Провадження №: 1-кс/755/2162/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"31" липня 2023 р. м. Київ Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого в ОВС 1 відділу СУ ГУ СБУ та АР Крим ОСОБА_3 про накладення арешту на майно, у рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000087 від 17.04.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України,

за участю: слідчого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

Слідчий в ОВС 1 відділу СУ ГУ СБУ та АР Крим ОСОБА_3 , за погодженням із прокурором прокуратури АР Крим та м. Севастополя ОСОБА_4 , звернувся до суду в рамках кримінального провадження № 0000087 від 17.04.2023 року з клопотанням про накладення арешту на майно.

В обґрунтування клопотання слідчий посилається на те, що внаслідок загострення політико-соціальної напруженості в Україні в період 19-22 лютого 2014 року (розстріли на Майдані Незалежності у м. Києві, втеча ОСОБА_5 ) проросійські політичні та інші організації і об`єднання, підтримувані Російською Федерацією (далі рф), активізували свою антиукраїнську діяльність, спрямовану на ескалацію ситуації, що склалася, особливо у південно-східних областях України, Автономній Республіці Крим (далі АР Крим) та м. Севастополі.

В АР Крим та м. Севастополі 03.02.2014 року пройшов ряд мітингів проросійських сил, у ході яких організатори та політичні діячі публічно закликали до насильницької зміни конституційного ладу та до захоплення державної влади в Криму. Того ж дня лідер партії «Русский блок» ОСОБА_6 заявив про створення з числа добровольців загонів самооборони.

Вказані загони так званої «Самообороны Крыма» спільно із кадровими військовослужбовцями рф (як тими, що дислокувались на базі Чорноморського Флоту рф відповідно до двосторонніх договорів між Україною та рф, так і тими, що незаконно переправились з території рф) забезпечили захоплення адміністративних будівель України, блокування українських військових частин та організацію і проведення незаконного «референдуму щодо самовизначення Криму» на території Криму, що в подальшому публічно підтвердили найвищі керівники росії, включно з Президентом рф путіним в.в. (далі президент рф)

У період з кінця лютого 2014 року по початок березня 2014 року зазначеними підрозділами збройних сил рф було блоковано та захоплено будівлі Верховної ради АР Крим (м. Сімферополь, вул. К. Маркса, буд. 18), Ради міністрів АР Крим (м. Сімферополь, просп. Кірова, буд. 13), будівлі органів державної влади та місцевого самоврядування, приміщення та підрозділи МВС України, військові об`єкти ЗС України, ГУР МО України, ВМФ України.

Таким чином, з 20.02.2014 року рф здійснила окупацію території України півострова Крим із застосуванням збройних сил, військових підрозділів та парамілітарних утворень. При цьому, сам факт окупації АР Крим був засуджений як міжнародною спільнотою, так і законодавством України та набув широкого висвітлення в офіційних виданнях та медійному просторі.

Так, 06.03.2014 року в приміщенні Верховної Ради АР Крим у порушення ч. 2 ст. 2, ст. 73, п. 2 ч. 1 ст. 85, ст. 132, Конституції України та п. 2 ч. 3 ст. 3, ст. ст. 6, 18, 27 Закону України «Про всеукраїнський референдум» депутатами Верховної Ради АР Крим прийнято незаконну постанову № 1702-6/14 «О проведении общекрымского референдума», згідно з якою 16.03.2014 року мав відбутися так званий «референдум», на який винесли питання входження АР Крим та м. Севастополя до складу російської федерації на правах суб`єкта федерації. Надалі, 06.03.2014 року Севастопольська міська рада на позачерговій сесії прийняла рішення № 7151 з аналогічним змістом.

Відповідно до зазначених постанов, 16.03.2014 року проведено незаконний референдум із заздалегідь відомим та підконтрольним рф результатом, який в подальшому став формальною підставою для прийняття незаконного рішення про включення до складу рф території АР Крим і міста Севастополя на правах суб`єктів федерації.

Конституційний суд України своїм рішенням № 2-рп/2014 у справі № 1-13/2014 16.03.2014 року визнав постанову ВР АР Крим від 06.03.2014 року № 1702-6/14 неконституційною.

У подальшому, 17.03.2014 року депутатами Верховної Ради АР Крим, в порушення ч. 2 ст. 2, ст. 73, п. 2 ч. 1 ст. 85, ст. 132, Конституції України, прийнято постанову № 1745-6/14 «О независимости Крыма», згідно з якою на підставі Декларації про незалежність Республіки Крим і міста Севастополя, прийнятої на позачерговому пленарному засіданні Верховної Ради АР Крим 11.03.2014 року та позачерговому пленарному засіданні Севастопольської міської ради 11.03.2014 року, створено нелегітимне державне утворення «Республика Крым».

Рішенням Конституційного суду України № 3-рп/2014 у справі від 20.03.2014 року № 1-15/2014 згадану вище «Декларацію про незалежність Республіки Крим і міста Севастополя» визнано неконституційною.

Так, 18.03.2014 року між рф та представниками нелегітимного державного утворення «Республика Крым» підписано договір про входження території АР Крим та м. Севастополя до складу рф.

У подальшому, 20.03.2014 року Державною Думою рф прийнято Федеральний конституційний закон від 21.03.2014 року № 6-ФКЗ «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов Республики Крым и города федерального значения Севастополя».

Згідно з вказаним законом, АР Крим та м. Севастополь, всупереч Хартії ООН від 26.06.1945 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією від 01.04.1999 року, Договору між Україною і рф про українсько-російський державний кордон від 20.04.2004 року, увійшли до складу рф.

Збройна агресія рф розпочалася з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств рф, а також шляхом організації та підтримки терористичної діяльності.

Відповідно до пунктів "а", "b", "c", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року застосування Російською Федерацією збройної сили проти України становить злочин збройної агресії та грубо порушує Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року та Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією від 31 травня 1997 року.

Згідно з ст. ст. 1-3 Конституції України, Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканою. Людина, її життя, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року, зокрема ст. ст. 1- 3 визначено, що сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя є тимчасово окупованою внаслідок збройної агресії рф з 20.02.2014 року.

Вказані обставини також підтверджуються Звітом офісу прокурора міжнародного кримінального суду від 04.12.2017 року, згідно з яким на тимчасово окупованій території України розпочався та триває збройний конфлікт між Україною та рф, Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН про територіальну цілісність України № 68/262, згідно якої територія України є цілісною та недоторканою, Резолюцією Парламентської асамблеї ради Європи № 2168, згідно з якою рф визнається державою-агресором.

Відповідно до прийнятого 18 січня 2018 року Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» рф чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань рф.

Так, 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Президент України видав Указ № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про введення військового стану в Україні» №2002-ІХ від 24.02.2022 року та строк дії якого Указом Президента України від 12 серпня 2022 року № 573/2022 продовжено з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року на 90 діб.

З метою реалізації політики окупації та остаточного приєднання тимчасово окупованої території АР Крим та м. Севастополь до складу рф, а також придушення спротиву проукраїнського населення Криму, вищим керівництвом рф було прийнято низку «законів та підзаконних нормативних актів», якими незаконно створено так звані судові, правоохоронні органи та органи місцевого самоврядування Республіки Крим.

Так, відповідно до «ч. 4 ст. 16 Закона Республики Крым от 29 мая 2014 года № 5-ЗРК "О системе исполнительных органов государственной власти Республики Крым" (Назначение на должность и освобождение от должности членов Совета министров Республики Крым)»: Міністри призначаються на посаду Головою Ренспубліки Крим. Згідно з «ч.8 ст. 45 зазначеного закону (Задачи, компетенция, структура, организация деятельности исполнительного органа государственной власти Республики Крым)»: Керівники виконавчих органів державної влади Республіки Крим призначаються на посаду та звільняються з посади Головою Республіки Крим відповідно до Конституції Республіки Крим.

Згідно з «ст. 7 Закона Республики Крым от 29 мая 2014 года № 9-ЗРК "О государственных должностях Республики Крым": передбачено фінансування та майно виконавчих органів державної влади Республіки Крим».

Також, відповідно до положень законодавства рф, а саме «п.14, ч.1 ст. 64, ст. 65, ч. 2 ст.82 Конституции Республики Крым:

- Глава Республіки Крим: призначає на посаду та звільняє з посади міністрів та керівників інших органів виконавчої влади Республіки Крим відповідно до Конституції Республіки Крим (п.14, ч.1 ст. 64)».

1. Глава Республіки Крим на підставі та на виконання Конституції Російської Федерації, федеральних законів, указів Президента російської федерації, постанов Уряду російської федерації, цієї Конституції та законів Республіки Крим видає укази та розпорядження, обов`язкові для виконання на всій території Республіки Крим.

2. Укази та розпорядження Глави Республіки Крим не повинні суперечити Конституції російської федерації, федеральним законам, указам Президента російської федерації, постановам Уряду російської федерації, цієї Конституції та законам Республіки Крим.

3. Правові акти Глави Республіки Крим, а також нормативні правові акти органів виконавчої влади Крим направляються до Державної Ради Республіки Крим у строки, встановлені законом Республіки Крим.

4. Державна Рада Республіки Крим вправі звернутися до Глави Республіки Крим або до органів виконавчої влади Республіки Крим з пропозицією про внесення змін до актів, зазначених у частині 3 цієї статті, або про їх скасування, а також вправі оскаржити зазначені акти в судовому порядку або в установленому порядку звернутися до Конституційного Суду російської федерації із запитом про відповідність Конституції російської федерації зазначених нормативних правових актів (ст. 65).

- Глава Республіки Крим призначає на посади та звільняє з посади міністрів та керівників інших органів виконавчої влади Республіки Крим відповідно до Конституції Республіки Крим (ч. 2 ст.82).

Зокрема, досудовим розслідуванням встановлено, що громадянин України ОСОБА_7 протягом 1998-2014 років працював у правоохоронних органах України, а саме: в органах внутрішніх справ та в органах прокуратури.

Незважаючи на це, у ОСОБА_7 , у невстановлених досудовим розслідуванням обставинах, виник та сформувався стійкий злочинний намір, спрямований на зайняття посад, пов`язаних з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території півострова Крим, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.

Так, ОСОБА_7 , маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду для усвідомлення фактів анексії АР Крим з боку рф, з 2018 року надав згоду й добровільно працював на різних посадах у т.зв. «Министерстве жилищно-коммунального хозяйства НОМЕР_1 Крым».

Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на добровільне зайняття посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій у незаконних органах влади, ОСОБА_7 у 2023 році, але не пізніше 10.03.2023 року (більш точна дата в ході досудового розслідування невстановлена), діючи з прямим умислом та усвідомлюючи протиправний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, всупереч врегульованим чинним законодавством України суспільним відносинам у сфері національної безпеки України, перебуваючи на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, на підставі поданої особисто ним заяви, указом т.зв. «Главы Республики Крым» від 10.03.2023 року був призначений на посаду т.зв. «начальника Инспекции по жилищному надзору Республики Крым, главного государственного жилищного инспектора Республики Крым», чим виконав всі необхідні дії, спрямовані на доведення свого злочинного умислу до кінця та де й на цей час здійснює свою протиправну діяльність, шляхом виконання організаційно-розпорядчих, адміністративно-господарських функцій і ведення пропагандистської політики серед населення окупованої території.

Серед іншого встановлено, що ОСОБА_7 , сприяє зміцненню окупаційної влади рф на ТОТ АР Крим, здійснюючи організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції у т.зв. «Инспекции по жилищному надзору Республики Крым».

Зокрема, встановлено, що ОСОБА_7 впроваджує державну політику країни-агресора на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим та як керівник т.зв. «Инспекции по жилищному надзору Республики Крым» бере безпосередню участь у підготовці рішень т.зв. «Совета министров Республики Крым» та забезпечує їх виконання у межах повноважень Інспекції, видає накази нормативного характеру, бере учать у заходах, метою яких є проведення активної російської пропагандистської діяльності, здійснення впливу на формування інформаційного проросійського простору серед населення АР Крим, шляхом просування проросійських наративів, що є складовою внутрішньополітичної стратегії російської федерації на окупованих територіях.

Своїми умисними діями ОСОБА_7 сприяв та сприяє реалізації політики окупаційної влади рф на тимчасово окупованій території АР Крим та м. Севастополя.

Таким чином, 16.05.2023 року складено повідомлення про підозру ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111 КК України колабораційна діяльність, тобто добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.

У зв`язку з тривалою відсутністю ОСОБА_7 за місцем проживання, повідомлення про підозру та повістки про виклик опубліковано в редакції газети «Урядовий Кур`єр» та на сайті Офісу Генерального прокурора в розділі «Повістки», в спосіб, передбачений ч. 2 ст. 135 та ч. 1 ст. 278 КПК України. Проте, ОСОБА_7 за вказаними повістками не прибув, причин неприбуття та жодних заяв чи клопотань про перенесення часу проведення процесуальних дій до органу досудового розслідування не надав. У зв`язку із викладеним у органу досудового розслідування існують вагомі підстави вважати, що останній переховується від органу досудового розслідування та суду.

Слідчий у клопотанні зазначає, що санкція кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, в якому обґрунтовано підозрюється ОСОБА_7 , передбачає можливість конфіскації майна, як виду покарання.

Згідно з інформацією з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно у громадя ОСОБА_7 на праві приватної власності перебуває житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Застосування зазначених обмежень надасть змогу зберегти майно, унеможливить його подальше приховання, відчуження, та забезпечить можливість здійснити конфіскацію майна як виду покарання.

Таким чином, з метою запобігання можливості відчуження цього майна та недопущення виведення його з-під арешту, необхідно накласти арешт із забороною вчиняти будь-які дії щодо його відчуження..

Слідчий у судовому засіданні підтримав клопотання та просив його задовольнити.

У судове засідання, призначене на 25.07.2023 року, власник майна та представник власника майна не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомленні належним чином, однак суд відклав розгляд клопотання на 31.07.2023 року і повторно їх викликав у судове засідання. У судове засідання, призначене на 31.07.2023 року, власник майна з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 31.07.2023 року представник власника майна подав до суду клопотання про розгляд клопотання слідчого про арешт майна без його участі.

Їх неявка відповідно до ч. 1 ст. 172 КПК України не перешкоджає розгляду клопотання.

Слідчий суддя, вислухавши слідчого, вивчивши клопотання, дослідивши матеріали додані до клопотання, дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно частини другої вказаної статті КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону. Відповідно до ч. 5 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна. Тобто, накладення арешту на майно фізичної особи, з метою його конфіскації як виду покарання, можливе у випадку здійснення провадження щодо такої фізичної особи та за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може застосувати до фізичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Судом було встановлено, що 17.04.2023 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000087 були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України.

18.05.2023 року старшим слідчим 1 відділу СУ ГУ СБУ та АР Крим ОСОБА_8 складено повідомлення про підозру ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за ч. 5 ст. 111-1 КК України.

У зв`язку з тривалою відсутністю ОСОБА_7 за місцем проживання, повідомлення про підозру опубліковано в редакції газети «Урядовий Кур`єр» та на сайті Офісу Генерального прокурора в розділі «Повістки», у спосіб, передбачений ч. 2 ст. 135 та ч. 1 ст. 278 КПК України.

Постановою старшого слідчого 1 відділу СУ ГУ СБУ та АР Крим ОСОБА_8 від 26.05.2023 року ОСОБА_7 оголошено у розшук.

Постановою старшого слідчого 1 відділу СУ ГУ СБУ та АР Крим ОСОБА_8 від 26.05.2023 року досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000087 зупинено.

Постановою слідчого в ОВС 1 відділу СУ ГУ СБУ в АР Крим ОСОБА_3 від 21.07.2023 року досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000087 відновлено.

У судовому засіданні слідчим суддею не встановлено, що клопотання суперечить вищезазначеним вимогам КПК України, тобто не містить правових підстав для арешту майна, достатності доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, вказівки на розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження або не є пропорційним, тобто не відповідає тяжкості правопорушення і становитиме особистий і надмірний тягар для володільця майна.

Стаття 41 Конституції України гарантує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності і право приватної власності є непорушним.

Аналогічні гарантії захисту права власності містяться у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року, згідно якого ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

У своєму рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява № 19336/04 п. 168, Європейський суд з прав людини також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. The United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Згідно ч. 4 ст. 173 КПК України у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Як вбачається з матеріалів клопотання згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у власності підозрюваного ОСОБА_7 знаходиться житлове приміщення, а саме: квартира, за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи вищенаведене, та те, що вказане у клопотанні майно може підлягати конфіскації, оскільки ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, санкція якої передбачає додаткове покарання у виді конфіскації майна, тому слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання про накладення арешту на це майно є підставним та підлягає до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 170-173, 175,309, 372, 392, 532 КПК України, слідча суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого в ОВС 1 відділу СУ ГУ СБУ та АР Крим ОСОБА_3 про накладення арешту на майно, у рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000087 від 17.04.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України задовольнити. Накласти арешт на майно, власником якого на праві приватної власності є громадянин України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Заборонити державним реєстраторам та органам державної реєстрації прав (в тому числі, але не виключно Міністерству юстиції України та його територіальним органам), виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській міській, районним у місті Києві державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора, вчиняти реєстраційні дії щодо житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокуратуру АР Крим та м. Севастополя.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з моменту її оголошення.

Роз`яснити сторонам кримінального провадження, що підозрюваний, захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за їх клопотанням, якщо вони доведуть, що в подальшому в застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Слідчий суддя ОСОБА_1