Справа № 202/4298/14-к
Провадження № 1-кп/206/3/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2023 р. Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

при секретареві ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

захисника обвинуваченої ОСОБА_6

адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі клопотання обвинуваченої ОСОБА_5 про визнання доказів недопустимими в рамках розгляду кримінального провадження № 0000148 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 301 КК України та ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 301 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Самарського районного суду м. Дніпропетровська перебуває обвинувальний акт по кримінальному провадженню за обвинуваченням ОСОБА_4 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 301 КК України та ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 301 КК України.

Обвинувачена ОСОБА_5 заявила клопотання про визнання доказів недопустимими, а саме:

-висновок експерта № 625-10 від 17 березня 2010 року;

-договір оренди № 966 від 25 вересня 2009 року;

-протокол виїмки договору оренди від 10 березня 2010 року нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 ;

-протокол впізнання обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 свідками ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ;

-висновок експерта № 70/40-206 від 15 травня 2015 року;

-висновок експерта № 3 від 24 січня 2013 року;

-висновок експерта № 895 від 14 грудня 2009 року;

-протокол обшуку від 20 листопада 2009 року;

-протоколи допитів свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 .

Прокурор не вбачав підстав для задоволення клопотання, просив відмовити у його задоволенні.

Захисник обвинуваченої ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 не заперечував протии задоволення клопотання.

Обвинувачений ОСОБА_4 наголосив на тому, що він не вважає себе обвинуваченим, оскільки обвинувальний акт в нього відсутній, а той, що розглядається в судовому засіданні взагалі не містить вірних його даних.

Суд, вислухавши думку учасників судового провадження, приходить до наступного висновку.

Відповідно до п. 8 Перехідних положень КПК України, допустимість доказів, отриманих до набрання чинності цим Кодексом, визначається у порядку, що діяв до набрання ним чинності.

Разом з тим, у Кримінально - процесуальному кодексі 1960 року не існувало прямого застереження, коли доказ за будь - яких обставин повинен визнаватися недопустимим.

Відповідно до ст. 65 КПК України 1960 року, доказами у кримінальній справі були будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган дізнання, слідчий і суд встановлюють наявність або відсутність суспільно небезпечного діяння, винність особи, яка вчинила це діяння, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються показаннями свідка, показаннями потерпілого, показаннями підозрюваного, показаннями обвинуваченого, висновком експерта, речовими доказами, протоколами слідчих і судових дій, протоколами з відповідними додатками, складеними уповноваженими органами за результатами оперативно-розшукових заходів, та іншими документами.

У п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про посилення судового захисту прав та свобод людини і громадянина» від 30 травня 1997 року було роз`яснено судам, що при розгляді кожної справи необхідно перевіряти, чи були докази, якими органи досудового слідства обґрунтовують висновки про винність особи у вчиненні злочину, одержані відповідно до норм КПК України. Якщо буде встановлено, що ті чи інші докази були одержані незаконним шляхом, суди повинні визнавати їх недопустимими і не враховувати при обґрунтуванні обвинувачення у вироку.

Щодо сумнівності допустимості доказів, отриманих за часів КПК України 1960 року, є засада безпосередності дослідження показань, речей і документів.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 23 КПК України, суд повинен досліджувати докази безпосередньо. Частина 2 тієї ж статті наголошує, що не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду.

Таким чином, всі докази у кримінальному провадженні, якими прокурор підтверджує обвинувачення, підлягають дослідженню безпосередньо в судовому засіданні.

Разом з тим, згідно із ч. 2, 3 ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

З правового змісту вказаної норми Закону випливає, що ознаки недопустимості доказів поділяються на очевидні та не очевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду.

Частиною 1 ст. 87 КПК України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та Законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Кримінально-процесуальним Законом не визначено переліку підстав, за наявності яких можливо відокремити очевидно недопустимі докази від недопустимих. Наведене слугує підставою для визнання доказу очевидно недопустимим, коли недопустимість ґрунтується на обставинах, фактах, що є безсумнівними, беззаперечними, зрозумілими для всіх учасників судового провадження і не потребують додаткового дослідження.

Разом з тим, заявлені докази, які просить визнати очевидно недопустимим обвинувачена ОСОБА_5 , можуть бути визнані недопустимими під час ухвалення судом остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження, шляхом дослідження кожного доказу у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, що надані учасниками кримінального провадження. Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

Вирішення питання щодо очевидної недопустимості доказів на цій стадії судового провадження без дослідження їх у взаємозв`язку з іншими доказами, на думку суду - є передчасним, а тому відсутні підстави для задоволення вказаного клопотання.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 89, 358, 369-372 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

Залишити без задоволення клопотання обвинуваченої ОСОБА_5 про визнання доказів недопустимими в рамках розгляду кримінального провадження № 0000148 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 301 КК України та ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 301 КК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_1