Провадження №1-кп/127/1061/20
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2023 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 ,

обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.12.2020 за № 0000887 та 17.02.2021 за № 0000142, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Вінниці, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, непрацюючого, розлученого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

13.09.2019 Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною першою статті 289 Кримінального кодексу України, до покарання у виді 3 років позбавлення волі, звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки; ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17.10.2022 звільнення від відбування покарання з випробуванням скасоване,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 185 Кримінального кодексу України,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки міста Вінниці, громадянки України, з середньою освітою, непрацюючої, одруженої, проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 185 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 23.07.2020 близько 13.00 год., перебуваючи спільно з ОСОБА_7 в приміщенні фотостудії, що за адресою: вул. В. Порика, 16 в м. Вінниці, яке орендував ОСОБА_8 , побачив на столі фотоапарат торгової марки «Canon» моделі «EOS 600D» чорного кольору, який належав ОСОБА_8 . Після чого в ОСОБА_5 та ОСОБА_7 виник спільний злочинний умисел, направлений на заволодіння вказаним фотоапаратом, для чого вони вступили між собою у попередню змову.

Реалізовуючи вказану змову та спільний злочинний умисел, спрямований на незаконне збагачення за рахунок чужого майна, підбурювані жагою до легкої наживи, ОСОБА_5 , та ОСОБА_7 , опираючись на дії один одного, переконавшись, що за їхніми діями ніхто не спостерігає, почали реалізовувати свій план.

Зокрема, ОСОБА_5 таємно взяв зі столу фотоапарат торгової марки «Canon» моделі «EOS 600D» з об`єктивом EF-S 18-55 III kit 18 Мп, вартість якого становила 5972 грн., та передав його ОСОБА_7 , яка, в свою чергу, сховала фотоапарат до своєї сумки. Заволодівши зазначеним фотоапаратом, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 залишили приміщення фотостудії та викраденим майном розпорядились на власний розсуд, а саме 23.07.2020 здали його до ломбардного відділення № 6 ПТ «Ломбард «УМКВ і Компанія», що по вул. Пирогова, 51 в м. Вінниці.

Своїми умисними діями ОСОБА_5 спільно з ОСОБА_7 завдали ОСОБА_8 матеріальну шкоду на суму 5972 грн.

Крім того, 12.02.2021 близько 13.00 год. ОСОБА_5 , перебуваючи у будинку АДРЕСА_1 , тобто за місцем спільного проживання з матір`ю ОСОБА_9 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих спонукань, будучи підбуреним жагою до легкої наживи, усвідомлюючи протиправність своїх дій, таємно, повторно, шляхом вільного доступу з вищезазначеного будинку взяв телевізор марки «Saturn» моделі «TV 21F3» вартістю 640 грн., а також цифровий ресивер марки «Eurosky» моделі «ES 14 DVB-T2 FTA», вартістю 293,66 грн., належні його матері. В подальшому з метою заволодіння зазначеними речами виніс їх з дому, залишивши таким чином місце вчинення кримінального правопорушення.

Викраденим ОСОБА_5 розпорядився на власний розсуд, заподіявши ОСОБА_9 матеріальної шкоди на загальну суму 933,66 грн.

Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованих йому діянь визнав та надав суду чіткі й послідовні показання щодо обставин їх вчинення, які узгоджуються з відомостями, зазначеними в обвинувальних актах. Зокрема, повідомив суду, що час та дату він не пам`ятає, він лежав вдома на дивані. Його мати потерпіла у справі поїхала на роботу, а він взяв телевізор та тюнер (ресивер), здав їх до ломбарду, а гроші витратив.

На час вчинення зазначеної крадіжки він був тверезий.

Витративши усі гроші, він прийшов додому і повідомив матері про вчинене. Гроші він матері не повернув, однак допомагав їй фізично.

Щодо викрадення фотоапарату повідомив, що вчинив крадіжку спільно з ОСОБА_6 за обставин, викладених в обвинувальному акті. Зокрема, повідомив суду, що потерпілий зателефонував до нього та попросив допомогти з монтажем. Перебуваючи на студії потерпілого, до нього зателефонувала ОСОБА_6 , та він запросив її на студію. Коли ОСОБА_6 приїхала, він запропонував їй забрати фотоапарат потерпілого, на що вона погодилась. Фотоапарат вони здали до ломбарду на ім`я ОСОБА_10 , а кошти розподілили та витратили на власні потреби.

Обвинувачена ОСОБА_6 у судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого їй діяння визнала та суду пояснила, що на момент події вони з ОСОБА_11 мешкали разом. В день події вона зателефонувала до ОСОБА_12 , останній запросив її на студію до ОСОБА_13 . Вона приїхала, після чого ОСОБА_14 запропонував їй забрати фотоапарат потерпілого, на що вона погодилась та поклала фотоапарат до сумки. Фотоапарат вони задли до ломбарду на її ім`я, а кошти витратили на їжу та взуття.

Допит обвинувачених відбувся в судовому засіданні відповідно до приписів статті 351 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). Під час зазначеного допиту обвинувачені надали суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованих їм діянь, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.

Потерпіла ОСОБА_9 в судовому засіданні на підставі статті 63 Конституції України від надання будь-яких показань відмовилась.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 КПК вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження. Згідно з приписами речення другого частини третьої статті 349 КПК суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового процесу зміст зазначених вище обставин, переконався у відсутності сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку учасники судового процесу будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Крім того, суд роз`яснив учасникам судового процесу принципи змагальності та диспозитивності, зміст яких розкритий у статтях 22, 26 КПК.

Отже, з урахуванням наведених вище норм кримінально-процесуального закону, суд вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження, обмежившись дослідженням:

-висновку експерта № 1657-1658/21-21 від 15.03.2021, згідно з яким ринкова вартість телевізора марки Saturn моделі TV 21F3, бувшого у використанні, станом на момент вчинення кримінального правопорушення 12.02.2021 становила 640 грн., за умови робочого стану та виконанні всіх відповідних функцій, ринкову вартість Т2 тюнера встановити не виявилось за можливе;

-висновку експерта № 1933/12-21 від 23.03.2021, відповідно до якого ринкова вартість цифрового ресивера (тюнера) марки Eurosky моделі ES 14 DVB-T2 FTA станом на 12.02.2021 складала 293,66 грн.;

-відповіддю від 19.10.2020 № 688 за підписом директора ПТ «Ломбард «УМКВ і Компанія» ОСОБА_15 , відповідно до якої 23.07.2020 ОСОБА_7 здала до ломбарду фотоапарат Canon EOS 600D, який у подальшому був переданий на реалізацію у зв`язку із закінченням дії договору;

-специфікацію до договору № 6-101829 від 23.07.2020, згідно з яким ОСОБА_7 заставила до ломбарду цифровий фотоапарат марки Canon EOS 600D, за що отримала 1250 грн.;

-висновку експерта № 7047/20-21 від 20.10.2020, згідно з яким ринкова вартість досліджуваного фотоапарата торгової марки телевізора марки «Canon» моделі «EOS 600D» з об`єктивом EF-S 18-55 III kit 18 Мп, станом на момент вчинення кримінального правопорушення 25.07.2020 становила 5972 грн., за умови робочого стану та виконанні всіх функцій, що відповідні цій моделі.

Аналізуючи показання обвинувачених, надані стороною обвинувачення докази, суд вважає, що в судовому засіданні підтверджений факт заволодіння обвинуваченими майном потерпілого ОСОБА_8 . Зокрема, обвинувачені в судовому засіданні зазначеної обставини не заперечували, надавши суду чіткі та послідовні показання щодо часу, місця та способу вчинення інкримінованого їм діяння.

Суд враховує, що з показань обвинувачених, наданих в судовому засіданні, випливає, що останні на час вчинення інкримінованих їм діянь та на час судового розгляду кримінального провадження усвідомлювали протиправність своїх дій. Також з наданих суду доказів (згідно з приписами частини другої статті 84 КПК показання є одним з видів процесуальних джерел доказів) випливає, що заволодіння майном потерпілого обвинувачені здійснили таємно. Тому суд вважає, що вимоги пунктів 1, 2 частини першої статті 91 КПК щодо з`ясування обставин кримінального провадження виконані, а тому вважає, що в судовому підтверджено факт таємного викрадення обвинуваченими вищезазначеного майна (вчинення крадіжки).

Вирішуючи питання щодо правової кваліфікації діяння обвинувачених суд враховує таке.

Згідно з роз`ясненнями, наданими в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 10 від 06.11.2009 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», крадіжку і грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним.

У судовому засіданні встановлено, що після заволодіння фотоапаратом потерпілого ОСОБА_5 та ОСОБА_6 розпорядились ним на власний розсуд, а саме здали до ломбарду. Саме тому суд вважає, що в діях обвинувачених наявні ознаки саме закінченого кримінального правопорушення.

Вирішуючи питання про наявність в діях обвинувачених такої кваліфікуючої ознаки як вчинення кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб, суд враховує таке.

Визначення поняття співучасті дане у статті 26 Кримінального кодексу України (далі КК). Згідно із зазначеним нормативним визначенням співучастю у кримінальному правопорушенні є умисна спільна участь декількох суб`єктів кримінального правопорушення у вчиненні умисного кримінального правопорушення. При цьому статтею 27 КК надане визначення видів співучасників, якими є: виконавець, організатор, підбурювач та пособник. Слід зазначити, що у пункті 24 Постанови № 10 від 06.11.2009 роз`яснено, що злочин визначається вчиненим за попередньою змовою групою осіб у разі його вчинення декількома (двома і більше) суб`єктами цього злочину, які заздалегідь домовилися про його спільне вчинення. Учасники вчинення злочину групою осіб діють узгоджено, зі спільним умислом, і кожен із них безпосередньо виконує діяння, що повністю чи частково утворює об`єктивну сторону складу злочину. При цьому можливий розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль у вчиненні злочину.

Крім того, Верховний Суд (далі ВС) у постанові від 14.11.2019 (справа № 710/439/17) зазначив, що вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб означає спільне вчинення цього злочину декількома (двома і більше) суб`єктами злочину, які заздалегідь домовились про спільне його вчинення. Домовитись про спільне вчинення злочину заздалегідь означає дійти згоди щодо його вчинення до моменту виконання його об`єктивної сторони. Таким чином, ця домовленість можлива на стадії до готування злочину, а також у процесі замаху на злочин. Як випливає з частини другої статті 28 КК, домовленість повинна стосуватися спільності вчинення злочину (узгодження об`єкта злочину, його характеру місця, часу, способу вчинення, змісту виконуваних функцій тощо). Така домовленість може відбутися у будь-якій формі усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій тощо. Учасники вчинення злочину такою групою діють як співвиконавці. При цьому конклюдентними вважають мовчазні дії, з яких можна зробити висновок про дійсні наміри особи. Це, наприклад, обмін жестами, мімікою, певними рухами, внаслідок чого дії співучасників стають узгодженими.

Суд також вважає за доцільне зауважити, що у постанові від 14.05.2020 (справа 405/2648/18) ВС роз`яснив, що для висновку про наявність попередньої змови групи осіб на вчинення злочину досить встановлення узгодженості їхніх дій. Зокрема, як зазначив ВС у згаданій постанові, про наявність попередньої змови групи осіб на вчинення злочину вказує узгодження співучасниками предмета злочину, місця, часу, способу вчинення та змісту функцій, які будуть здійснювати співучасники. Попередня змова може мати місце не лише в усній або письмовій формах, а й за допомогою конклюдентних дій, зокрема, безпосередньо через поведінку співучасників, яка свідчить про їх намір вчинити злочин.

У постанові від 10.12.2020 (справа 464/710/18) ВС зауважив, що домовленість на спільне вчинення кримінального правопорушення не обов`язково має відбуватися в усній чи письмовій формі, а визначається і за допомогою конклюдентних дій поведінки, що свідчить про намір діяти для досягнення спільної злочинної мети.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 23.07.2020 близько 13.00 год., перебуваючи спільно з ОСОБА_7 в приміщенні фотостудії, що за адресою: вул. В. Порика, 16 в м. Вінниці, побачив на столі фотоапарат торгової марки «Canon» моделі «EOS 600D» чорного кольору, який належав ОСОБА_8 . Після цього в ОСОБА_5 та ОСОБА_7 виник спільний злочинний умисел, направлений на заволодіння вказаним фотоапаратом, для чого вони вступили між собою у попередню змову. Зокрема, суд за результатами судового розгляду встановив, що обвинувачений ОСОБА_5 запропонував ОСОБА_6 забрати фотоапарат потерпілого, на що остання погодилась та поклала його до своєї сумки. У подальшому, обвинувачені спільно здали викрадений ними фотоапарат у ломбард на ім`я ОСОБА_7 . Обвинувачені в судовому засіданні зазначених обставин не оспорювали, надавши суду чіткі та послідовні показання щодо обставин і способу досягнення зазначеної згоди, розподілення ролей. При цьому, надані обвинуваченими показання узгоджуються між собою. Тому суд вважає, що обвинувачені діяли узгоджено з метою реалізації спільного злочинного умислу на протиправне заволодіння майном потерпілого ОСОБА_8 . Про узгодженість дій обвинувачених, на переконання суду, свідчать і їхні дії, спрямовані на розпорядження викраденим майном. Зокрема, обвинувачені в судовому засіданні надали показання, які узгоджуються між собою, на обґрунтування того, чому договір застави у ломбарді був оформлений саме на ім`я ОСОБА_7 .

З огляду на викладене, оцінюючи кожний доказ, наданий стороною кримінального провадження, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд дійшов до переконання, що в судовому засіданні був підтверджений факт вчинення обвинуваченими крадіжки (вчиненої 23.07.2020) за попередньою змовою групою осіб.

Враховуючи викладене, суд дійшов до переконання, що дії ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за фактом викрадення 23.07.2020 фотоапарата, належного потерпілому ОСОБА_8 , охоплюються складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 185 КК, за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжки), кваліфікуючою ознакою якого є вчинення кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб.

Окрім того, в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт викрадення ОСОБА_5 телевізора та ресивера у своєї матері потерпілої ОСОБА_9 . Зокрема, ОСОБА_5 у судовому засіданні надав суду чіткі та послідовні показання щодо обставин викрадення майна своєї матері. Вище суд зазначив, що показання є одним з видів доказів у кримінальному провадженні, які мають бути надані суду згідно з приписами частини першої статті 92 КПК з метою встановлення обставин, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні.

Вирішуючи питання щодо правової кваліфікації діяння обвинуваченого в цій частині суд враховує таке.

Згідно з пред`явленим ОСОБА_5 обвинуваченням останній заволодів майном потерпілої ОСОБА_9 на загальну суму 933,66 грн. Як суд зазначив вище, обвинувачений зазначену обставину в судовому засіданні не оспорював. Разом з тим, на підтвердження вартості викраденого обвинуваченим майна прокурор надала суду висновки проведених у кримінальному провадженні судово-товарознавчого досліджень, зміст яких викладений вище. При цьому суд враховує, що ВС у постанові від 28.05.2020 (справа № 333/2953/18) зауважив, що призначення експертизи у кожному кримінальному провадженні для визначення розміру збитків, завданих кримінальним правопорушенням, має обмежений характер, оскільки не стосується тих випадків, коли предметом злочину є гроші або інші цінні папери, що мають грошовий еквівалент, а також коли розмір матеріальних збитків, шкоди, заподіяних кримінальним правопорушенням, можливо достовірно встановити без спеціальних знань. Як встановлено в судовому засіданні, вартість викраденого майна встановлена на підставі проведених товарознавчих досліджень (експертиз). Тому, аналізуючи надані суду матеріали, суд вважає, що в судовому засіданні підтверджений розмір заподіяної кримінальним правопорушенням шкоди потерпілій ОСОБА_9 в розмірі 933,66 грн.

Згідно з пунктом 5 Підрозділу 1 Перехідних положень Податкового кодексу України (далі ПК) визначено, що у разі, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Відповідно до підпункту 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV ПК з урахуванням норм абзацу першого підпункту 169.4.1 пункту 169.4 цієї статті платник податку має право на зменшення суми загального місячного оподатковуваного доходу, отримуваного від одного роботодавця у вигляді заробітної плати, на суму податкової соціальної пільги у розмірі, що дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року, - для будь-якого платника податку.

Тобто розмір податкової соціальної пільги в розумінні пункту 5 Підрозділу 1 Перехідних положень ПК дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на один місяць працездатних осіб з 1 січня 2021 року становив 2270 гривень. Отже, розмір податкової соціальної пільги у 2021 році для кримінально-правової кваліфікації становив 1135 гривень.

Зі змісту частини другої статті 11 КК випливає, що не є кримінальним правопорушенням дія або бездіяльність, яка хоча формально і містить ознаки будь-якого діяння, передбаченого цим Кодексом, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.

Відповідно до частини третьої статті 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення викрадення чужого майна вважається дрібним, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Натомість згідно з приміткою 2 до статті 185 КК у статтях 185, 186, 189 та 190 цього Кодексу значна шкода визнається із врахуванням матеріального становища потерпілого та якщо йому спричинені збитки на суму від ста до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, для вирішення питання щодо наявності в діянні ОСОБА_5 ознак кримінального правопорушення або ж ознак адміністративного правопорушення необхідно визначити, чи перевищує вартість викраденого ним майна 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тобто 227 гривень.

Як суд зазначив вище, в судовому засіданні підтверджений розмір заподіяної ОСОБА_9 шкоди 933,66 грн., тому суд вважає, що вартість викраденого обвинуваченим майна на момент його викрадення, тобто вчинення кримінального правопорушення, перевищувала 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а тому в діях обвинуваченого наявні ознаки саме кримінально караного діяння.

Суд при цьому вважає слушним зауважити, що розгляд кримінального провадження судом здійснений відповідно до приписів частини першої, другої та шостої статті 22, частини третьої статті 26 та частини першої статті 337 КПК, тобто в межах висунутого ОСОБА_5 обвинувачення. Згідно з пред`явленим ОСОБА_5 обвинуваченням останній заволодів майном потерпілої ОСОБА_9 таємно, режим такого заволодіння шляхом вільного доступу.

Зважаючи на ту обставину, що ОСОБА_5 мав реальну можливість розпорядитись викраденим ним майном, суд вважає, що в діях останнього наявні ознаки саме закінченого кримінального правопорушення.

Окрім цього, суд враховує, що у примітці 1 до статті 185 КК зазначено, що у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-який із злочинів, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 32 КК повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.

Зі змісту частини першої статті 88 КК випливає, що особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості. При цьому частиною другою зазначеної статті визначено, що судимість має правове значення у разі вчинення нового злочину, а також в інших випадках, передбачених законами України.

З наданих суду матеріалів кримінального провадження випливає, що 13.09.2019 Вінницький міський суд Вінницької області ухвалив вирок, відповідно до якого ОСОБА_5 засуджений за частиною першою статті 289 КК до покарання у виді 3 років позбавлення волі, звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки. Вчинення зазначеного кримінального правопорушення, як слідує з примітки 1 до статті 185 КК, не утворює повторності для інкримінованого ОСОБА_5 діяння.

Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що після спільного з ОСОБА_6 заволодіння 23.07.2020 майном потерпілого ОСОБА_8 , обвинувачений ОСОБА_5 12.02.2021 заволодів майном своєї матері.

У постанові від 14.09.2020 (справа № 591/4366/18) ВС зауважив, що єдиною підставою для здійснення кримінально-правової кваліфікації дій особи за кваліфікуючою ознакою «повторно» без постановлення обвинувального вироку суду стосовно цієї особи за першим епізодом, який дає підстави для кваліфікації ознаки «повторно», є розгляд першого і наступних однорідних або тотожних злочинів у одному кримінальному провадженні.

Отже, як зазначив ВС, у ситуації, коли в одному кримінальному провадженні розглядається два і більше епізоди вчинення тотожних чи однорідних кримінальних правопорушень, для повторності кримінальних правопорушень не має значення, була чи не була особа засуджена за раніше вчинене кримінальне правопорушення.

Саме тому суд вважає, що в діях обвинуваченого ОСОБА_5 наявні ознаки повторності.

Отже, суд вважає, що діяння ОСОБА_5 за фактом заволодіння 12.02.2021 майном ОСОБА_9 охоплюється складом кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 185 КК, за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжки), кваліфікуючою ознакою якого є вчинення кримінального правопорушення повторно.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Аналогічний висновок ВС зробив і у постанові від 06.08.2020 (справа № 155/1064/18).

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК), як зазначив ВС, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду, як вже було зазначено вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблено ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

В ході судового розгляду кримінального провадження встановлено, що обвинувачена ОСОБА_6 вчинила нетяжкий майновий злочин, винуватість у вчинені якого визнала та надала суду чіткі та послідовні показання, при цьому у вчиненому розкаялась. Суд також враховує, що ОСОБА_6 раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, має на утриманні двох малолітніх дітей, за місцем проживання характеризується негативно.

В свою чергу обвинувачений ОСОБА_5 вчинив два нетяжких майнових злочини в період незнятої та непогашеної судимості в період іспитового строку, один з яких вчинив відносно своєї матері. При цьому ОСОБА_5 винуватість у вчиненні інкримінованих йому діянь визнав, надавши чіткі та послідовні показання щодо обставин їх вчинення, розкаявся у вчиненому. Суд також приймає до уваги, що обвинувачений ОСОБА_5 є особою раніше судимою, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, разом з тим з 25.02.2019 перебуває на диспансерному наркологічному обліку з діагнозом: розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю. За місцем проживання скарг на ОСОБА_5 не надходило.

Отже, обставиною, що пом`якшує покарання обвинувачених, є щире каяття.

Вирішуючи питання щодо наявності в діях обвинувачених обставин, що обтяжують покарання, суд враховує таке.

Згідно з пунктом 6-1 частини першої статті 67 КК вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, є обставиною, яка обтяжує покарання.

Суд має право, залежно від характеру вчиненого кримінального правопорушення, не визнати будь-яку із зазначених у частині першій статті 67 КК обставин, за винятком обставин, зазначених у пунктах 2, 6, 6-1, 7, 9, 10, 12 такою, що обтяжує покарання, навівши мотиви свого рішення у вироку.

ВС у постанові від 20.12.2018 (справа № 679/783/17) ВС зауважив таке.

Відповідно до статті 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 368 КПК суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.

За пунктом 4 частини першої статті 91 КПК обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Обов`язок доказування перелічених обставин згідно зі статтею 92 КПК покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Тому, як зазначив ВС у вказаній вище постанові, посилання у вироку на обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого, яка при формулюванні обвинувачення не була зазначена в обвинувальному акті відповідно до пункту 6 частини другої статті 291 КПК, не узгоджується з положеннями статті 337 КПК.

За результатом судового розгляду встановлено, що ОСОБА_5 , зокрема, вчинив нетяжкий майновий злочин (викрав майно) відносно своєї матері. Разом з тим, зазначена обставина, згідно з пред`явленим ОСОБА_5 обвинуваченням, не визнана обставиною, що обтяжує покарання останнього. А тому правові підстави для ствердження про наявність у діянні ОСОБА_5 такої обставини, що обтяжує його покарання, як вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних або близьких відносинах, відсутні.

Вирішуючи питання щодо наявності в діях обвинуваченого ОСОБА_5 такої обтяжуючої обставини як рецидив кримінального правопорушення, суд враховує роз`яснення, надані в пункті 19 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» № 7 від 04.06.2010, згідно з якими у разі якщо рецидив злочинів утворює одночасно і їх повторність, яка передбачена у статті чи частині статті Особливої частини КК як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, то за змістом частини четвертої статті 67 КК як повторність, так і рецидив злочинів суд не може ще раз враховувати при призначенні покарання як обставину, що його обтяжує.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 07.06.2018 (справа № 203/921/16-к).

Разом з тим, згідно з приміткою 1 до статті 185 КК у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

Як суд вже зазначив вище, засудження ОСОБА_5 згідно з вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 13.09.2019 за частиною першою статті 289 КК не утворює повторності, однак свідчить про наявність в його діях ознак рецидиву злочинів.

Отже, обставини, що обтяжують покарання обвинуваченої ОСОБА_6 , судом не встановлені.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_5 , є рецидив кримінального правопорушення.

Аналізуючи надані стороною обвинувачення докази, враховуючи особу обвинувачених, їхнє ставлення до вчиненого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених і попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення волі.

Санкцією кримінального закону тривалість такого виду кримінального покарання як позбавлення волі на строк до 5 років.

Вирішуючи питання щодо тривалості застосованого кримінального покарання (його міри), суд враховує таке.

Як суд зазначив вище, ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. В ході судового розгляду кримінального провадження прокурор належними, достатніми та допустимими доказами не довів, що призначення обвинуваченим менш суворого покарання ніж позбавлення волі на максимально дозволений санкцією кримінального закону строк не здатне забезпечити досягнення мети кримінального покарання. Тому суд вважає, що правові підстави для призначення обвинуваченим максимально дозволеного строку кримінального покарання у виді позбавлення волі відсутні.

Разом з тим, як вже суд зазначив вище, стороною обвинувачення надана копія вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 13.09.2019, згідно з яким ОСОБА_5 засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 289 КК, до покарання у виді 3 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки. Інкриміновані ОСОБА_5 діяння останнім були вчинене 23.07.2020 та 12.02.2021, тобто під час іспитового строку.

Зі змісту частини третьої статті 78 КК випливає, що у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

При цьому, частиною першою статті 71 КК регламентовано, що у разі, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Слід зазначити, що у постанові від 23.10.2018 (справа № 202/1154/17) ВС зазначив, що норма частини першої статті 71 КК містить імперативну вимогу про призначення судом покарання за сукупністю вироків (шляхом повного або часткового приєднання до покарання, призначеного за новим вироком, невідбутої частини покарання за попереднім вироком) у випадку, коли засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин. Тобто приєднання невідбутої частини покарання, призначеного за попереднім вироком, є обов`язком суду, який призначає покарання за сукупністю вироків.

У випадку ж вчинення нового кримінального правопорушення до закінчення іспитового строку при звільненні від відбування покарання з випробуванням невідбутою частиною покарання є раніше призначене покарання в його повному обсязі, оскільки на момент вчинення нового кримінального правопорушення воно ще не відбувалось засудженим.

Разом з тим, перед закінченням судового слідства прокурор надав суду копію ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 17.12.2022, відповідно до якої ОСОБА_16 було скасоване звільнення від відбування покарання, призначеного вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 13.09.2019 у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 роки. Згідно із зазначеною ухвалою строк відбування покарання ОСОБА_5 слід рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Крім того, прокурор надав суду відповідь за підписом начальника ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» ОСОБА_17 , зі змісту якої випливає, що початком строку відбування ОСОБА_5 покарання є 15.12.2022.

З огляду на викладене, вирішуючи питання щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_5 остаточного покарання врахуванню підлягає покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 13.09.2019, невідбута частина якого становить 2 роки 6 місяців позбавлення волі.

Отже, зважаючи на положення статті 71 КК, суд дійшов до переконання, що в даному випадку ОСОБА_5 шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 13.09.2019 необхідно призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченим положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення їх від відбування кримінального покарання з випробуванням суд приймає до уваги, висновки, викладені ВС в постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к), а саме відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вже суд зазначив, загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Суд при цьому враховує, що у постанові від 19.07.2018 (справа № 755/6254/17) ВС зауважено, що неготовність до самокерованої правослухняної поведінки виключає призначення покарання, не пов`язаного з ізоляцією від суспільства. Також у постанові від 19.07.2018 (справа № 755/6254/17) ВС зауважено, що наявність попередніх судимостей, за якими особу було звільнено від відбування покарання з випробуванням є перепоною для застосування щодо такої особи положень статті 75 КК.

Отже, суд враховує ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив умисні кримінальні правопорушення в період іспитового строку, їх вчинення відбулось протягом нетривалого часу після набрання попереднім вироком законної сили, а тому суд дійшов до переконання, що правові підстави для звільнення ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням відсутні, а виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства не можливе.

Натомість, суд враховує, що обвинувачена ОСОБА_6 має на утриманні двох малолітніх дітей, є особою раніше не судимою, винуватість у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення визнала, у вчиненому розкаялась. Тому суд вважає, що в ході судового розгляду кримінального провадження були встановлені підстави для звільнення обвинуваченої ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання відповідно до положень частини першої статті 75 КК.

Відповідно до частини четвертої статті 75 КК іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років.

Вирішуючи питання щодо тривалості іспитового строку, суд враховує, що обвинувачена ОСОБА_6 вчинила умисний майновий злочин за попередньою змовою групою осіб. Хоча правові підстави для призначення обвинуваченій реального покарання судом не встановлені, суд вважає за доцільне з метою виконання приписів статей 50 та 65 КК та забезпечення виправлення обвинуваченої встановити їй максимально тривалий іспитовий строк.

Суд враховує, що частина перша статті 76 КК є імперативною нормою, якою передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Суд також приймає до уваги, що частиною другою статті 50 КК метою покарання визначено не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Тому для реалізації зазначеної мети суд вважає за доцільне покласти на ОСОБА_6 додаткові обов`язки, передбачені кримінальним законом, зокрема пунктами 2 та 4 частини третьої статті 76 КК.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання. При цьому частиною першою статті 165 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду. З огляду на викладене суд вважає за доцільне зазначити, що початок строку відбування покарання ОСОБА_6 необхідно рахувати з моменту проголошення вироку суду. Враховуючи, що ОСОБА_5 на момент розгляду кримінального провадження відбував покарання за попереднім вироком, початок строку відбування покарання останньому необхідно рахувати також з моменту проголошення вироку суду.

Разом з тим, відповідно до частини п`ятої статті 72 КК строк перебування обвинувачених під вартою необхідно зарахувати до строку призначеного їм покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Питання щодо речових доказів підлягає вирішенню відповідно до положень статті 100 КПК.

Згідно з частиною другою статті 124 КПК судові витрати необхідно покласти на обвинувачених.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених частиною другою статті 185 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Відповідно до частини першої статті 71 Кримінального кодексу України шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 13.09.2019 призначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді 3 (трьох) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

Строк відбування кримінального покарання рахувати з моменту проголошення вироку суду.

Відповідно до частини п`ятої статті 72 Кримінального кодексу України зарахувати до строку призначеного ОСОБА_5 покарання строк його перебування під вартою з 02.12.2021 по 13.04.2023 з розрахунку 1 (один) день попереднього ув`язнення за 1 (один) день позбавлення волі.

Визнати ОСОБА_6 винною у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 185 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

Відповідно до частини п`ятої статті 72 Кримінального кодексу України зарахувати ОСОБА_6 до строку призначеного покарання строк її перебування під вартою з 15.03.2023 по 30.06.2023 з розрахунку 1 (один) день попереднього ув`язнення за 1 (один) день позбавлення волі.

Згідно з частиною першою статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої та пункту 2, 4 частини третьої статті 76 Кримінального кодексу України покласти на ОСОБА_6 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Початок іспитового строку обчислювати з моменту проголошення вироку.

Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою скасувати, звільнивши її з-під варти із зали суду.

Речові докази: договори позики, які знаходяться у матеріалах кримінального провадження залишити у справі.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 686 (шістсот вісімдесят шість) гривень 44 (сорок чотири) копійки витрат на залучення експертів.

Стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних частинах на користь держави 490 (чотириста дев`яносто) гривень 32 (тридцять дві) копійки витрат на залучення експертів.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засудженим, який утримується під вартою в той же строк з дня отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вирок вручається негайно після його проголошення.

Суддя: