ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2685/23 Справа № 227/515/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2023 року м.Кривий Ріг

Колегії суддів Дніпровського апеляційного суду в складі:

судді доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу прокурора на вирок Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 травня 2023 року у кримінальному провадженні № 0000023 від 17.01.2023 року відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Білицьке Добропілля Донецької області, громадянина України, з неповною середньою освітою, не працюючого, одруженого, на утриманні маючого малолітню дитину ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , в силу ст. 89 КК України не судимого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 травня 2023 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України і призначено йому покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 5 (п`ять років).

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки, з випробуванням, з іспитовим строком 2 (два) роки. На підставі ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу з питань пробації та повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи чи навчання; періодично з`являтися для реєстрації до органу з питань пробації.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь держави витрати на проведення судових інженерно-транспортних експертиз та на користь Комунального некомерційного підприємства «Добропільська лікарня інтенсивного лікування» витрат на стаціонарне лікування потерпілої.

Судом 1-ї інстанції встановлено, що 16.01.2023 року, близько 22:18 год., водій ОСОБА_7 , діючи в порушення вимог п. 2.1 а) та п. 2.9. а) Правил дорожнього руху України, згідно яких: п. 2.1 водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а) «посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії»; п.2.9. водієві забороняється: а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», не маючи посвідчення водія відповідної категорії, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем «Geely» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався на ньому по проїжджій частині проспекту Перемоги у м. Добропілля Покровського району Донецької області зі сторони перехрестя з вул. Шевченка у напрямку до перехрестя з вул. Залізнична. Виїжджаючи на «Т» подібне перехрестя проспекту Перемоги та вул. Залізнична, в порушення п. 10.1 Правил дорожнього руху України, не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпек або перешкод іншим учасникам руху, при переїзді перехрестя, діючи необережно, в порушення вимог п. 12.1. Правил дорожнього руху України, згідно яких:

п. 10.1 «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпек іншим учасникам руху»,

п. 12.1 «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним», проявляючи кримінальну протиправну самовпевненість, легковажно розраховуючи на запобігання дорожньо-транспортної події, належним чином не стежачи за дорожньою обстановкою, відповідно не реагуючи на її зміни, не вжив заходів для зменшення швидкості руху керованого ним транспортного засобу для здійснення повороту ліворуч, продовжив рух прямо, виїжджаючи за межі проїзної частини, де відбувся наїзд передньою частиною керованого ним автомобіля з бетонною стелою.

В результаті ДТП пасажир автомобіля «Geely» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 отримала тілесні ушкодження у вигляді множинних травм: закритий перелом 4-7 ребер ліворуч по пахвинній лінії з зсувом відламків 5 ребра на діаметр кістки, закритий уламковий перелом лівої малогомілкової кістки зі зміщенням, забій м`яких тканин грудної клітки та живота праворуч, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості.

Допущені водієм ОСОБА_7 порушення вимог п. п. 10.1, 12.1. Правил дорожнього руху України, знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної події та настанням суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення потерпілій ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середнього ступеня важкості.

В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та кваліфікації його дій, просить скасувати вирок суду 1-ї інстанції через неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м?якість, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286-1 КК України призначити покарання у виді 2 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 5 років, у іншій частині вирок залишити без зміни.

Мотивуючи свою апеляційну скаргу прокурор зазначає, що судом 1-ї інстанції неправильно застосовано положення ч. 1 ст. 75 КК України, внаслідок чого незаконно звільнено ОСОБА_7 від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України, а отже застосовано закон, який не підлягає застосуванню.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Прокурор під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі,

Обвинувачений ОСОБА_7 під час судового розгляду заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, наполягав, що вирок суду першої інстанції є законним та вмотивованим.

Потерпіла, будучи належним чином повідомлена про час, місце і дату апеляційного розгляду, заяв та клопотань на адресу апеляційної інстанції не надала.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й на вирішення питання про призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог закону.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України).

Суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання (п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України).

Фактичні обставини кримінального правопорушення, кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286-1 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються, тому згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України висновки суду першої інстанції щодо цього колегією суддів не перевіряються.

Кримінальне провадження судом першої інстанції розглянуто в порядку передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України за згодою учасників судового провадження, а сам обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 286-1 КК України, визнав повністю.

Зазначеним діям суд дав правильну правову оцінку та вмотивовано кваліфікував його дії за вказаною статтею.

Разом з тим, доводи прокурорів про те, що суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому покарання, безпідставно застосував ст. 75 КК до основного покарання є слушними.

Так, відповідно до ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, звільнення обвинуваченого від відбування покарання в порядку, передбаченому ст. 75 КК України, не може бути застосовано до осіб, які засуджуються за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, сп`яніння.

Вироком місцевого суд ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, його дії кваліфіковано як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

А тому, з урахуванням вищенаведеного, звільнення обвинуваченого від відбування покарання прямо суперечить вимогам ст. 75 КК України.

Отже, місцевим судом допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме: застосовано закон, який не підлягав застосуванню, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України є підставою для скасування вироку в частині призначеного обвинуваченому покарання з ухваленням в цій частині нового вироку згідно з п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України.

При призначенні нового покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів відповідно до статей 50, 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його особу та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Так, обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286-1 КК України, яке відповідно до ч. 4 ст. 12 КК України, є не тяжким злочином.

Відповідно до ст. 66 КК України обставинами, що пом`якшують покарання судом встановлено: активне сприяння розкриттю злочину та щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Під час апеляційного розгляду було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за керування транспортними засобами в стані сп`яніння, що вбачається з постанов Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 09.09.2021 року, 11.08.2021 року за ч. 1 ст. 130 КУпАП, від 22.11.2021 року за ч. 2 ст. 130 КУпАП. І знов вчинив вже кримінальне правопорушення проти безпеки руху, керуючи транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що призвело до спричинення потерпілій тілесних ушкоджень. В казане свідчить, що ОСОБА_10 систематично нехтує встановленими правилами безпеки руху, а раніше застосовані до нього заходи, які не були пов`язані з позбавленням волі не вплинули на його поведінку.

Беручи до уваги вищевикладене в сукупності, а також обставини справи, вік, особу та стан здоров`я обвинуваченого, враховуючи тяжкість вчиненого злочину та його наслідки, ставлення обвинуваченого до вчиненого, особу обвинуваченого, який по місцю мешкання характеризується позитивно, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, в силу ст. 89 КК України не судимий, має малолітню дитину 2021 року народження, одружений, офіційно не працює, обставини, які пом`якшують покарання, та відсутність обставин, які обтяжують покарання, колегія суддів приходить до висновку, що додержуючись вимог ст.65 КК України покарання ОСОБА_7 слід призначити у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції інкримінованої йому статті кримінального закону, яке буде відповідати тяжкості вчиненого, обставинам кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_7 , буде обґрунтованим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів як ним самим, так і іншими особами, та відповідати меті покарання, визначеній ст. 50 КК України. Міра покарання у виді позбавлення волі, на якій наполягає прокурор, на думку колегії суддів є надмірно суровою, такою, що не відповідає тяжкості скоєного. Тому апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Судом визнано наявність обставини, що пом`якшує покарання. Це щире каяття у вчиненому, а також активне сприяння розкриттю інкримінованого ОСОБА_7 злочину.

Проте, на думку колегії суддів сама по собі ця обставина ні є такою, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Інших, пом`якшуючих покарання обставин, не встановлено. А тому відсутні підстави для застосування правил ст. 69 КК України та обрання обвинуваченому покарання більш м`якого, ніж передбаченого санкцією ч. 1 ст. 286-1 КК України.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі - постанова Пленуму ВСУ № 7), позбавлення права керувати транспортними засобами може бути призначене судом як додаткове покарання незалежно від того, що особа вже позбавлена такого права в порядку адміністративного стягнення. Однак суд не вправі призначити це покарання особі, яка не має права керувати транспортними засобами.

Враховуючу вказані роз`яснення Верховного Суду України колегія суддів вважає вірним застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Керуючись ст.ст. 404-409, 414, 418-420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора задоволити частково.

Вирок Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 травня 2023 року відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Визнати винним та призначити за ч. 1 ст. 286-1 КК України ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 5 (п?ять) років.

Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_7 відраховувати з дня приведення вироку до виконання.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4