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , згідно обвинувального акту, обвинувачується у вчиненні багатоепізодного особливо-тяжкого кримінального правопорушення, пов`язаного з незаконним придбанням, зберіганням, перевезенням наркотичних засобів та психотропних речовин з метою збуту, а також у незаконному збуті психотропних речовин, вчинених повторно, організованою групою (6 епізодів злочинної діяльності за ч.3 ст.307 КК України), за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк понад 10 років; ОСОБА_6 - у вчиненні у тому числі багатоепізодного особливо тяжкого злочину, пов`язаного з незаконним придбанням, зберіганням, перевезенням наркотичних засобів та психотропних речовин з метою збуту, а також у незаконному збуті психотропних речовин, за яке передбачено покарання понад 10 років позбавлення волі (11 епізодів злочинної діяльності за ч.3 ст.307 КК України) та у вчиненні нетяжкого злочину, пов`язаного з незаконним придбанням, зберіганням, перевезенням наркотичних засобів без мети збуту, вчинених за попередньою змовою групою осіб (1 епізод злочинної діяльності за ч.2 ст.309 КК України), тобто суд приймає до уваги тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання їх винуватими.

Поміж іншого, тяжкість висунутого обвинувачення та дана стадія кримінального провадження, у якій ще не проведено допит інших обвинувачених та свідків судом, свідчать про можливість прийняття ОСОБА_4 та ОСОБА_6 заходів впливу на інших обвинувачених, а також на свідків, з метою надання ними показів на свою користь.

Оцінивши на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів всі обставини в сукупності, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав вважати, що передбачені п.1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України й наведені в клопотанні ризики об`єктивно існують.

Судом встановлено при розгляді названого клопотання та оцінюється в сукупності з іншими обставинами, що мати обвинуваченого ОСОБА_6 - ОСОБА_10 з грудня 2022 року проживає разом із молодшим сином у АДРЕСА_2 ; дане житло знімає та зареєстрована за вказаною адресою як ВПО; що дружина власника цього будинку ОСОБА_11 разом із чоловіком перебувають за кордоном та остання не заперечує щодо проживання обвинуваченого в даному будинку, про що надала відповідну розписку.

Встановлено, що до після досягнення повноліття обвинувачений ОСОБА_4 мешкав разом зі своєю бабусею ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 та дана квартира належить останній на праві власності, що ОСОБА_9 не заперечує проти мешкання онука разом із нею і навіть просить про це суд, бо за вказаною адресою вони мешкають разом із дідом обвинуваченого, вони є особами похилого віку і потребують фізичної допомоги онука.

Вищевикладені обставини підтверджені наданими сторонами захисту письмовими доказами і вони свідчать про міцність соціальних зв`язків за місцем проживання обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_6 ..

Вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу, необхідного для запобігання існуючим ризикам, суд враховує таке.

Згідно із ч. 1, п.3 ч.2 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Тобто застосування такого запобіжного заходу можливе не тільки за наявності обґрунтованої підозри щодо вчинення особою злочину та ризиків, а й у разі неможливості зменшити наявні ризики до розумних меж через застосування більш м`яких запобіжних заходів.

У справі «Амбрушкевич проти Польщі» ЄСПЛ зазначив, що перед застосуванням до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою національний судовий орган повинен обов`язково розглянути можливість застосування інших, альтернативних триманню під вартою, заходів. Позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається.

У справі «Хайредінов проти України» ЄСПЛ вказав, що ст. 5 Конвенції гарантує основоположне право на свободу та недоторканність, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає не бути позбавленим або не мати продовження позбавлення свободи, крім випадків, коли таке позбавлення відбувалось за умов, встановлених у п. 1 ст. 5 Конвенції. Цей перелік винятків є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи. Для того, щоб позбавлення свободи не вважалось свавільним, додержання національного закону при його застосуванні є недостатнім. Такий захід має бути необхідним за конкретних обставин. Таким чином, тримання під вартою у відповідності до підпункту (c) пункту 1 статті 5 Конвенції має задовольняти вимогу пропорційності. Тобто суд повинен розглядати питання, чи взяття особи під варту є конче необхідним та чи можуть інші, менш суворі заходи бути достатніми для досягнення цієї цілі.

У справах «Лабіта проти Італії» та «Харченко проти України» ЄСПЛ зазначив, що ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення. Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин. Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ особиста свобода повинна бути правилом, а позбавлення свободи до рішення суду - суворим винятком. При цьому сама лише тяжкість вчиненого злочину, хоча і є визначаючим елементом при оцінці ризику ухилення від суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

У всіх випадках, коли ризику ухилення підозрюваного від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, підозрюваного має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів (рішення ЄСПЛ у справі «Вренчев проти Сербії»).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення суд, крім інших обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування такого запобіжного заходу, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини в п.60 рішення по справі «Єлоєв проти України» від 06 листопада 2008 року (заява № 17283/02) згідно з п.3 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою.

У рішення «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства», ЄСПЛ констатував, що основною метою статті 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи. ЄСПЛ підкреслив, що саме на національні судові органи покладається обов`язок дотримання розумності строків досудового тримання під вартою та встановлення існування вказаного суспільного інтересу з одночасним врахуванням принципу презумпції невинуватості.

Також, за загальною практикою ЄСПЛ тримання під вартою не має перетворюватися на відбуття покарання, оскільки такий стан речей підриватиме принцип презумпції невинуватості, що випливає зі ст.6 Конвенції. А існування обґрунтованої підозри щодо вчинення тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою, але тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою (рішення у справі "Єчус проти Литви").

Судом встановлено, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_4 під вартою за даним кримінальним провадженням за ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва перебувають з 14.06.2020 року - тобто майже 3 роки.

Справа перебуває на стадії дослідження письмових доказів.

Враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що прокурором не доведено недостатність застосування відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу, що є невід`ємною умовою застосування (продовження) запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а лише формально зазначено, що, на думку прокуратури, жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти наведеним ризикам.

Положеннями ст. 181 КПК України передбачено, що до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі, може бути застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, який полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

З урахуванням даних про особу обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (відсутність судимостей, їх вік, сімейний стан, соціальні зв`язки, спосіб життя взагалі, зокрема те, що останні мають родинну, постійне місце проживання в м.Миколаєві, не зважаючи на обвинувачення у вчиненні особливо-тяжких злочинів та передбачене за них покарання, суд вважає, що вірогідність ухилення обвинувачених від виконання процесуальних обов`язків не є надто високою, у зв`язку з чим до них може бути застосований інший, більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме - цілодобовий домашній арешт із застосуванням засобу електронного контролю (браслету) з покладенням певних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, що зможе запобігти встановленим судом ризикам та забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків і належної поведінки. Саме такий запобіжний захід, на думку суду, буде відповідати тяжкості кримінального правопорушення й даним про особу обвинувачених, а також буде пропорційним встановленим судом ризикам.

При цьому суд зважає на практику ЄСПЛ, що за наслідками та способами застосування, як тримання під вартою, так і домашній арешт, прирівнюються до позбавлення волі для цілей ст. 5 §1(с) Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Манчіні проти Італії»). Тому суд вважає, що застосування до обвинувачених вказаного запобіжного заходу найбільш відповідатиме охороні прав та інтересів суспільства.

З урахуванням наведеного, суд вважає за можливе змінити запобіжний захід із тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на цілодобовий домашній арешт із застосуванням засобу електронного контролю (браслету), оскільки, поміж іншого, встановлені судом ризики, хоча і продовжують мати місце, проте зі спливом значного періоду перебування обвинувачених під вартою, значно зменшилися.

На підставі викладеного і керуючись ст. 176-178, 181, 183, 331 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У клопотанні прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_4 - відмовити.

Клопотання захисників обвинувачених адвокатів ОСОБА_5 та ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_4 з тримання під вартою на домашній арешт - задовольнити.

Змінити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід з тримання під вартою у Миколаївському слідчому ізоляторі на цілодобовий домашній арешт із застосуванням засобу електронного контролю (браслету), звільнивши його з-під варти у залі суду негайно.

Заборонити ОСОБА_6 залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 цілодобово.

Зобов`язати ОСОБА_6 :

- за першою вимогою прибувати до Корабельного районного суду м.Миколаєва;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон та інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

- утримуватися від спілкування з іншими обвинуваченими та свідками по справі.

Встановити строк дії ухвали два місяці - до 15.07.2023 року включно.

Копію ухвали направити для виконання начальнику ВП №1 МРУП ГУНП в Миколаївській області.

Змінити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 запобіжний захід з тримання під вартою у Миколаївському слідчому ізоляторі на цілодобовий домашній арешт із застосуванням засобу електронного контролю (браслету), звільнивши його з-під варти у залі суду негайно.

Заборонити ОСОБА_4 залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 цілодобово.

Зобов`язати ОСОБА_4 :

- за першою вимогою прибувати до Корабельного районного суду м.Миколаєва;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон та інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

- утримуватися від спілкування з іншими обвинуваченими та свідками по справі.

Встановити строк дії ухвали два місяці - до 15.07.2023 року включно.

Копію ухвали направити для виконання начальнику ВП №2 МРУП ГУНП в Миколаївській області.

Роз`яснити обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , що відмова від носіння засобу електронного контролю, умисне зняття, пошкодження або інше втручання в його роботу з метою ухилення від контролю, а рівно намагання вчинити зазначені дії є невиконанням обов`язків, покладених судом на обвинуваченого при обранні запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, і можуть бути підставою для зміни запобіжного заходу на більш суворий.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1