В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" липня 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0008551 від 14.09.2018 року, за обвинуваченням ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Шахтарськ, Донецької області, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, офіційно непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого 25.02.2011 року вироком Центрально-міського районного суду м. Горлівки за ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 71 КК України до покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

потерпілого ОСОБА_12 ,

захисника ОСОБА_13 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_9 , 14 вересня 2018 року, приблизно о 00 годині 30 хвилин, перебуваючи біля нічного клубу «Стрєлка», розташованого по вул. І. Сергієнка, 1, в м. Києві, побачив раніше незнайомого ОСОБА_12 , який відпочивав поруч, маючи при собі мобільний телефон марки «Microsoft», вартістю 3000 гривень та гаманець у якому знаходились грошові кошти у сумі 3300 гривень.

В цей час у ОСОБА_9 виник злочинний умисел на повторне відкрите викрадення чужого майна, яке належить ОСОБА_12 .

Реалізуючи свої злочинні наміри, ОСОБА_9 підійшов до ОСОБА_14 та умисно, з корисливих спонукань, з метою відкритого викрадення чужого майна, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого, почав наносити удари руками та ногами по різним частинах його тулуба, від чого останній втратив рівновагу та упав на асфальт.

Подолавши таким чином волю до опору з боку потерпілого ОСОБА_12 , ОСОБА_9 вирвав з його рук мобільний телефон марки «Microsoft», вартістю 3000 гривень, та дістав з нагрудної кишені куртки гаманець, в якому знаходились грошові кошти в сумі 3300 гривень.

В подальшому, ОСОБА_9 з викраденим майном з місця скоєння кримінального правопорушення зник та розпорядився ним на власний розсуд, чим завдав матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_12 на загальну суму 6300 гривень, однак, в подальшому був затриманий працівниками патрульної поліції, при цьому, частина викраденого майна у нього була вилучена.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України визнав повністю, щиро каявся, та показав суду, що 14.09.2018 року, в вечірній час доби, він разом з колегою ОСОБА_15 відпочивали після роботи, вирішили познайомитись з компанією, де перебували дівчата та хлопець на ім?я ОСОБА_16 . Разом вони пішли до бару, деякий час сиділи випивали пиво та спілкувалися. В цей час, його знайомий ОСОБА_15 вийшов з бару разом з дівчатами, в подальшому, він з ОСОБА_16 вийшли з бару подивитись куди саме пішли дівчата та ОСОБА_15 , однак на вулиці їх не було. ОСОБА_16 взяв його куртку, та почав телефонувати дівчатам, та сваритись з ними по телефону. Він намагався забрати в ОСОБА_16 свою куртку, в них розпочалася сварка, яка переросла у бійку, в ході якої він вдарив його лівою рукою в область лиця, на що потерпілий почав йому погрожувати, він забрав у нього телефон, щоб він нікому не телефонував, та грошові кошти, після чого пішов додому, однак, неподалік бару, його затримали працівники поліції. Протиправні діяння, які ставляться йому у провину, він не оспорює, в скоєному щиро каявся, просив суворо не карати.

Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальному провадженні можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог законодавства. Перевірка доказів на їх недопустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Враховуючи процесуальну позицію обвинуваченого ОСОБА_9 , який визнав свою вину у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, його вина також підтверджується дослідженими в судовому засіданні в їх сукупності доказами, а також показаннями потерпілого та свідка, які попереджалися про кримінальну відповідальність.

Зокрема, допитаний у судовому засіданні, у порядку ст. 353 КПК України, потерпілий ОСОБА_12 , суду показав, що 14.09.2018 року він познайомився з обвинуваченим та його другом у парку, пішли разом до клубу. Оскільки він був у військовій формі, ОСОБА_9 дав йому свою куртку, щоб його пропустили до закладу. Приблизно о 00 години 05 хвилин, вони разом вийшли на вулицю, він віддав йому куртку та почав викликати таксі, однак ОСОБА_9 вдарив його в обличчя, внаслідок чого він впав. Після цього обвинувачений сказав йому, щоб він віддав йому гаманець, в якому було 3000 гривень та телефон, що він і зробив, однак в подальшому товариш ОСОБА_9 повернув йому мобільний телефон. В цей час ОСОБА_9 пішов у невідомому напрямку, він викликав поліцію, яка прибула за 10 хвилин та затримала обвинуваченого. Жодних претензій до обвинуваченого він не має, завдану шкоду йому було відшкодовано.

Допитаний у судовому засіданні, у порядку ст. 352 КПК України, свідок ОСОБА_17 , суду показав, що він разом з обвинуваченим працювали на будівництві. 14.09.2018 року вони вирішили відпочити разом, перебуваючи у парку, познайомилися з потерпілим та дівчатами, які запропонували піти до кафе «Стрєлка», яке знаходилося неподалік. Оскільки потерпілий був у військовій формі, ОСОБА_9 запропонував йому свою кофту. Деякий час вони відпочивали разом в кафе, після чого вийшли на вулицю, потерпілий почав викликати таксі в цей час між ним та ОСОБА_9 виникла сутичка, про що саме вони спілкувались він не чув, оскільки стояв осторонь, однак бачив як ОСОБА_9 взяв у ОСОБА_12 мобільний телефон, після чого почалась штовханина в ході якої ОСОБА_9 вдарив потерпілого, після чого останній впав на землю. В цей час він побачив як ОСОБА_9 забрав у потерпілого гаманець, на що зробив йому зауваження, однак ОСОБА_9 почав тікати, він намагався його наздогнати, однак це йому не вдалось, після чого він направився додому. За декілька хвилин його зупинили працівники поліції для встановлення особи, потім з`ясувалось, що ОСОБА_9 затримали.

Також, з досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо у ракурсі із отриманими висновками, тобто докладними описами проведених експертом досліджень та зроблених за їх результатами висновків, які суд дослідив у порядку § 3 Глави 28 Розділу IV КПК України, в їх системному зв`язку, судовим слідством встановлено, що обставини регламентовані ст. 91 вказаного Кодексу, є дійсними та доведеними у повній мірі.

Дані, регламентовані ст. 91 КПК України, встановлені також і з урахуванням висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, відображеного у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 22.03.2018 року у справі № 521/11693/16-к, а саме: судом встановлено, що обставини, визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як-то:

- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 14.09.2018 року, згідно якого було прийнято усну заяву від ОСОБА_12 про те, що 14.09.2018 року, близько 00 години 30 хвилин, за адресою: м. Київ, вул. Пражська, 4, малознайомий чоловік побив його та забрав гаманець з грошовими коштами та мобільний телефон "Майкрософт" (том 1 а. п. 62);

- протоколом огляду місця події від 14.09.2018 року, згідно якого об?єктом огляду є вкрита грунтом ділянка місцевості, яка знаходиться в сквері по вул. Астраханська, 1/1, що у м. Києві, на якій знаходився гаманець коричневого кольору, поруч з яким банківська картка «Приват банк» № НОМЕР_1 . Крім цього, на вказаній ділянці місцевості знаходився громадянин ОСОБА_12 , який повідомив, що дані картка та гаманець належать йому. Крім того, під час огляду громадянин ОСОБА_12 надав для огляду належний йому мобільний телефон марки "Майкрософт". Під час огляду були присутні громадянин ОСОБА_9 та громадянин ОСОБА_17 , під час якого останній повідомив, що даний телефон він забрав у ОСОБА_9 та повернув ОСОБА_12 (том 1 а. п. 70-71);

- протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 14.09.2018 року, складений слідчим СВ Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_18 у приміщенні ВП-2 управління Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві про те, що 14.09.2018 року, о 00 годині 40 хвилин було затримано ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення (том 1 а. п. 72-74);

- протоколом обшуку від 14.09.2018 року та додатку до протоколу, згідно якого об?ктом огляду є вкрита грунтом ділянка місцевості, яка знаходиться в сквері по АДРЕСА_3 (том 1 а. п. 75-78, 80);

- протоколом огляду місця події від 14.09.2018 року, згідно якого об?єктом огляду є службове приміщення кабінету № НОМЕР_2, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Ю.Поправки, 14-А, в ході якого громадянин ОСОБА_12 , у присутності двох понятих, надав для огляду мобільний телефон марки "Майкрософт" та вказав , що вказаний мобільний телефон в нього викрав чоловік на ім?я ОСОБА_19 (том 1 а. п. 81-82);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 14.09.2018 року, в ході якого потерпілий ОСОБА_12 , знаходячись у сквері за адресою: АДРЕСА_4 , показав місце події та розповів про обставини, а саме як підозрюваний ОСОБА_9 наносив йому удар в обличчя та повалив на землю, після чого відібрав телефон та гаманець із грошовими коштами (том 1 а. п. 83-85, 79);

- постанова про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 14.09.2018 року, якою грошові кошти у розмірі 1885 гривень, мобільний телефон марки "Майкрософт" та гаманець було визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні, та передано потерпілому ОСОБА_12 на відповідальне зберігання (том 1 а. п. 86).

Крім того, судом досліджені документи, що характеризують особу ОСОБА_9 (том 1 а. п. 93-106, том 2 а. п. 36-49) та досліджено в порядку ст. 359 КПК України в судовому засіданні відеозаписи.

Відповідно до ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Зокрема, згідно зі ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Наведені вище докази, в їх сукупності, суд визнає належними та допустимими у розумінні діючого кримінального процесуального законодавства.

Гарантією виконання органом досудового розслідування вимог ст. 9 КПК України є використання всіх джерел доказування, збирання та закріплення кожного доказу у суворій відповідності з вимогами кримінально-процесуального закону. Порушення вимог закону при отриманні доказу виключає використання останнього, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях.

В ході судового розгляду суд безпосередньо, всебічно та повно дослідив зазначені вище докази, що містяться в матеріалах кримінального провадження, і встановив правильність збору стороною обвинувачення та закріплення кожного з них.

Крім того, жодної із передбачених законом обставин для визнання вказаних доказів недопустимими судом не констатовано та в ході кримінального провадження не встановлено, як і порушень фундаментальних прав і свобод обвинуваченого ОСОБА_9 , гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, при проведенні досудового розслідування та збиранні і оформленні доказів стороною обвинувачення.

В судовому засіданні судом забезпечено дотримання вимог ст. ст. 22, 23, 26 КПК України щодо змагальності сторін, диспозитивності, оскільки досліджені усі докази, надані сторонами.

Суд, оцінюючи показання потерпілого ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_17 вважає їх послідовними, оскільки, допитані у судовому засіданні, вони давали чіткі та логічні покази, деталізуючи їх, вони повністю відповідають фактичним обставинам справи та дослідженим доказам. Суд розцінює їх як достовірні, приймає як доказ вини обвинувачених і вважає, що вони в сукупності з іншими дослідженими судом доказами можуть бути покладені в основу обвинувального вироку по справі.

Таким чином, на думку суду, обставин, регламентованих ст. 87 КПК України, в ході судового розгляду встановлено не було.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого.

Проаналізувавши всі докази, суд приходить до висновку, що надані стороною обвинувачення докази в їх сукупності, повністю підтверджують дані про місце, час, спосіб, мотив та обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Згідно з ч. 2 ст. 8 КПК України та ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд при розгляді даного кримінального провадження враховує усталену практику ЄСПЛ, зокрема, викладену в рішеннях ЄСПЛ по справах «Кобець проти України», «Коробов проти України» та «Ушаков проти України» щодо концепції доведення вини «поза розумним сумнівом» та вважає, що стороною обвинувачення в повній мірі доведено винуватість обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні ним кримінального правопорушення, належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами у кримінальному провадженні «поза розумним сумнівом», що також узгоджується із положеннями ст. 94 КПК України, які в повній мірі дають змогу суду зробити переконливий висновок щодо притягнення до кримінальної відповідальності обвинуваченого.

Згідно з ч. 1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд, зокрема, повинен вирішити такі питання: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини, ст. 62 Конституції України і норм КПК України, кожна людина має право на справедливий розгляд справи, ніхто не може бути підданий кримінальному покаранню поки не буде визнаний винним в законному порядку; обвинувачення не може ґрунтуватися на отриманих незаконним шляхом доказах чи припущеннях, а обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановлюється лише за умови, якщо під час судового розгляду вина підсудного у скоєнні конкретного злочину повністю доведена.

Зокрема, суд враховує, що кваліфікація злочину це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України.

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд кваліфікує дії ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Таким чином реалізується принцип невідворотності кримінального покарання за вчинений злочин.

Згідно з вимогами КК України та постанови Пленуму Верховного Суду № 8 від 12.06.2009 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», покарання, призначене судом, має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження вчинення ними нових злочинів.

Крім того, ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»(далі - Європейський суд) передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як у справі «Бакланов проти росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

При обранні виду та міри покарання суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_9 , відповідно до ст. 66 КК України суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, про що свідчить поведінка обвинуваченого під час досудового розслідування та в суді, добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_9 відповідно до ст. 67 КК України судом не встановлено.

Суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_9 на обліку у лікаря-психіатра та нарколога не перебуває, характеризується задовільно, стан здоров`я, спосіб життя: одружений, має на утриманні малолітню дитину, яка має хронічні захворювання; ступінь тяжкості вчиненого злочину, а саме класифікацію за ст. 12 КК України, яка визначається не тільки положеннями ст. 12 КК України, виходячи з формального критерію та виду і розміру покарання, а і фактичними обставинами, при яких було вчинено злочин; суспільна небезпечність; обставини вчинення кримінальних правопорушень, відношення обвинуваченого до вчиненого; особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали. Крім того, відповідно до заяви потерпілого ОСОБА_12 , шкоду йому відшкодовано, жодних претензій до обвинуваченого не має, просить не обирати останньому міру покарання, яка пов`язана із позбавленням волі.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_9 покарання у межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

На підставі викладеного, враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 17.10.2019 року у справі №205/7091/16-к, з урахуванням відсутності обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, наявність у нього на утриманні малолітньої дитини, яка має хронічні захворювання, неофіційно працює, поведінку після вчинення злочину, конкретні обставини справи, суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливе без реального відбування покарання, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, і таке покарання буде необхідним та достатнім для його виправлення і досягнення інших цілей покарання.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винних. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину, так як категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Запобіжний захід ОСОБА_9 не обирався.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Питання про долю речових доказів у кримінальному проваджені суд вирішує згідно положень ст. 100 КПК України.

Враховуючи вищевикладене, керуючись положеннями Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. ст. 368-371, 373-374, 376, 395 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_9 визнати винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк - 2 (два) роки.

Відповідно до ст. 76 КК України, у зв`язку із звільненням від відбування покарання з випробуванням, покласти на засудженого ОСОБА_9 обов`язки повідомляти органи пробації про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтися для реєстрації в органи пробації.

Запобіжний захід ОСОБА_9 не обирався.

Речові докази: грошові кошти у розмірі 1885 гривень, мобільний телефон марки "Майкрософт" та гаманець, які передано потерпілому ОСОБА_12 на відповідальне зберігання - залишити у його власності.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити прокурору, обвинуваченому та його захиснику, а також направити для відома потерпілому. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м.Києва шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя