УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2023 року Солом`янський районний суд міста Києва у складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши у залі судових засідань міста Києва клопотання прокурора Солом`янської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР № 0000132 від 04.02.2023, за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України про арешт майна, -

ВСТАНОВИВ:

До слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва надійшло вищевказане клопотання прокурора Солом`янської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про арешт майна.

З матеріалів клопотання вбачається, що Солом`янською окружною прокуратурою м. Києва здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №0000132 від 04.02.2023, за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.

Подане клопотання обґрунтовується тим, що до Солом`янського УП ГУНП у м. Києві надійшла заява Департаменту будівництва та житлового забезпечення про те, що реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 є неправомірною та містить ознаки підробки.

В ході допиту ОСОБА_4 , яка працює на посаді головного спеціаліста відділу роботи з судовими та правоохоронними органами юридичного управління Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), встановлено, 2012 році Управління будівництва та житлового забезпечення передало Солом`янській районній у місті Києві державній адміністрації трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 для поліпшення житлових умов пільгових категорій населення. За інформацією Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, відповідно до розпорядження № 207 від 10 липня 2012 року квартиру АДРЕСА_2 надано сім`ї ОСОБА_5 з обов`язковим звільненням займаної житлової площі квартири АДРЕСА_1 . У цій квартирі були зареєстровані 4 особи ( ОСОБА_5 , її син, дружина сина та онук). Квартира належала на праві власності в рівних частках гр. ОСОБА_5 та її сину ОСОБА_6 , згідно договору купівлі-продажу від 17.10.2000.

Відповідно до договору дарування від 07.10.2012 №1403 ОСОБА_5 та гр. ОСОБА_6 безоплатно передали у власність Київської міської державної адміністрації квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_6 на підставі дублікату договору купівлі-продажу, серія та номер: 1011, виданого 21.10.2019 ПНКМНО ОСОБА_7 .

З огляду на викладене, вищевказана реєстрація є неправомірною та має ознаки підробки вищевказаного дублікату договору купівлі-продажу, серія та номер: 1011, виданого 21.10.2019 ПНКМНО ОСОБА_7 .

Постановою про визнання предметів в якості доказів прокурором у кримінальному провадженні квартира АДРЕСА_1 визнана речовим доказом.

Прокурор у судовому засіданні підтримала клопотання та просила його задовольнити.

У відповідності до ч. 2ст. 172 КПК України та клопотання прокурора, власник майна в судове засідання не викликався, що з огляду ст. 172 КПК України не є перешкодою для розгляду даного клопотання.

Дослідивши матеріали клопотання, вважаю його таким, що підлягає до задоволення зважаючи на наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Так, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Арешт майна допускається з метою збереження речових доказів.

За змістом ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 173 КПК України у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Судом встановлено, що Солом`янською окружною прокуратурою м. Києва здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №0000132 від 04.02.2023, за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.

В ході здійснення досудового розслідування встановлено, що у 2012 році Управління будівництва та житлового забезпечення передала Солом`янській районній у місті Києві державній адміністрації трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 для поліпшення житлових умов пільгових категорій населення. За інформацією Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, відповідно до розпорядження № 207 від 10 липня 2012 року квартиру АДРЕСА_2 надано сім`ї ОСОБА_5 з обов`язковим звільненням займаної житлової площі квартири АДРЕСА_1 . У цій квартирі були зареєстровані 4 особи ( ОСОБА_5 , її син, дружина сина та онук). Квартира належала на праві власності в рівних частках гр. ОСОБА_5 та її сину ОСОБА_6 , згідно договору купівлі-продажу від 17.10.2000.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_6 на підставі дублікату договору купівлі-продажу, серія та номер: 1011, виданого 21.10.2019 ПНКМНО ОСОБА_7 . Інша частина квартири належить ОСОБА_5 .

З огляду на викладене, вищевказану реєстрацію прокурор вважає неправомірною та має ознаки підробки вищевказаного дублікату договору купівлі-продажу, серія та номер: 1011, виданого 21.10.2019 ПНКМНО ОСОБА_7 .

Арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, передбачений п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України. Частиною 1 ст. 131 КПК України встановлено, що заходи кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно п. 1 ч.1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Прокурор, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 171 КПК України, зазначив мету відповідно до положень ст. 170 КПК України, з якою пов`язує необхідність у накладенні такого арешту, з метою збереження речових доказів.

Згідно положень ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Виходячи з положень наведених норм права, майно, яке, на переконання органу досудового розслідування, має одну або декілька ознак наведених в ст. 98 КПК України може набути статусу речового доказу за рішенням прокурора.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 110 КПК України, рішення слідчого, прокурора приймаються у формі постанови.

Оскільки слідчому судді надано постанову про визнання майна як речового доказу у кримінальному провадженні, у рамках якого подано клопотання, воно відповідає критеріям ст. 98 КПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Прокурор в клопотанні зазначив, що метою арешту вищезазначеного майна є збереження його як речового доказу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Враховуючи положення щодо розумності та співрозмірності обмеження права власності, клопотання підлягає задоволенню.

Зважаючи на вищевикладене в сукупності з обставинами кримінального провадження, слідчий суддя приходить до висновку, про необхідність задоволення внесеного слідчим клопотання.

Керуючись ст.ст. 98, 131, 132, 170-174, 376 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

Клопотання задовольнити.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 шляхом заборони її відчуження.

Ухвала про арешт майна підлягає негайному виконанню.

Ухвалу може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з дня проголошення ухвали; у разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 5 днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Слідчий суддя ОСОБА_1