УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2023 року

м. Київ

справа № 161/11854/22

провадження № 51-2983ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката

ОСОБА_5 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2022 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 03 травня 2023 року стосовно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно ст. 89 Кримінального кодексу України (далі - КК) не судимого,

засудженого за вчинення кримінального проступку, передбаченого ст. 390-1 КК.

Зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини

За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2022 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого

ст. 390-1 КК, та призначено йому покарання у виді арешту на строк 2 місяці.

Ухвалено строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з дня приведення вироку до виконання.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Волинський апеляційний суд ухвалою від 03 травня 2023 року вирок місцевого суду залишив без змін.

За обставин, детально викладених у вироку суду, ОСОБА_4 , будучи належним чином ознайомленим з рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від

17 лютого 2022 року, діючи умисно, з метою невиконання тимчасових обмежень (приписів), визначених вищевказаним рішенням суду, яке згідно ч. 4 ст. 350-6 Цивільного процесуального кодексу України підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання рішення, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , у період часу з 25 квітня по 17 серпня 2022 року, не усунув ОСОБА_6 , з якою у період часу з 28 серпня 2003 року по 03 квітня 2022 року перебував у шлюбі, перешкоди у користуванні майном за адресою: АДРЕСА_1 , що є її

приватною власністю; перебував у місці проживання ОСОБА_6 та їх спільних дітей ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ( АДРЕСА_1 ), чим порушив та не виконав вимоги обмежувального припису.

Дії ОСОБА_4 місцевий суд кваліфікував за ст. 390-1 КК як умисне невиконання обмежувального припису.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В уточненій касаційній скарзі захисник, посилаючись наневідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить змінити вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду в частині призначеного покарання, застосувати до засудженого приписи ст. 69 КК, та призначити йому покарання у виді штрафу. Крім того,вказує, що суди не взяли до уваги той факт,що засуджений ОСОБА_4 визнавав свою винуватість у вчиненні кримінального проступку. Зазначає, що підзахисний повністю зрозумів протиправність своєї поведінки, висловив щирий жаль з приводу своїх дій та визнав негативні наслідки своєї поведінки та бажання їх виправити, тобто розкаявся у вчиненому. Також стверджує, що засудженим добровільно відшкодовано потерпілій ОСОБА_6 моральну шкоду в сумі 15 000 грн, однак вищевказана обставина не була взята до уваги судами. Захисник звертає увагу, що суди не врахували, що засуджений має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, є фізичною особою-підприємцем, здійснює господарську діяльність та сплачує податки.

При цьому захисник зазначає, що судами обох інстанцій не враховано ряд обставин, які впливають на можливість застосування до ОСОБА_4 приписів ст. 69 КК. Так, вказує, що ОСОБА_4 за час дії обмежувального припису виконував всі визначені цим приписом вимоги в частині заборони наближатись на відстань ближче ніж 200 метрів до місця проживання (перебування) потерпілої. Також, зазначає, що судами не враховано, що перебування засудженого в квартирі не призводило до порушення інших вимог обмежувального припису, так як ОСОБА_6 з грудня 2021 року по 17 серпня 2022 року не проживала у спірній квартирі, а перебувала у своєї матері, та у вказаний період до спірної квартири не приходила. Стверджує, що суди безпідставно не взяли до уваги, що обвинуваченням встановлено лише один випадок порушення обмежувального припису, коли потерпіла не змогла потрапити до квартири.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи в касаційній скарзі, дослідивши зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Так, суд касаційної інстанції згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку за обставин, установлених місцевим судом, а також правильності кваліфікації його дій за ст. 390-1 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судового рішення в цій частині захисник не оскаржує.

Що стосується призначеного ОСОБА_4 покарання, яке, на думкуйого захисника, є суворим, то суд касаційної інстанції вважає ці доводи безпідставними, з огляду на таке.

Відповідно до положень ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Відповідно до положень ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім передбачених цією статтею випадків, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).

Як слідує з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 , згідно з указаними нормами закону, врахував обставини вчиненого кримінального проступку, дані про особу засудженого (раніше не судимий, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, працевлаштований), відсутність пом`якшуючих покарання обставин та наявність обтяжуючої (вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя/колишнього подружжя), позиції сторони обвинувачення, дійшов висновку про необхідність призначення засудженому покарання у виді арешту на строк, який ближчий до мінімального.

Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд, з дотриманням вимог ст. 419 КПК, перевірив, зокрема доводи захисника щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для ухвалення такого рішення.

Так, апеляційний суд перевірив доводи сторони захисту щодо неврахування місцевим судом обставин щодо визнання винуватості засудженим, його щирого каяття, добровільного відшкодування моральної шкоди потерпілій та перебування на утриманні ОСОБА_4 трьох малолітніх дітей.

Колегія суддів зазначила, що розцінює такі доводи сторони захисту критично, оскільки ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду не було визнано наведені обставини пом`якшуючими у цьому кримінальному провадженні.

Крім того, з вироку місцевого суду вбачається, що цей суд з огляду на заперечення засудженим під час судового розгляду своєї винуватості, а також фактичне визнання обставин, які йому інкримінувалися лише в судових дебатах, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість визнання такої поведінки засудженого як щире каяття, тобто обставиною, що пом`якшує покарання. З цих же підстав місцевий суд дійшов висновку про невизнання ОСОБА_4 своєї винуватості.

Щодо добровільного відшкодування моральної шкоди потерпілій, а також те, що засуджений є фізичною особою-підприємцем, здійснює господарську діяльність та сплачує податки, то ці обставини самі по собі не можуть розцінюватись як такі, що беззаперечно впливають на вид та розмір призначеного засудженому покарання.

Що стосується доводів, що ОСОБА_4 піклується про своїх трьох дітей, то Суд звертає увагу на те, що аліменти він сплачує за рішенням суду. Крім того, з оскаржуваних вироку місцевого суду та ухвали суду апеляційної інстанції вбачається, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 лютого 2022 року (справа № 161/2394/22) ОСОБА_4 видано обмежувальний припис, яким визначено тимчасові обмеження його прав відносно ОСОБА_6 (на час ухвалення цього рішення його дружини), а також його дітей ( ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ), зокрема у виді заборони наближатися на відстань ближче ніж 200 метрів, вести листування, телефонні переговори та контактувати через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб тощо.

Таким чином, визначивши засудженому покарання за вчинений злочин у виді арешту на строк 2 місяці, місцевий суд не порушив вимог статей 65-67 КК, оскільки таке покарання відповідає обставинам справи, характеру й тяжкості вчиненого, є справедливим, а також необхідним і достатнім для попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що судами обох інстанцій не враховано ряд обставин, які впливають на можливість застосування до ОСОБА_4 приписів ст. 69 КК, зокрема, те, що:

- ОСОБА_4 за час дії обмежувального припису виконав всі визначені цим приписом вимоги в частині заборони наближатись на відстань ближче ніж 200 метрів до місця проживання (перебування) потерпілої;

- перебування засудженого в квартирі не призводило до порушення інших вимог обмежувального припису, так як ОСОБА_6 з грудня 2021 року по 17 серпня 2022 року не проживала у спірній квартирі, а перебувала у своєї матері, та у вказаний період до спірної квартири не приходила;

- обвинуваченням встановлено лише один випадок порушення обмежувального припису, коли потерпіла не змогла потрапити до квартири.

Зазначені доводи були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій, які в межах своїх повноважень, досліджуючи фактичні обставини кримінального провадження, встановили винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст. 390-1 КК та, зокрема, врахувавши обставини кримінального провадження, встановлені під час судового розгляду, призначили засудженому покарання наближене до мінімальної межі.

Таке покарання, на думку Верховного Суду, відповідає принципам законності, індивідуалізації, справедливості та співмірності. Підстав вважати його явно несправедливим унаслідок м`якості або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судового рішення, у касаційній скарзі захисник не навів.

Обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

На підставі викладеного, керуючись вказаною нормою, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційної скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2022 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 03 травня 2023 року стосовно ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3