Номер провадження: 11-кп/813/1390/23
Справа № 509/1243/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео-конференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Овідіопольського райсуду Одеської обл. від 04.05.2023, якою під час судового розгляду к/п №0000559 від 06.04.2021 та №000640 від 05.08.2021 стосовно:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина респ. Грузії, із середньою освітою, одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого;

- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28 ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 185 КК України, продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із визначенням розміру застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою суду 1-ої інстанції від 04.05.2023 в процесі судового розгляду обвинувальних актів в к/п №0000559 від 06.04.2021 та №000640 від 05.08.2021 за обвинуваченням ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 було задоволено клопотання прокурора та продовжено строк застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 03.07.2023, а також визначено розмір альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави 794 500 грн. із покладенням на останнього, у разі внесення застави певних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Мотивуючи своє рішення, суд зазначив, що існує ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від органів досудового розслідування та суду, оскільки ОСОБА_8 обвинувачується у скоєні особливо тяжкого злочину, його вина ґрунтується на матеріалах кримінальної справи, останній не має постійного місця праці та проживання на території України, у нього відсутні соціальні зв`язки у суспільстві, неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності.

Орім того, з урахуванням того, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення без застосування насильства, суд дійшов висновку про можливість визначення обвинуваченому в якості альтернативного запобіжного заходу застави в розмірі 794 500 грн.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 не погодився із оскаржуваною ухвалою, вважаючи її необґрунтованою та безпідставною з огляду на наступне:

- суд обмежився лише формальними фразами щодо можливості обвинуваченого переховуватись від суду, жодним чином не підтверджуючи та не мотивуючи такі висновки, а також не зважаючи на те, що стороною обвинувачення не було доведено існування зазначеного ризику, при цьому, в останньому судовому засіданні прокурор надав заяви від потерпілих про слухання справи у їх відсутність, а ОСОБА_8 заявив, що має намір визнати провину;

- обґрунтовуючи обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд послався на тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, проте ризик того, що обвинувачений може переховуватись не може оцінюватись виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання;

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишилась наявність у ОСОБА_8 міцних соціальних зв`язків, зокрема, наявності сім`ї та п`ятирічної дитини, наявність постійного місця проживання в м. Одеса та гарантованого працевлаштування у разі зміни запобіжного заходу, при цьому, обвинувачений зобов`язується за першим викликом з`являтись до суду та до інших правоохоронних органів;

- суд проігнорував необхідність обґрунтування саме максимального 60-ти денного строку утримання ОСОБА_8 під вартою, а не будь-якого меншого.

Посилаючись на викладене, захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою застосувати стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, а саме домашній арешт.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, який підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на наступне.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що на розгляді в Овідіопольському райсуді м. Одеси знаходиться к/п за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 15,ч. 5 ст. 185, ч. 3 ст. 28, ч.5 ст. 185 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 185 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 185, ч. 3 ст. 28, ч. 5 ст. 185 КК України, ОСОБА_14 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 5 ст. 185 КК України, ОСОБА_15 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 185, ч. 3 ст. 28, ч. 5 ст. 185 КК України.

Відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Згідно з приписом п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення, якщо таке подавалось (заявлялось).

Проте, всупереч твердженням сторони захисту про недоведеність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та зважаючи на обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_8 злочинів, які вчиненні організованою групою осіб, пов`язані із незаконним проникненням до приміщення, спрямовані на власне незаконне збагачення, розміру спричиненої злочинами майнової шкоди, їх характеру, зухвалості та тяжкості, а також можливої міри покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання винним (позбавлення волі на строк від 7 до 12 років з конфіскацією майна), враховуючи характеристику особи обвинуваченого ОСОБА_8 , який є громадянином іншої держави, місця реєстрації на території України не має, офіційно не працевлаштований, тобто не має стійких соціальних зв`язків, а також те, що на теперішній час судовий розгляд зазначеного кримінального провадження не завершений, колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним, обґрунтованим та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки виходячи з цього є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховування обвинуваченого від суду.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Окрім того, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Окрім того, апеляційний суд враховує те, що обвинувачений ОСОБА_8 офіційно не працевлаштований, тобто не має стабільного джерела доходу та законних засобів існування, а також те, що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності та на теперішній час на розгляді суді перебувають інші обвинувальні акти за вчинення останнім злочинів корисливої направленості, що свідчить про його певну схильність до вчинення злочинів з метою незаконного збагачення.

Водночас, колегія суддів приймає до уваги посилання сторони захисту на те, що обвинуваченому ОСОБА_8 , відповідно до довідки директора ТОВ «Енергогруп ЛТД» ОСОБА_16 від 12.05.2023, гарантовано офіційне працевлаштування на посаді водія-охоронця у разі зміни запобіжного заходу, проте наголошує на тому, що факт ймовірного майбутнього працевлаштування обвинуваченого не може гарантувати одночасне зникнення доведеного вище ризику можливого переховування та не може слугувати єдиною підставою для застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, з огляду на обставини вчинення злочинів та характеристику особи ОСОБА_8 .

Що стосується посилань захисника на відсутність в оскаржуваній ухвалі суду обґрунтування саме максимального 60-ти денного строку утримання ОСОБА_8 під вартою, а не будь-якого меншого, колегія суддів зауважує на наступному.

Згідно з ч. 4 ст. 196 КПК України, слідчий суддя, суд зобов`язаний визначити в ухвалі про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або домашнього арешту дату закінчення її дії у межах строку, передбаченого цим Кодексом.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 197 КПК України, строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Так, апеляційний суд зауважує на тому, що зазначене кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду та прокурор в своєму клопотанні просив продовжити строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 саме на 60 днів.

При цьому, ч. 3 ст. 331 КПК України передбачено, що за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Враховуючи вищезазначені положення, колегія суддів вважає необґрунтованими твердження захисника та зауважує на тому, що із закінченням двомісячного строку застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу, судом 1-ої інстанції, незалежно від наявності відповідних клопотань, повинна бути надана оцінка щодо існування ризиків в зазначеному кримінальному провадженні та доцільності продовження запобіжного заходу.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру інкримінованих обвинуваченому злочинів, їх зухвалості та тяжкості, судом 1-ої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а стосовно ОСОБА_8 на теперішній час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, оскільки він не зможе запобігти наявному ризику, передбаченому п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, який об`єктивно продовжує існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини.

Окрім того, зважаючи на вказані обставини, колегія суддів вважає, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 не суперечить ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», оскільки, незважаючи на презумпцію невинуватості, тримання під вартою завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після скоєння злочину, з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину постала перед компетентними органами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду 1-ої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі, залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 залишенню без змін як законна та обґрунтована.

Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне звернути особливу увагу суду 1-ої інстанції на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» від 23.02.2006 та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 28 КПК України, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Частина 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродньо встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28 ч. 3 ст. 15 ч. 5 ст. 185 КК України, а також доводів апеляційної скарги сторони захисту свідчить про те, що к/п №0000559 перебуває на розгляді суду 1-ої інстанції досить тривалий час, зокрема, з березня 2022 року, протягом якого обвинувачений ОСОБА_8 утримується під вартою, проте судовий розгляд на теперішній час не завершений та остаточне рішення не прийнято.

Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України, тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 178, 183, 194, 331, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Овідіопольського райсуду Одеської обл. від 04.05.2023, якою стосовно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28 ч. 3 ст. 15 ч. 5 ст. 185 КК України на стадії судового розгляду кримінального провадження продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 03.07.2023 із визначенням застави у розмірі 794 500 грн. залишити без змін.

Звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність дотримання розумних строків, передбачених ст. 28 КПК України при розгляді кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 , у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28 ч. 3 ст. 15 ч. 5 ст. 185 КК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4