Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/348/23 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2023 року м. Кропивницький

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

захисників-адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Кропивницькому апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 та захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04 травня 2023 року в кримінальному провадженні № 0001272 від 21 лютого 2020 року, якою стосовно:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Донецьк, громадянину України, маючого середню освіту, не працюючого, одруженого, маючого на утриманні трьох малолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст..89 КК України, такий що не має судимостей,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Нижній Тагіл, Свердловської області, РФ., громадянина України, з вищою освітою, не працюючого, одруженого, на утриманні має двох дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою,

ВСТАНОВИЛА:

На розгляді в Кіровському районному суді м. Кіровограда перебуває кримінальне провадження № 0001272 від 21 лютого 2020 року по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.257, ч.4 ст.187, ч.3 ст.146, ч.1 ст.263 КК України та ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.257, ч.4 ст.187, ч.3 ст.146 КК України.

В процесі судового розгляду, за клопотання процесуального прокурора ОСОБА_11 , ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04 травня 2023 року відмовлено в задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_10 та захисника-адвоката ОСОБА_7 про зміну обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, а також відмовлено в задоволені клопотання обвинуваченого ОСОБА_9 та захисників адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_12 про зміну обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт та обвинуваченому ОСОБА_10 та ОСОБА_9 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 02 липня 2023 року.

Окрім того, даною ухвалою зобов`язано керівництво ДУ «Миколаївський СІ» та ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Миколаївській та Одеській областях забезпечити ОСОБА_10 та ОСОБА_9 проходження медичного обстеження у спеціалістів, а в разі необхідності - надання невідкладного, належного та достатнього медичного лікування.

Рішення суду мотивовано наявністю ризиків, передбачених п.п. 1,3,4,5 ч.1 ст. 177 КПК України, а також неможливістю застосування обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_9 інших менш суворих запобіжних заходів не пов`язаних з триманням під вартою, оскільки за висновком суду, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 перебуваючи на свободі, під тяжкістю покарання, яке їм загрожує у разі доведеності їх винуватості у вчиненні інкримінованих їм тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень, може переховуватися від суду, так як і інші учасники групи ОСОБА_13 та ОСОБА_14 та двоє інших невстановлених слідством осіб перебувають у розшуку і місце їх перебування не відоме, незаконно впливати на свідків та потерпілого, які в судовому засідання ще не допитувалися, вчинити кримінальне правопорушення та продовжити злочинну діяльність, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу.

В апеляційній скарзі захисник підозрюваного ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу слідчого судді, відмовити у задоволенні клопотання прокурора та застосувати до ОСОБА_9 більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає про відсутність законних підстав та об`єктивних даних, які б з достовірністю свідчили про те, що ОСОБА_9 перебуваючи на волі буде переховуватись від слідства та суду, продовжувати злочинну діяльність, а також недоведеність слідчим та прокурором ризиків, передбачених положеннями ст. 177 КПК України.

З посиланням на практику Європейського суду з прав людини, адвокат ОСОБА_8 стверджує, що ОСОБА_9 утримуються під вартою більше 3 років, тобто поза межами розумних строків, законні підстави для подальшого тримання його підзахисного під вартою на його думку відсутні, а тяжкість кримінальних правопорушень у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_9 не є визначальним елементом ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів.

Також, захисник зазначає про те, що судом не враховано, той факт що ОСОБА_9 необхідна постійна кваліфікована медична допомога, яку в умовах СІЗО надати не можливо, тим більше забезпечити дієтичне харчування.

Крім того, захисник вважає, що судом не враховано те, що ОСОБА_9 одружений, на утриманні має двох неповнолітніх дітей, офіційно працевлаштований, тобто має міцні соціальні зв`язки.

При таких обставинах, захисник вважає, що висновки судді є необґрунтованими, оскільки не наведено доказів про неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, а також недоведеність слідчим та прокурором ризиків, передбачених положеннями ст. 177 КПК України.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду та винести нову ухвалу про відмову у задоволенні клопотання прокурора та обрати ОСОБА_10 запобіжний захід у виді домашнього арешту, вказуючи на відсутність у матеріалах клопотання об`єктивних даних про існування та недоведеність прокурором ризиків, передбачених положеннями ст. 177 КПК України.

Окрім того, адвокат ОСОБА_7 стверджує, що 11 червня 2022 року ОСОБА_10 було проведено операцію на хребті, наслідком якої він не може сидіти і потребує довготривалої реабілітації, що на його думку нівелює будь-які ризики наведені прокурором.

Також зазначає, що в СІЗО до ОСОБА_10 застосовувались вимагання та тортури, які носили системний характер, у зв`язку з чим до ЄРДР внесли відомості № 0000421 за фактом спричинення працівниками СІЗО тілесних ушкоджень ОСОБА_10 і вимагання коштів, в якому він був потерпілим, тому на думку адвоката подальше перебування його підзахисного в умовах СІЗО призведе до погіршення його здоров`я.

У зв`язку з погіршенням здоров`я і надмірним триманням під вартою ризики, які заявляв прокурор втратили актуальність, тому домашній арешт зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Заслухавши доповідача, пояснення захисників-адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які підтримали свої апеляційні скарги та просили суд її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, дослідивши матеріали кримінального провадження та зваживши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_7 та захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 задоволенню не підлягають за таких підстав.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Положеннями ч. 1 ст. 183 КПК України визначено: тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Як встановлено ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

При цьому, у відповідності до ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Так, при зверненні до суду, прокурор у даному кримінальному провадженні ОСОБА_11 у своєму клопотанні, зазначив про те, що на даному етапі судового розгляду не зменшились і продовжують існувати ризики того, що обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , перебуваючи на свободі можуть ухилятись від кримінальної відповідальності шляхом переховування від прокурора та суду шляхом залишення місця тимчасового проживання. Окрім того ОСОБА_9 неодноразово змінював свої анкетні дані, що свідчить про можливість обвинуваченого залишити межі території України або виїхати до непідконтрольних Україні територій, оскільки обвинувачений має реєстрацію у м. Донецьк.

З метою уникнення кримінальної відповідальності та справедливого покарання ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , за висновком прокурора, перебуваючи на свободі можуть впливати на свідків та потерпілого, з метою зміни та дачі показів останніми на їх користь.

Також, обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 можуть перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а саме укривати від слідства дійсні обставини скоєння ними кримінальних правопорушень та обставини необхідні для встановлення істини у провадженні та вчиняти інші кримінальні правопорушення, в тому числі щодо осіб, які дають покази підтверджуючі їх вину.

Наведені обставини, на думку прокурора свідчать про неможливість застосування інших більш м`яких запобіжних заходів для запобігання вказаним ризикам та забезпечення виконання обвинуваченими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 процесуальних обов`язків.

За змістом оскаржуваного рішення, при вирішенні питання про продовження обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 строку тримання під вартою, суд першої інстанції виходив, з того, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачуються у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів у складі організованої групи, санкція одного з яких передбачає покарання у виді позбавлення волі строком від восьми до п`ятнадцяти років, усвідомлюючи тяжкість можливого покарання вони можуть: переховуватися від органів досудового розслідування та суду виїхавши за межі Кіровоградської області або України; незаконно впливати на свідків, потерпілого з метою зміни та надання ними показань на їх користь, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчиняти нові кримінальні правопорушення.

Також суд вказав, що враховує конкретні обставини та спосіб вчинення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 інкримінованих їм кримінальних правопорушень, які підлягають доказуванню, а також наявність у останніх на утриманні малолітніх дітей, що недостатньо для попередження вказаних ризиків та забезпечення виконання обвинуваченими своїх процесуальних обов`язків, у разі застосування відносно них більш м`якого запобіжного заходу.

Так, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Згідно з практикою ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» та «Харченко проти України» вказавши про те, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості. Наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

З урахуванням вищевикладеного, у зв`язку з тим, що свідки та потерпілий не допитані та на даний момент досліджуються письмові докази, у зв`язку з цим жоден з більш м`яких засобів ніж тримання під вартою не може запобігти зазначеним ризикам.

Відмовляючи у задоволенні апеляційних скарг захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , колегія суддів враховує, що відповідно до вимог ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 177 КПК України встановлено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, що свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Положенням статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинувачених, апеляційний суд відмічає, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.

На думку сторони обвинувачення, на даний час не зменшилися та продовжують існувати ризики того, що обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , перебуваючи на свободі, будуть переховуватись від кримінального переслідування, незаконно впливати на свідків, які ще не допитані та потерпілого, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а також вчинити нові кримінальні правопорушення, оскільки на даний момент інші учасники ОСОБА_13 та ОСОБА_14 та двоє інших невстановлених слідством осіб перебувають у розшуку і їх місцезнаходження не відоме.

Такі доводи прокурора щодо можливості обвинувачених переховуватися від суду, колегія суддів апеляційного суду, з урахуванням позиції Європейського Суду з прав людини у справі «В. проти Швейцарії», вважає небезпідставними, оскільки небезпеку переховування не можна вимірювати тільки залежно від суворості можливого покарання, її треба визначати з урахуванням характеру обвинуваченого, його моральних якостей, наявності у нього коштів, зв`язків з державою, у якій його переслідують.

Крім того, 25 червня 2019 року Конституційний Суд України ухвалив Рішення щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення частини п`ятої статті 176 Кримінального процесуального кодексу України, яким констатував, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Конституційний Суд України у даному Рішенні зокрема вважає, що обґрунтування необхідності тримання під вартою особи самою лише кваліфікацією злочину, не забезпечує і не може забезпечити балансу між метою застосування такого виняткового запобіжного заходу у кримінальному провадженні та конституційним правом особи на свободу та особисту недоторканність. При цьому обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, а також бути пропорційними та обґрунтованими.

Водночас, відповідно до ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР ратифікована Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод .

Таким чином, з моменту ратифікації Конвенції Держава Україна та її органи влади взяли на себе зобов`язання визнати юрисдикцію Європейського Суду з прав людини, керуватись його рішеннями та при вирішенні будь-якого питання діяти через призму визнання людини та її прав та свобод найвищою цінністю.

Відповідно Суд стверджує, що вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного витікає, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

Положення статті 5 та 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, які відображені у рішеннях Європейського суду з прав людини вказують про необхідність дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не повинно перебувати за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення належної поведінки обвинуваченого на цей період, та його продовження, - має бути співрозмірним меті заходу, і має забезпечить виконання засад судочинства і змагального процесу відповідно до процедур гл. 18 КПК України.

Рішенням ЄСПЛ «Клоот проти Бельгії» визначено, що серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться.

При цьому, слід відмітити, що колегія суддів, на даному етапі не входить в обговорення доведеності або недоведеності обвинувачення, наявності або відсутності у діях обвинувачених складу даних кримінальних правопорушень, належності, допустимості та достатності зібраних у справі доказів, а тому доводи апеляційних скарг адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_7 щодо незаконності подальшого тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , колегія суддів вважає безпідставними, оскільки оцінює, у тому числі суворість можливого покарання та визнає за реальну небезпеку можливість їх переховування від правосуддя (п.1 ч.1 ст. 177 КПК)

Апеляційний суд також, зазначає, що у разі доведеності винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.257, ч.4 ст.187, ч.3 ст.146, ч.1 ст.263 КК України та ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.257, ч.4 ст.187, ч.3 ст.146 КК України, їм загрожує покарання у виді позбавлення волі строком до 15 років, що свідчить про наявність реальних ознак суспільного інтересу та необхідність забезпечення завдань кримінального провадження, у тому числі захисту прав потерпілого (ст. 2 КПК України), які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають принцип поваги до особистої свободи.

Таким чином, апеляційний суд дійшов однозначного висновку про те, що доводи апеляційних скарг захисників обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 щодо незаконності подальшого тримання вказаних осіб під вартою, спростовуються вищевикладеним та матеріалами судового провадження, а наявність ризиків, які зазначені прокурором у клопотанні та оскаржуваному рішенні суду першої інстанції ( п.1, 3, 4 та 5 ч.1 ст. 177 КПК України) очевидна.

Так, рішенням ЄСПЛ «W проти Швейцарії» визначено, що хоча тяжкість покарання і не є визначальним елементом при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою, разом з цим, врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки свідчить про ступінь суспільної небезпечності обвинувачених та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності їх поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрювані можуть ухилятися від суду.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив клопотання прокурора і продовжив строк тримання обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 під вартою, оскільки більш м`які запобіжні заходи, зазначені у ст. 176 КПК України, не зможуть запобігти встановленим ризикам, зазначеним в ч. 1 ст. 177 КПК України та забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 та захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04 травня 2023 року в кримінальному провадженні № 0001272 від 21 лютого 2020 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_9 та ОСОБА_10 строку тримання під вартою - залишити без змін.

Контроль за виконанням ухвали Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04 травня 2023 року покласти на прокурора Миколаївської обласної прокуратури, який здійснює нагляд за додержанням закону у місцях попереднього ув`язнення.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4