Номер провадження: 11-сс/813/1227/23
Справа № 947/7384/23 1-кс/947/8590/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

підозрюваної ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 06 липня 2023 року про відмову в застосуванні до підозрюваної ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та застосування до неї запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000175 від 11 лютого 2023 року за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 06 липня 2023 року було відмовлено в задоволенні клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 про застосування до ОСОБА_8 , підозрюваної у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, запобіжного заходу у виді тримання під вартою та до неї застосований запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 ,

Крім того на підозрювану покладені обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України.

Строк дії ухвали до 01 вересня 2023 року включно.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу та постановити нову, якою задовольнити клопотання слідчого про застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

В якості альтернативного запобіжного заходу прокурор просив визначити розмір застави - 744 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 1 996 896 гривень.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту не зможе забезпечити виконання підозрюваною покладених на неї процесуальних обов`язків.

Крім того вважає, що підозрювана може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, оскільки на теперішній час не встановлені всі особи причетні до вчинення злочину.

Захисник ОСОБА_7 подала заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких просила відмовити в її задоволенні.

Позиції учасників апеляційного провадження

Прокурор ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Захисник ОСОБА_7 та підозрювана ОСОБА_8 заперечували проти задоволення апеляційної скарги. Просили залишити оскаржену ухвалу слідчого судді без змін.

Заслухавши учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали судового провадження за клопотанням слідчого та доводи, наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Згідно з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Слід зазначити, що найбільш значущою гарантією прав людини, встановленою ст.29 Конституції України, є право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї статті передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суддя-доповідач апеляційного суду вважає за необхідне застосувати Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Згідно з приписами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Вирішуючи питання про наявність обґрунтованої підозри поняття якої не міститься в національному законодавстві, слід виходити з його визначення наведеного в практиці Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що наявність «обґрунтованої підозри» у вчиненні правопорушення передбачає «наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла-таки вчинити злочин». Вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, №182), (Erdagoz v. Turkey (Ердагоз проти Туреччини).

Апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про те, що підозра ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, є обґрунтованою.

Так, органом досудового розслідування ОСОБА_8 підозрюється в організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями, сприяння їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів, вчиненого за попередньою змовою групою осіб з корисливих мотивів, за обставин викладених у клопотанні слідчого.

Апеляційний суд зазначає, що обґрунтованість підозри ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, підтверджується долученими до клопотання слідчого доказами, зокрема: протоколами допитів свідків, протоколами проведення негласних слідчих (розшукових) дій, протоколами оглядів речей та документів, протоколами обшуків та іншими матеріалами кримінального провадження в сукупності.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі досудового розслідування вказані докази є вагомими та достатніми для обґрунтування підозри ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення.

При цьому, відповідно до статей 89, 94 КПК України та Глави 28 КПК України питання про встановлення вини підозрюваного у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, оцінка зібраних доказів на предмет їх достовірності і допустимості відноситься до компетенції суду за наслідками судового розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення, а підстав для визнання доказів недопустимими, відповідно до ст.87 КПК України в ході апеляційного розгляду не встановлено.

Апеляційний суд погоджується з думкою слідчого судді про те, що, враховуючи обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, тяжкість покарання, що загрожує підозрюваній у разі визнання її винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, яке їй інкримінується, враховуючи суспільно-небезпечний характер такого діяння, вчиненому в умовах воєнного стану, а також характеризуючи дані підозрюваної, що свідчить про наявність ризику, передбаченого п.1) ч.1 ст.177 КПК України, а саме можливого переховування підозрюваної від органу досудового розслідування та суду.

Разом з тим, слідчий суддя вважав такий ризик мінімальним, так як підозрювана не переховувався від органу досудового розслідування, має постійне місце проживання в м.Одесі.

Крім того, слідчий суддя обґрунтовано зазначив про існування ризику, передбаченого п.2) ч.1 ст.177 КПК, що підозрювана ОСОБА_8 може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, які наразі не виявлені органом досудового розслідування та які використовувались для виготовлення підробленого паспорту громадянина України із серією та номером: НОМЕР_1 , на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому була вклеєна фотокартка ОСОБА_11 .

Також суд першої інстанції вважав доведеним ризику незаконного впливу на свідків передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки підозрювана може незаконного впливати на свідків з метою зміни ними свідчень у ході судового розгляду кримінального провадження у подальшому, впливати на свідків, яких ще не допитано для дачі ними неправдивих свідчень, які її виправдовують, або впливати на інших осіб, які можуть бути допитані.

Крім того, апеляційний суд вважає вірними висновки слідчого судді про існування ризику передбаченого п.5) ч.1 ст.177 КПК, що підозрювана ОСОБА_8 може продовжити вчиняти кримінальні правопорушення, пов`язані з незаконним переправленням осіб через державний кордон України, враховуючи обізнаність про місце розташування офіційних пунктів пропуску через державний кордон України, крім того, остання офіційно ніде не працевлаштована та не має постійного джерела доходу.

Разом з тим, слідчий суддя вважав, що стороною обвинувачення в судовому засіданні не доведено наявність ризику передбаченого п.4) ч.1 ст.177 КПК України, а тому апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що підозрювана може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Водночас, при встановленні наявності ризиків, необхідністю запобігти яким може обґрунтовуватися обрання підозрюваній особі запобіжного заходу, необхідно виходити із загальних тверджень про наявність певного ризику, передбаченого тим чи іншим пунктом ч. 1 ст. 177 КПК, а існування кожного визнаного ризику має підтверджуватися конкретними фактами, наявність яких має бути переконливо продемонстрована. Зокрема, такий висновок вбачається зі змісту п. п. 85, 86 рішення Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Макаренко проти України» (Makarenko v. Ukraine) від 30.01.2018, в якому суд вказав, що «До обґрунтувань, які відповідно до практики Суду вважаються «відповідними» та «достатніми» доводами, входять такі підстави, як небезпека переховування від слідства, ризик чинення тиску на свідків або фальсифікації доказів, ризик змови, ризик повторного вчинення злочину, ризик спричинення порушення громадського порядку, а також необхідність захисту затриманого», «…. Аргументи на користь чи проти звільнення не повинні бути «загальними та абстрактними». Якщо законодавство передбачає презумпцію щодо факторів, які стосуються підстав продовження тримання під вартою, то існування конкретних фактів, що переважають принцип поваги до особистої свободи, має бути переконливо продемонстровано».

При цьому, оцінюючи кожен факт, викладений на підтвердження заявлених стороною обвинувачення ризиків, необхідно оцінювати його у контексті чинників, перелічених у ч. 1 ст. 178 КПК. Вказане вбачається не лише зі змісту відповідної норми, але й практики ЄСПЛ. Зокрема, у п. 58 рішення ЄСПЛ у справі «Бекчієв проти Молдови» (Becciev v. Moldova), заява №9190/03 від 04.10.2005, зазначено: «… Ризик втечі має оцінюватися судом у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню».

Під час апеляційного розгляду було встановлено, що з моменту застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, остання належним чином виконувала покладені на неї процесуальні обов`язки та не намагалася переховуватись від органу досудового розслідування та суду.

Статтею 178 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців, репутацію підозрюваного, обвинуваченого, тощо.

Так, ОСОБА_8 має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ., має на утриманні малолітню дитину 2016 року народження, що свідчить про наявність у неї міцних соціальних зв`язків.

Крім того. ОСОБА_8 раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, здала слідчому на зберігання свій закордонний паспорт.

Відповідно до правової позиції ЄСПЛ у справі «Манчіні проти Італії», за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюються до позбавлення волі для цілей статті 5 Конвенції.

При оцінці можливості застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, враховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, апеляційний суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний при застосуванні до нього більш м`якого запобіжного заходу обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на нього процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена пунктами 1-5 частини 1 статті 177 КПК, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Під час апеляційного розгляду прокурор не довів та не зміг обґрунтувати, чому інші більш м`які запобіжні заходи, а ніж тримання під вартою не зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України та не забезпечать належної процесуальної поведінки підозрюваної ОСОБА_8 .

При цьому, апеляційний суд, оцінюючи наведені прокурором під час апеляційного розгляду підстави для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , прийшов до переконання, що наведені доводи є по суті припущеннями, які не ґрунтуються на певних фактах чи обставинах.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що застосований до підозрюваної ОСОБА_8 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, з покладенням на неї обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, являється необхідним та достатнім в даному випадку для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваної ОСОБА_8 під час досудового розслідування.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчим суддею на підставі повного та всебічного дослідження обставин провадження та, відповідно до приписів кримінального процесуального закону зроблений висновок про відсутність підстав для застосування до підозрюваної ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Частиною 3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги прокурора ОСОБА_6 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржену ухвалу слідчого судді - без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 181, 193, 194, 309, 376, 405, 407, 418, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 06 липня 2023 року про застосування до підозрюваної ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000175 від 11 лютого 2023 року за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4