УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2023 року

м. Київ

справа № 556/801/20

провадження № 51 - 3927 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 14 грудня 2022 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 23 травня 2023 року,

встановив:

За вироком Володимирецького районного суду Рівненської області від 14 грудня 2022 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

Відповідно до положень ст. 71 КК, з урахуванням вироку Кузнецовського міського суду Рівненської області від 06 листопада 2019 року, шляхом часткового складання покарань, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 23 травня 2023 року вирок місцевого суду змінено.

Виключено з мотивувальної частини вироку обставину, що обтяжує покарання - рецидив злочину. В решті вирок місцевого суду залишено без змін.

Згідно вироку суду, ОСОБА_5 12 травня 2020 року близько 21:00, діючи умисно, скориставшись відсутністю інших осіб, шляхом відкриття вхідних дверей, протиправно проник в житловий будинок ОСОБА_6 , розташований на АДРЕСА_1 , звідки намагався таємно викрасти жіночий гаманець марки «BOSHINOV», в якому знаходилися грошові кошти - 361 грн, належний ОСОБА_7 , однак не довів свій злочин до кінця з причин, що не залежали від його волі, будучи затриманим власником господарства на місці події.

Захисник ОСОБА_4 у касаційній скарзі, посилаючись на невідповідність призначеного покарання його підзахисному ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить скасувати оскаржувані судові рішення та призначити новий розгляд справи у суді першої інстанції.

Свої вимоги захисник мотивує тим, що судами під час призначення його підзахисному покарання належним чином не враховано визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відсутність претензій з боку потерпілої, та прохання суворо не карати, те, що засуджений на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за час розгляду справи офіційно влаштувався на роботу охоронцем, а також, що в матеріалах кримінального провадження відсутні ухвала про призначення судового розгляду, журнал судового засідання та технічний носій інформації про проведення підготовчого судового засідання.

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК, і правильність кваліфікації дій засудженого у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи захисника про невідповідність призначеного ОСОБА_5 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Згідно з принципами співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

З огляду на указану мету й вищезазначені принципи покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Як убачається з матеріалів за скаргою, місцевий суд під час призначення ОСОБА_8 виду та розміру покарання врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно ст. 12 КК відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який негативно характеризується за місцем проживання, раніше неодноразово судимий за крадіжки чужого майна, грабіж, та порушення недоторканості житла, не перебуває на обліку психіатра та нарколога, не працює, а також думку потерпілої яка не має претензій до засудженого та просила суворо не карати. Обставиною, що обтяжують покарання, визнано рецидив злочину, а обставиною, що пом`якшує - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Крім того суд врахував, що ОСОБА_5 раніше засуджений вироком Кузнецовського районного суду Рівненської області від 06 листопада 2019 року за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді 4 роки позбавлення волі, та на підставі ст. 75 КК звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК, та дійшов висновку, що достатньою мірою покарання для виправлення та упередження скоєння нових кримінальних правопорушень обвинуваченого є покарання в межах санкції ч. 3 ст. 185 КК.

Оскільки ОСОБА_5 скоїв кримінальне правопорушення під час відбування строку покарання, не бажає ставати на шлях виправлення, суд з урахуванням положень ст. 71 КК дійшов висновку про необхідність призначити йому покарання у виді позбавлення волі.

При цьому, суд слушно зазначив, що остаточне покарання ОСОБА_5 необхідно визначити за сукупністю вироків відповідно до статей 71, 72 КК, частково приєднавши до призначеного покарання частину невідбутого покарання за попереднім вироком.

Апеляційний суд ретельно перевіривши доводи прокурора з приводу неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, задовольнив апеляційну скаргу прокурора та виключив з мотивувальної частини вироку посилання суду на обставину, яка обтяжує покарання - рецидив злочину.

Також, суд зазначив, що призначене покарання відповідає загальним засадам, визначеним ст. 65 КК, і суд першої інстанції вірно застосував положення ст. 71 КК, призначивши покарання за сукупністю вироків, оскільки ОСОБА_5 , який був звільнений від відбування покарання за попереднім вироком з випробуванням, вчинив нове кримінальне правопорушення протягом іспитового строку.

Щодо доводів захисника про відсутність журналу судового засідання та технічного носія інформації підготовчого судового засідання, апеляційний суд визнав їх неспроможними, оскільки згідно матеріалів провадження, судом першої інстанції неодноразово призначались підготовчі судові засідання, розгляд яких відкладався у зв`язку з неявкою ОСОБА_5 , належним чином повідомленого та щодо якого виносилися ухвали про привід та затримання. Тобто суд першої інстанції доклав всіх необхідних, передбачених законом можливостей для явки засудженого. Як зазначено в ухвалі апеляційного суду, судовий розгляд здійснено повно, з дотриманням вимог КПК, процесуальних прав засудженого, який користувався послугами захисника, давав показання, у його присутності досліджувались докази, допитувалися потерпіла та свідки, проведено судові дебати, та надано ОСОБА_5 останнє слово. А також копія вироку місцевого суду вручена засудженому, який скористався своїм правом на апеляційне оскарження.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з таким висновком і вважає, що призначене ОСОБА_9 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, принципу індивідуалізації, є достатнім та необхідним для виправлення засудженого й попередження вчинення ним нових злочинів.

Обставини, на які покликається в касаційній скарзі захисник, щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, були враховані судами в ході призначення покарання ОСОБА_5 , ці обставини не є безумовними і достатніми для зміни судового рішення.

Ухвала апеляційного суду належним чином обґрунтована та відповідає приписам статей 370, 419 КПК.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги захисника немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 14 грудня 2022 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 23 травня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3