Справа № 308/7531/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2023 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі колегії суддів:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

перекладача ОСОБА_7 ,

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 ,

захисників ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу та про продовження строку дії обов`язків, покладених на обвинувачених, у кримінальному провадженні №0000334, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29.06.2022, за обвинуваченням ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255; ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307; ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311; ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 317 КК України, ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255; ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307; ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311; ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 317; ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_30 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255; ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307; ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311; ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 317 КК України, ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255; ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307; ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311; ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 317; ч. 1 ст. 309 КК України, ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_20 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_19 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307; ч. 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_21 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307; ч. 1 ст. 309 КК України

В С Т А Н О В И В:

на розгляді суду перебуває вищезгадане кримінальне провадження.

У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_31 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_20 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Підставою для продовження застосованих запобіжних заходів є наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які, на переконання прокурора, не змінилися та є достатніми для тримання обвинувачених під вартою.

Так, прокурор вважає, що перебування обвинувачених на волі може негативно вплинути на хід судового розгляду, оскільки вони зможуть вчиняти тиск на основного свідка у кримінальному провадженні. Крім того, прокурор звертає увагу на те, що більшість обвинувачених є мешканцями інших регіонів, тому не зможуть виконувати покладені на них обов`язки та матимуть змогу ухилятися від суду, знаючи про покарання, яке їм буде загрожувати, а також зможуть продовжити злочинну діяльність.

Також прокурор подав клопотання про продовження обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 строку дії обов`язків, передбачених пунктами 1, 2, 3, 4, 8 ч. 5 ст. 194 КПК України.

Підставою для продовження вищезгаданих обов`язків є необхідність у запобіганні переховуванню обвинувачених від суду, впливу на свідків та вчиненні в подальшому інших злочинів. При цьому за обставин цього кримінального провадження, на переконання прокурора, мета продовження строку дії обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, виправдовує ступінь втручання у права і свободи обвинувачених.

До суду від захисника ОСОБА_23 надійшли заперечення на клопотання прокурора щодо продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_19 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Заперечення обґрунтовані тим, що прокурор належним чином не обґрунтував наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Крім того, на переконання захисника, прокурор не довів, що інший, більш м`який запобіжний захід, не зможе запобігти заявленим ризикам.

Поряд із цим, захисник ОСОБА_23 подав клопотання про зміну запобіжного заходу, в якому просив суд змінити запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_19 , застосувавши відносно нього заставу. Клопотання обґрунтоване тим, що ризики, які були підставою для застосування щодо ОСОБА_19 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зменшилися, а тому застава зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого. Захисник звертає увагу суду на стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_19 , вказуючи на те, що обвинувачений ОСОБА_19 неодноразово звертався до лікарів Закарпатської УВП №9 з приводу хронічної хвороби, а саме аденоабсцесу верхньої третини правої передньо-бокової поверхні шиї. Також захисник зауважує, що дружина обвинуваченого хворіла раком, проходить відповідне лікування та потребує допомоги його підзахисного.

До суду від захисника ОСОБА_27 надійшли заперечення на клопотання прокурора щодо продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_9 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Заперечення обґрунтовані тим, що застосування тримання під вартою відносно його підзахисного з урахуванням обставин життя останнього є непропорційним, оскільки він має міцні соціальні зв`язки, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, має позитивну характеристику від сусідів та з УВП.

Захисник звертає увагу на погіршення стану здоров`я доньки обвинуваченого ОСОБА_9 , що зумовлює необхідність у догляді за нею. Крім того, на переконання захисника, обвинувачення щодо ОСОБА_9 не відповідає вимогам обґрунтованості, позаяк докази під час досудового розслідування здобуті з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Як стверджує захисник, сторона обвинувачення обрала незаконний підхід до документування правопорушення, що призвело до неконтрольованого розповсюдження забороненої у вільному обігу речовини.

За таких обставин достатнім, на думку захисника, є застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту з покладенням додаткових обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

До суду від захисника ОСОБА_28 надійшло заперечення на клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді триманння під вартою, в якому він просить суд обрати щодо обвинуваченого ОСОБА_21 альтернативний запобіжний захід, що не пов`язаний із триманням під вартою.

Заперечення обґрунтоване тим, що сторона обвинувачення не надала суду достатньо доказів на підтвердження тих обставин, що забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого можна лише шляхом застосування найбільш обтяжливого запобіжного заходу. Вказує про те, що ОСОБА_21 не затримувався в порядку ст. 208 КПК України та за першою вимогою прибув до суду для розгляду клопотання про обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Крім того, ОСОБА_21 не ухилявся від участі у процесуальних діях.

Захисник звертає увагу суду на те, що ОСОБА_21 не обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, вчинених злочинною організацією. Поряд із цим, захисник ОСОБА_21 наголошує на тому, що його підзахисний є одруженим, має міцні соціальні зв`язку, утримує неповнолітню дитину та являється особою з вищою освітою. Батько обвинуваченого, ОСОБА_32 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом 2 групи, а мати ОСОБА_33 , ІНФОРМАЦІЯ_2 інвалідом 3 групи. Захисник обвинуваченого вказує на те, що ОСОБА_21 має серйозне захворювання, оскільки йому поставлений діагноз «Трофічні виразки обох гомілок», що може загрожувати ампутацією нижніх кінцівок. За місцем проживання згідно з характеристикою має позитивні відгуки, постійно піклується про батьків інвалідів. Відповідно до характеристики командира ДФ «Боярської територіальної громади №1 ім. Євгена Коновальця» зарекомендував себе позитивно.

У судовому засіданні прокурори клопотання про продовження строків тримання під вартою та про продовження строку дії додаткових обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, підтримали, проти зміни запобіжних заходів заперечили.

У судовому засіданні обвинувачені та їх захисники проти продовження строку тримання під вартою заперечили.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_22 заперечив проти продовження строку дії додаткового обов`язку у виді заборони спілкування обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та ОСОБА_12 з визначеними судом особами. Проти продовження строку дії решти додаткових обов`язків захисник ОСОБА_22 не заперечив.

Обвинувачені ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та ОСОБА_12 підтримали свого захисника.

Заслухавши думку учасників процесу та дослідивши матеріали кримінального провадження, суд доходить до такого висновку.

Відповідно до частин 1-3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення. Під час здійснення судового провадження судом присяжних питання, передбачене цією частиною, вирішує головуючий.

Згідно з ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Відповідно до ч. 1 ст. 184 КПК України клопотання слідчого, прокурора про застосування запобіжного заходу повинно містити: 1) короткий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, в якому підозрюється або обвинувачується особа; 2) правову кваліфікацію кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; 3) виклад обставин, що дають підстави підозрювати, обвинувачувати особу у вчиненні кримінального правопорушення, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини; 4) посилання на один або кілька ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу; 5) виклад обставин, на підставі яких слідчий, прокурор дійшов висновку про наявність одного або кількох ризиків, зазначених у його клопотанні, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини; 6) обґрунтування неможливості запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів; 7) обґрунтування необхідності покладення на підозрюваного, обвинуваченого конкретних обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 194 КПК України встановлено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті (ч. 2 ст. 194 КПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 194 КПК України слідчий суддя, суд має право зобов`язати підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого органу державної влади, визначеного слідчим суддею, судом, якщо прокурор доведе обставини, передбачені пунктом 1 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктами 2 та 3 частини першої цієї статті.

За приписами ч. 4 цитованої норми якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Таким чином, вирішуючи питання про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу, суд повинен, серед іншого, з`ясувати те, чи існують обставини, які свідчать про те, що заявлені прокурором ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики.

У відповідності до вимог ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язано із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, а саме запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно зі ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Суд враховує, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень статті 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу чи особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою може оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 по справі «Харченко проти України» (Заява N 40107/02) питання про те, чи є тривалість тримання під вартою обґрунтованою, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин, підстав, якими національні органи мотивували свої рішення, та належно задокументованих фактів. Таке, що продовжується, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи (див., серед інших джерел, рішення у справі "Лабіта проти Італії" (980_009 ) (Labita v. Italy), [GC], N 26772/95, п. 153, ECHR 2000-IV).

Надаючи правову оцінку наявності підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів виходить з такого.

З фактичних обставин вбачається, що питання продовження строку тримання обвинувачених під вартою вирішується на стадії судового розгляду, тобто на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки така перестала існувати, а на її заміну висунуте обвинувачення.

У свою чергу, обґрунтованість обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні.

Таким чином, при вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою на стадії судового розгляду вирішальне значення має наявність чи відсутність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Із урахуванням викладеного недоречними є аргументи захисників ОСОБА_28 та ОСОБА_27 про необґрунтованість обвинувачення, пред`явленого їхнім підзахисним, зважаючи на те, що відповідні заперечення є предметом правової оцінки під час розгляду кримінального провадження по суті. Водночас колегія суддів керується презумпцією невинуватості, а тому наперед процесуальну перспективу пред`явленого ОСОБА_9 та ОСОБА_21 обвинувачення не вирішує.

Суд бере до уваги, що інкриміновані обвинуваченим кримінальні правопорушення за правилами ст. 12 КК України є тяжкими та особливо тяжкими злочинами (окрім кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 309 КК України).

Доцільно також зауважити про те, що санкція ч. 3 ст. 307 КК України передбачає допустимість застосування покарання у вигляді позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна.

У свою чергу, частиною 1 та 2 ст. 255 КК України встановлено можливість застосування основного покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 7 до 12 та від 5 до 12 років відповідно.

Також суд зауважує, що з фактичних обставин слідує, що обвинувачені, крім ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровані поза межами Закарпатської області.

Крім того, колегія вважає слушними посилання прокурора на вік та стан здоров`я обвинувачених, які уможливлюють застосування відносно останніх запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Понад це, судовий розгляд у цьому кримінальному провадженні не завершено, основний свідок сторони обвинувачення не допитаний.

За таких обставин, перевіряючи доводи прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів доходить до висновку про наявність підстав вважати, що з огляду на обставини кримінального провадження, тяжкість інкримінованих обвинуваченим правопорушень, а також характер та методику розслідування кримінальних правопорушень у сфері обігу наркотичних засобів на даний час існують ризики того, що обвинувачені можуть переховуватися від суду та незаконно впливати на свідка, який конфіденційно співпрацює зі стороною обвинувачення.

Заперечення захисників та обвинувачених означених висновків не спростовують.

Із урахуванням, зокрема, даних про особу кожного із обвинувачених, характеру інкримінованих їм діянь та одночасної потреби у проведенні судом дій, спрямованих на встановлення всіх обставин кримінального правопорушення, суд вважає, що продовження терміну тримання обвинувачених під вартою буде доцільним, а також відповідатиме вимогам процесуального закону.

При цьому суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у п.79 рішення у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, відповідно до якої питання обґрунтованості тривалості тримання під вартою не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних його обставин. Таке, що продовжується, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи, а також, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу.

Крім того, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, а саме рішення «Лабіта проти Італії», за яким питання розумності строків тримання особи під вартою вирішуються судом, зважаючи на наявність дійсного публічного інтересу у триманні особи під вартою, що переважає над приватним правом особи на особисту недоторканність.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні «Нечипорук та Йонкало проти України» зазначив, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно. Наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Суд додаткового наголошує на тому, що кримінальні правопорушення, передбачені статтями 307, 311 і 317 КК України, є злочинами у сфері обігу особливо небезпечних наркотичних засобів, що створює загрозу для здоров`я населення.

Отже, характер та фактичні обставини інкримінованих обвинуваченим кримінальних правопорушень свідчать про їх підвищену суспільну небезпеку.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування щодо особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою міститься і в положеннях ст.ст. 177, 178, 183 КПК України.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 року, тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи. Національні судові органи повинні розглядати всі обставини, що дають підстави ствердити наявність публічного інтересу, який би виправдав виняток із загальної норми про повагу до свободи людини.

Суд зауважує, що ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови»). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого.

Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, Європейський суд з прав людини зазначав, що право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

За таких обставин, на переконання суду, в даному випадку суспільний інтерес у завершенні неупередженого розгляду даного кримінального провадження слід визнати виключними обставинами, згідно з якими лише продовження строку дії застосування раніше обраного запобіжного заходу зможе запобігти визначеним ризикам.

Будь-яких відомостей про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, для зміни стосовно обвинувачених запобіжного судом не встановлено.

Доводи захисників та обвинувачених щодо необхідності зміни запобіжного заходу є необґрунтованими з огляду на те, що вони не нівелюють вищенаведених обставин.

Суд критично оцінює посилання захисника ОСОБА_23 на стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_19 , котрий, як стверджує захисник, неодноразово звертався до лікарів Закарпатської УВП №9 з приводу хронічної хвороби, а саме аденоабсцесу верхньої третини правої передньо-бокової поверхні шиї, зважаючи на таке.

По-перше, матеріалами клопотання документально не підтверджуються факти «неодноразових» звернень обвинуваченого до лікарів Закарпатської УПВ №9.

Крім того, зі змісту листа-відповіді філії ДУ «Центр охорони здоров`я ДКВСУ у Чернівецькій, Івано-Франківській, Закарпатській та Тернопільській областях» №1316/ЧН-23-вих від 23.06.2023 вбачається, що стан здоров`я обвинуваченого після проходження курсу амбулаторної медикаментозної терапії покращився.

Із урахуванням викладеного колегія суддів констатує, що захисником не надано доказів неможливості лікування обвинуваченого в умовах тримання під вартою.

З приводу посилань на те, що обвинувачений ОСОБА_19 перебуває у шлюбі з ОСОБА_34 , то колегія суддів зауважує, що наведена обставина може свідчити про наявність у ОСОБА_19 певних соціальних зв`язків. Однак вказане саме по собі не може зумовлювати висновок про те, що згадані соціальні зв`язки сягають такого рівня, що зможуть усунути існуючі ризики. З аналогічних міркувань колегія суддів відхиляє посилання захисника ОСОБА_28 на те, що його підзахисний одружений, утримує неповнолітню дитину, а батьки останнього є особами з інвалідністю.

Резюмуючи, суд не погоджується із тим, що за обставин цього кримінального провадження стан здоров`я дружини ОСОБА_19 , яка мала онкологічне захворювання, а тому нібито потребує допомоги свого чоловіка, є підставою для зміни обвинуваченому запобіжного заходу.

Так, відповідно до консультативного заключення КНП «Київський міський клінічний онкологічний центр» б/н та б/д ОСОБА_35 рекомендовано з`явитися на наступний курс ПХТ на 03.10.2023.

Отже, долученими захисником доказами підтверджується проходження дружиною обвинуваченого ОСОБА_19 паліативного лікування. Разом із тим, суд, не применшуючи складність лікування онкологічних захворювань, тяжкість перебігу хвороби, а також її наслідків, звертає увагу на те, що захисником не надано доказів того, що дружина ОСОБА_19 за станом здоров`я для забезпечення нормальних процесів життєдіяльності потребує стороннього догляду, тоді як єдиним, хто такий догляд зможе забезпечити, являється сам обвинувачений ОСОБА_19 .

Аналогічним чином суд оцінює також доводи захисника ОСОБА_27 про те, що погіршення стану здоров`я доньки обвинуваченого ОСОБА_9 зумовлює необхідність у догляді за нею, а тому нібито є підставою для зміни запобіжного заходу відносно самого обвинуваченого.

Так, суд зауважує, що національне законодавство з урахуванням тяжкості ступеня психічного розладу особи передбачає можливість визнання її недієздатною або обмеження дієздатності такої особи. З матеріалів, які захисник ОСОБА_27 долучив до поданих заперечень, не вбачається, що обвинувачений ОСОБА_9 або інші уповноважені особи ставили питання про визнання ОСОБА_36 (доньки обвинуваченого ОСОБА_9 ) недієздатною або обмеження її дієздатності. Понад це, матеріали заперечень не містять будь-яких доказів того, що стосовно ОСОБА_36 коли-небудь розглядалося питання про її примусову госпіталізацію.

Колегія суддів зауважує, що захисником з приводу стану психічного здоров`я ОСОБА_36 не долучено будь-яких висновків експертних досліджень, що відповідало би правилу спеціальної допустимості під час доказування наявності в конкретної особи психічних розладів. У свою чергу, висновок спеціаліста має лише консультативний характер та не може підміняти результати експертних досліджень з аналогічних питань.

Також суд відхиляє посилання адвоката ОСОБА_27 на те, що застосування тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_9 буде непропорційним. У цьому контексті слід зауважити, що в обґрунтування своєю позиції захисник посилається на те, що обвинувачений, будучи на волі, фінансово допомагав своїй доньці, зокрема, виділяв гроші для навчання. Утім, перебуваючи під вартою, обвинувачений ОСОБА_9 позбавлений можливості заробляти собі на життя та фінансувати навчання доньки. Між тим, як стверджує захисник ОСОБА_27 , наразі обвинувачений має змогу працевлаштуватися водієм до фермерського господарства «Від Кумів».

З цього приводу колегія суддів зазначає про те, що матеріали заперечень захисника не містять жодних відомостей щодо установи, де навчається донька обвинуваченого ОСОБА_9 , та вартості такого навчання. Понад це, захисником не надано документального підтвердження того, що саме обвинувачений ОСОБА_9 здійснював оплату за навчання доньки.

Непослідовним, на переконання суду, є позиція захисника в цілому, який з метою забезпечення обвинуваченому можливості працевлаштуватися водієм просить застосувати щодо нього запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Аргументи захисника щодо процесуальної поведінки ОСОБА_21 , який, за словами захисника ОСОБА_28 , не затримувався у порядку ст. 208 КПК України, не ухилявся від проведення процесуальних дій та позитивно характеризується за місцем проживання, а також командиром ДФ «Боярської територіальної громади №1 ім.Євгена Коновальця» колегія суддів оцінює критично.

Так, наявність у обвинуваченого декількох обставин, які характеризують його з позитивної сторони, хоча і заслуговують на певну увагу, але не є тими безумовними факторами, які виключають можливість тримання особи під вартою або ж беззаперечно знижують (зменшують) імовірність реалізації цією особою ризиків, розглянутих вище.

Резюмуючи, колегія суддів вказує про те, що чинне законодавство у випадках вирішення питань щодо продовження строку дії наведених заходів забезпечення кримінального провадження зобов`язує суд перевіряти можливість запобігання ризикам, персоніфікованих ст. 177 КПК України, шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу до особи, аніж той, про обрання (продовження) якого просить сторона обвинувачення.

Частина 1 ст. 176 КПК України встановлює такі альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи: особисте зобов`язання, особиста порука, застава, домашній арешт. Найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Письмових зобов`язань інших осіб про поруку за виконання обвинуваченими, щодо яких вирішується питання про продовження строку тримання під вартою, покладених на них обов`язків та їх доставки до суду не надходило.

За обставин цього кримінального провадження ризики переховування обвинувачених від суду та впливу на свідка, який конфіденційно співпрацює зі стороною обвинувачення, є дійсними та триваючими. На переконання колегії суддів, застосування альтернативних запобіжних заходів, що не пов`язані з триманням під вартою, не забезпечить належної поведінки кожного з обвинувачених, а також не зменшить наявних ризиків.

Отже, беручи до уваги особу кожного з обвинувачених, характер пред`явленого обвинувачення, тяжкість покарання, що їм загрожує, суд вказує на те, що застосування альтернативних запобіжних заходів у вигляді домашнього арешту, застави, особистого зобов`язання на даній стадії судового процесу є недоцільним з огляду на їх непропорційність встановленим ризикам. Вказане зумовлює висновок про те, що за обставин цього кримінального провадження перелічені запобіжні заходи не будуть ефективними стримуючими факторами.

Враховуючи вищевикладене, а також беручи до уваги те, що судове провадження щодо обвинувачених триває, суд констатує про відсутність підстав для зміни обраного запобіжного заходу відносно обвинувачених.

За правилами ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні, зокрема, щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Підсумовуючи викладене в сукупності, суд доходить до висновку про необхідність задоволення клопотань прокурора. У свою чергу, задоволення клопотань прокурора щодо продовження строку запобіжного заходу обвинуваченим у вигляді тримання під вартою виключає можливість задоволення клопотання захисника ОСОБА_23 про зміну запобіжного заходу більш м`яким, а тому останнє слід залишити без задоволення.

У свою чергу, надаючи правову оцінку наявності підстав для продовження відносно окремих обвинувачених строку дії додаткових обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, колегія суддів виходить з такого.

21.07.2023 ухвалою колегії суддів Ужгородскього міськрайонного суду Закарпатської області продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 строком на 60 діб, тобто до 18 вересня 2023 року.

У подальшому ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 07.09.2023 згадану ухвалу суду першої інстанції змінено в частині продовження строку дії запобіжного заходу та змінено запобіжний захід переліченим обвинуваченим у вигляді тримання під вартою із визначенням застави в розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 214720 грн., яку вони внесли.

Наведене зумовило покладення на обвинувачени обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: прибувати до суду на першу вимогу; не відлучатися з населеного пункту, в якому вони фактично проживає без дозволу суду; повідомляти суд про зміну місця проживання; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти, якщо їх декілька) для виїзду за кордон, інші документи, що надають право на виїзд із України та в`їзд в України; не спілкуватися з визначеними судом особами.

Також слід зауважити, що строк дії вищезазначеної ухвали суду першої інстанції від 21.07.2023 спливає 18.09.2023.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов висновку, що на даний час стороною обвинувачення доведено наявність обставин, передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 194 КПК України.

Вирішуючи питання про продовження строку дії додаткових обов`язків щодо обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , колегія суддів враховує тяжкість та характер інкримінованих їм кримінальних правопорушень. Так, зокрема, кримінальне правопорушення за ч. 3 ст. 307 КК України є особливо тяжким злочином.

При цьому кримінальні правопорушення, передбачені статтями 307, 311 і 317 КК України, є злочинами у сфері обігу особливо небезпечних наркотичних засобів, що створює загрозу для здоров`я населення.

У свою чергу, кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 та ч. 2 ст. 255 КК України, посягають на громадську безпеку.

Суд погоджується з доводами сторони обвинувачення про наявність у відношенні ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 ризиків, передбачених п. 1 та 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, виходячи з ідентичних мотивів, які вказані щодо решти обвинувачених.

Беручи до уваги наведене, суд дійшов до переконання про необхідність задоволення клопотання прокурора про продовження строку дії додаткових обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, відносно обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , а саме: прибувати до суду на першу вимогу; не відлучатися з населеного пункту, в якому вони фактично проживають без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свої паспорт (паспорти, якщо їх декілька) для виїзду за кордон, інші документи, що надають право на виїзд із України та в`їзд в Україну; не спілкуватися зі свідками по кримінальному провадженню.

Керуючись ст.ст. 176-178, 194, 331, 369-372, 392 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_23 про зміну запобіжного заходу відмовити повністю.

Клопотання прокурора про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та про продовження строку дії обов`язків, покладених на обвинувачених, задовольнити повністю.

Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 строком на 60 днів, тобто до 12 листопада 2023 року.

Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_9 строком на 60 днів, тобто до 12 листопада 2023 року.

Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_11 строком на 60 днів, тобто до 12 листопада 2023 року.

Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_16 строком на 60 днів, тобто до 12 листопада 2023 року.

Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_17 строком на 60 днів, тобто до 12 листопада 2023 року.

Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченої ОСОБА_18 строком на 60 днів, тобто до 12 листопада 2023 року.

Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_19 строком на 60 днів, тобто до 12 листопада 2023 року.

Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_20 строком на 60 днів, тобто до 12 листопада 2023 року.

Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_21 строком на 60 днів, тобто до 12 листопада 2023 року.

Продовжити обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 дію обов`язків, передбачених пунктами 1, 2, 3, 4, 8 ч. 5 ст. 194 КПК України, строком на 2 місяці, тобто до 14.11.2023, а саме:

- прибувати до суду на першу вимогу;

- не відлучатися з населеного пункту, в якому він фактично проживає без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти, якщо їх декілька) для виїзду за кордон, інші документи, що надають право на виїзд із України та в`їзд в Україну;

- не спілкуватися з визначеними судом особами.

Копію ухвали вручити обвинуваченим, прокурору і надіслати начальнику ДУ «Закарпатська установа виконання покарань № 9».

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом 5 (п`яти) днів з дня її оголошення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії ухвали.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3