ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/896/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/664/23 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.185 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2023 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м.Харкова від 31 березня 2023 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Ленінського районного суду м.Харкова від 31.03.2023 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Ганцевичі, Брестської області, Республіки Білорусь, громадянина України, неодруженого, офіційно не працевлаштованого, з повною середньою освітою, зареєстрованого та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 25.04.2000 вироком Ленінського районного суду м.Харкова, за ч. 1 ст.141, ч. 2 ст. 140 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 45 КК України засуджено умовно до 2 років та штраф 680 грн., 02.07.2002 вироком Ленінського районного суду м. Харкова за ч. 1 ст. 309, 43 КК України до 3 років 3 місяців позбавлення волі, 04.08.2004 вироком Ленінського районного суду м. Харкова за ч. 3 ст. 185, 71 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, 08.12.2011 вироком Ленінського районного суду м. Харкова за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 277 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки, 07.06.2013 вироком Жовтневого районного суду м. Харкова за ч.3 ст. 185, ст.71 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі, 19.12.2018 Жовтневим районним судом м.Харкова з урахуванням ухвали Харківського апеляційного суду від 12.12.2019 за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст.185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до 5 років позбавлення волі, звільнений 11.08.2022 року умовно-достроково на невідбутий термін 4 місяці 11 днів,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишений без змін обвинуваченому ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з 08.02.2023 року.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України, зараховано ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 08.02.2023 року до набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вказаним вироком встановлено, що ОСОБА_7 , будучи достеменно обізнаним про введення військового стану, починаючи з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строк дії якого продовжено з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб відповідно до Указу Президента №573/2022 від 12.08.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 (остання редакція від 03.08.2022), будучи раніше неодноразово судимим, відповідних висновків для себе не зробив, та вчинив умисний корисливий злочин проти власності за наступних обставин.

Так, ОСОБА_7 08.01.2023 в період часу з 18 -52 год. по 18-54 год., знаходячись за адресою: площа Привокзальна 1, м. Харків, у період військового стану, вчинив умисні дії з таємного викрадення речей з приміщення цокольного поверху вокзалу станції Харків-Пасажирський філії «Вокзальна компанія», що належить АТ «Українська залізниця» ().

Так, ОСОБА_7 , перебуваючи на цокольному поверсі вокзалу станції Харків-Пасажирський, що належить АТ «Українська залізниця», розташованого за вказаною вище адресою, діючи умисно, повторно, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, переслідуючи корисливий мотив та мету незаконного збагачення за рахунок чужого майна, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, у вигляді заподіяння матеріальної шкоди потерпілому і бажаючи їх настання, впевнившись в тому, що за його діями не спостерігають оточуючі, з метою викрадення речей для власних потреб шляхом вільного доступу взяв з технічного приміщення цокольного поверху, де проводились ремонтні роботи з облаштування «Фортеці Незламності» речі, які належать АТ «Українська залізниця» та поклав їх у свій поліетиленовий пакет, з яким знаходився на території вокзалу станції Харків-Пасажирський, а саме: два однополюсних автоматичних вимикачів на 16А вартість яких, відповідно до висновку судової товарознавчої експертизи № 2298 від 26.01.2023 року становить 331 грн. 56 коп.; провід мідний ШВВП 3?1,5 довжиною 11 метрів вартість якого, відповідно до висновку судової товарознавчої експертизи № 2298 від 26.01.2023 року становить 316 грн. 80 коп.

Після цього, ОСОБА_7 з викраденим майном покинув місце скоєння злочину, обернувши викрадене майно на власну користь та розпорядившись ним на свій власний розсуд, тим самим спричинивши своїми умисними та протиправними діями АТ «Українська залізниця» () матеріальну шкоду, розмір якої відповідно до висновку судової товарознавчої експертизи №2298 від 26.01.2023 року становить 648 грн. 36 коп.

Не погодившись з рішенням районного суду обвинувачений ОСОБА_7 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок Ленінського районного суду м.Харкова від 31.03.2023 року, призначивши йому покарання з урахуванням положень ст.69 КК України.

Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, обвинувачений посилається на те, що судом першої інстанції недостатньо враховано усі наявні по справі обставини, що пом`якшують покарання, а саме те, що він активно сприяв розкриттю злочин, визнав вину в повному обсязі, щиро розкаявся та вчинив злочин внаслідок тяжкого матеріального становища.

Апелянт також зазначає, що у підготовчому судовому засіданні судом було ухвалено рішення про надання органу пробації доручення про підготовку досудової доповіді щодо нього, але відповідна доповідь так і не була надана суду першої інстанції.

Крім того, обвинувачений зазначає, що у цьому кримінальному провадженні були порушені правила підслідності, а тому судом першої інстанції безпідставно були застосовані положення ч.3 ст.349 КПК України.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту і просили пом`якшити призначене покарання, думку прокурора, який просив залишити без задоволення подану апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та перевіривши оскаржуваний вирок, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано правильно, висновки суду відносно фактичних обставин справи, які в суді першої інстанції не заперечувались і відносно яких відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України докази не досліджувались, колегія суддів на підставі ч.2 ст.394 та ч.1 ст.404 КПК України, не перевіряє.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшує і обтяжує покарання.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, відомості про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

При призначенні ОСОБА_7 покарання суд діяв з дотриманням вимог ст.ст.50,65 КК України, а саме суд врахував ступень тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до тяжкого злочину, наявність обставини, що пом`якшує і обтяжує покарання, а також відомості про особу обвинуваченого, який неодноразово судимий, останній раз засуджений 19.12.2018 року вироком Жовтневого районного суду м.Харкова, з урахуванням ухвали Харківського апеляційного суду від 12.12.2019 року, за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст.185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до 5 років позбавлення волі, звільнений 11.08.2022 року умовно-достроково на невідбутий строк 4 місяці 11 днів, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, тяжких захворювань чи інвалідності не має, офіційно не працевлаштований, неодружений, не має на утриманні малолітніх дітей або батьків похилого віку.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 відповідно до ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття.

Відповідно до ст. 67 КК України, обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому, судом вірно встановлено наявність рецидиву злочинів.

Вказані обставини чітко, логічно та мотивовано вказані у мотивувальній частині вироку при обґрунтуванні судом певного виду та міри покарання, який належить призначити обвинуваченому.

Колегія суддів також враховує, що обвинувачений неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за попередніми вироками за вчинення умисних корисливих злочинів, в тому числі за скоєння тяжких злочинів проти власності. Крім того, до обвинуваченого раніше застосовувалися положення статті 81 КК України, але ОСОБА_7 на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та продовжив свою злочинну діяльність, вчинивши новий тяжкий злочин проти власності менше ніж через півроку після свого умовно-дострокового звільнення від відбування покарання за попереднім вироком.

Тобто, системний характер вчинення ним умисних злочинів, в тому числі проти власності, та відомості про особу обвинуваченого характеризують його як особу схильну до вчинення злочинів та про високий рівень суспільної небезпечності ОСОБА_7 , а тому колегія суддів критично відноситься до доводів апелянта про те, що він має намір стати на шлях виправлення.

Доводи обвинуваченого про необхідність визнання обставини, що пом`якшує покарання, у виді активного сприяння розкриттю злочину, на думку колегії суддів, є безпідставними та суб`єктивними, оскільки в своїй апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду стороною захисту не надано доказів, які саме дії вчинені обвинуваченим, що свідчили про активне розкриття вчиненого ним кримінального правопорушення, а сам факт визнання особою своєї вини та надання правдивих показань не свідчить про наявність такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю злочину.

Крім того, матеріали справи також не містять відповідних відомостей, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність такої обставини, що пом`якшує покарання відповідно до ст.66 КК України, як активне сприяння розкриттю злочину.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що суд призначив явно несправедливе покарання через надмірну його суворість не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного вироку в апеляційному порядку.

Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Суд в межах своїх дискреційних повноважень при призначенні покарання, як вбачається з мотивувальної частини вироку, фактично прийняв до уваги всі дані, що характеризують особу обвинуваченого, а також врахував обставини кримінального провадження в їх сукупності, які визначають тяжкість скоєних кримінальних правопорушень, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, мотивацію кримінального правопорушення.

Щире каяття, як обставина, що пом`якшує покарання обвинуваченого, на яку посилається апелянт, вже було враховано судом при призначенні покарання ОСОБА_7 у мінімальних межах, передбачених санкцією ч.4 ст.185 КК України.

Стороною захисту не наведено в своїй апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду нових обставин, які не враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та могли свідчити про явну суворість призначеного покарання у виді позбавлення волі строком 5 років за тяжкий злочин, передбачений ч.4 ст.185 КК України.

Що стосується доводів обвинуваченого та захисника про необхідність застосування до ОСОБА_7 положень ст.69 КК України при призначенні покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Апелянтом та його захисником не зазначено обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та дають підстави для застосування положень ст.69 КК України при призначенні покарання, а також свідчать про явну несправедливість призначеного покарання.

За змістом ст.69 КК України вбачається, що призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, можливе лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення особі навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

З відомостей кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого, доводів апеляційних скарг, а також фактичних обставин справи, не вбачається обставин, які б істотно знизували ступінь тяжкості вчиненого злочину та надавали законні підстави для застосування положень ст.69 КК України при призначенні обвинуваченому покарання.

На переконання колегії суддів, встановлені у справі обставини, хоча й пом`якшують покарання обвинуваченого, проте істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та ступінь суспільної небезпеки і не є достатніми для застосування положень ст. 69 КК України.

Цих обставин також не надано стороною захисту і під час апеляційного розгляду.

Доводи обвинуваченого та захисника про необхідність застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст.69 КК України та пом`якшення йому покарання з тієї підстави що він має цивільну дружину та малолітню дитини, на думку колегії суддів, не є достатньою підставою для застосування положень ст.69 КК України, оскільки ці обставини існували і на час вчиненого злочину, але не спинили обвинуваченого від його вчинення.

Крім того, апелянтом та його захисником не надано колегії суддів відомостей та доказів, які підтверджували б вчинення обвинуваченим інкримінованого йому кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин.

Отже, з урахуванням відомостей про особу винного, який неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, в тому числі за вчинення тяжких злочинів проти власності, фактичних обставин за цим кримінальним провадженням, наведених в оскаржуваному вироку, на думку колегії суддів, призначення покарання ОСОБА_7 , із застосовуванням положень ст.69 КК України, не буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, а також не буде відповідати вимогам статей 50, 65 КК України, оскільки обвинувачений не робить для себе відповідних позитивних висновків, вчиняючи систематично тяжкі злочини проти власності на протязі вже тривалого часу, а тому є суспільно-небезпечною особою.

Таким чином, обґрунтованих підстав для застосування положень ст. 69 КК України та призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання, ніж передбачено санкцією ч.4 ст.185 КК України, стороною захисту не зазначено та колегією суддів під час апеляційного перегляду вироку не встановлено.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, дотримуючись вимог ст.ст.50, 65 КК України, призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.185 КК України, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого і запобігання скоєння ним нових злочинів.

За таких обставин, колегією суддів не встановлено правових підстав для зміни оскаржуваного вироку, з урахуванням доводів, зазначених в апеляційній скарзі обвинуваченого та наданих стороною захисту під час апеляційного розгляду.

Що стосується доводів обвинуваченого про безпідставне завершення судом першої інстанції судового розгляду без отримання досудової доповіді від органу пробації, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки, згідно відомостей звукозапису судових засідань від 16.03.2023 року та 31.03.2023 року, сторона захисту не заперечувала проти закінчення з`ясування обставин у справі та перевірки їх доказами. В судових дебатах сторона захисту також не заявлялося клопотань про відновлення з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірки їх доказами.

Крім того, колегія суддів зазначає, що в силу положень ст. 314-1 КПК України, досудова доповідь органу пробації носить виключно рекомендаційний характер, що не зобов`язує суд враховувати його під час призначення покарання.

Як вбачається з відомостей судового провадження, судом першої інстанції повністю враховані надані відомості про особу обвинуваченого, яким суд надав належну оцінку в оскаржуваному судовому рішенні при призначенні ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.185 КК України, а тому апеляційна скарга обвинуваченого в цій частині також є суб`єктивною та непереконливою.

Апеляційні доводи апелянта про порушення під час досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні правил підслідності колегія суддів, в силу вимог ч.2 ст.394 КПК України, не перевіряє, оскільки ці обставини ніким не оспорювалися під час судового розгляду в суді першої інстанції, який, з урахуванням думки сторони захисту та обвинувачення, провадився відповідно до положень частини 3 статті 349 КПК України, а тому судом не перевірялися.

При цьому, належить також врахувати, що в своїй апеляційній скарзі обвинувачений просить лише змінити оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання, застосувавши до нього положення ст.69 КК України.

За таких обставин, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого обвинувального вироку, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м.Харкова від 31 березня 2023 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді