ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/295/23 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження апел.суду №11-кп/818/1028/23 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.111, ч. 2 ст. 436-2 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова матеріали за апеляційними скаргами захисника обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Жовтневого районного суду міста Харкова від 29 червня 2023 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0002551 від 29.07.2022, за частиною 2 статті 111, частиною 2 статті 436-2 КК України, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Харкова від 29 червня 2023 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 строк тримання під вартою на 60 днів, тобто до 27.08.2023 включно, без визначення розміру застави.

Не погодившись з вказаною ухвалою, захисник обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 подав апеляційні скарги.

Захисник в апеляційних скаргах просить скасувати ухвалу Жовтневого районного суду міста Харкова від 29 червня 2023 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ..

В обґрунтування доводів апеляційних скарг, захисник посилається на те, що при вирішенні питання про продовження обвинуваченим строку тримання під вартою, суд зобов`язаний перевірити наявність «достатніх підстав (доказів)», які давали б змогу неупередженому спостерігачеві зробити висновок про те, що кримінальне правопорушення могло мати місце і що підозрювана особа ймовірно його вчинила.

Апелянт вказує, що з наданих суду матеріалів вбачається, що сторона обвинувачення при складенні письмового повідомлення про підозру, при складенні обвинувального акту та при зверненні до суду з клопотанням про продовження строку тримання під вартою, не було дотримано стандарту «достатніх підстав (доказів)» в частині, зокрема, встановлення наявності в діяннях обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 об`єктивної та суб`єктивної сторін складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 111 КК України.

Також захисник зазначає, що до клопотання прокурором взагалі не додано жодних доказів на підтвердження обгрунтованості обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а тому, встановити чи відповідають дійсності викладені в клопотанні обставини, не має можливості.

В той же час, колегія суддів при постановленні оскаржуваної ухвали залишила поза увагою недоведеність стороною обвинувачення наявності обґрунтованого обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їм злочину, а також колегія суддів не звернула увагу на те, що до суду першої інстанції прокурором було подано лише клопотання (без жодних доказів), а тому незрозуміло, на підставі яких доказів колегією суддів було зроблено висновок про те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 могли бути причетними до вчинення злочину, що розслідується, як і не заначено висновків, що слугували підставою для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Крім цього, захисник вказує на те, що прокурором не було доведено існування на даному етапі кримінального провадження жодного реального ризику, передбаченого частиною 1 статті 177 КК України, але суд погодився із викладеними в клопотанні прокурора доводами щодо наявності зі сторони обвинувачених ризиків, передбачених пунктами 1,3,4,5 частини 1 статті 177 КПК України навіть, не зважаючи на відсутність доказів щодо існування ризиків.

Апелянт звертає увагу на те, що в клопотанні прокурора, щодо продовження існування ризиків не зазначено жодної реальної обставини, дії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а лише зазначено припущення та домисли, які не мають нічого спільного із особою обвинувачених, та їх процесуальною і поза процесуальною поведінкою. Те, що у клопотанні прокурором викладені лише власні домисли щодо існування ризиків зі сторони ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , підтверджується тим, що до клопотання прокурором не додано жодного доказу на підтвердження існування ризиків.

Окрім цього, захисник вказує на позитивні обставини, які характеризують особу обвинувачених, а саме те, що: ОСОБА_6 має постійне місце реєстрації у м. Харків, яке не змінював протягом тривалого часу, тобто має можливість прибувати вчасно на виклики прокуратури та до суду, адже територіально він перебуває поблизу органу досудового розслідування, який розташований у м. Харкові; перебуває у зареєстрованому шлюбі; має доньку; є пенсіонером МВС України, значну частину свого життя присвятив службі суспільству, яку сумлінно, віддано та мужньо виконував, за що неодноразово був удостоєний відзначення державними нагородами та грамотами.

ОСОБА_7 має постійне місце реєстрації у м. Харкові, де проживає з сім`єю, яке не змінював протягом тривалого часу; перебуває у зареєстрованому шлюбі; на утриманні має двох малолітніх дітей 2009 та 2014 року народження, з яких син є особою з інвалідністю, також на утриманні обвинуваченого перебувають його дружина та мати 1949 року народження; до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягався, на спеціалізованих обліках не перебуває; є пенсіонером МВС України, значну частину свого життя присвятив службі суспільству, яку сумлінно, віддано та мужньо виконував, за що неодноразово був удостоєний відзначення державними нагородами та грамотами.

На думку захисника, зазначені обставини додатково свідчать про відсутність зі сторони його підзахисних ризиків переховування від суду, впливу на будь-яких учасників кримінального провадження, перешкоджання кримінальному провадженню, вчинення іншого кримінального правопорушення, що може слугувати підставою застосування до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , на даному етапі кримінального провадження, менш тяжкого запобіжного заходу, оскільки прокурором в його клопотанні не зазначено підтверджених доказами даних, які б в сукупності свідчили про неможливість застосування до обвинувачених запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Поміж з цим, апелянт вважає, що застосування до обвинувачених запобіжного заходу без визначення розміру застави є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають практиці ЄСПЛ.

Захисник зазначає, що положення частини 6 статті 176 КПК України, на підставі яких суд застосував до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, фактично встановлюють презумпцію, за якою наявність підозри у вчиненні окремих злочинів обумовлює виключну необхідність обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без права на обрання іншого запобіжного заходу. Цей підхід, на його думку, є дискримінаційним, оскільки ставить осіб, щодо яких обирається такий запобіжний захід, у нерівні умови порівняно з тими особами, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні інших злочинів аналогічного ступеня тяжкості.

Апелянт вважає, що приймаючи до уваги необґрунтованість висунутих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звинувачень, враховуючи дані, що характеризують особу обвинувачених, відсутність з моменту початку досудового розслідування і до цього часу будь-яких ризиків із передбачених частиною 1 статті 177 КПК України для органу досудового розслідування, прокуратури та суду, враховуючи те, що судом не було належним чином обґрунтовано неможливість застосування до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжного заходу не пов`язаного із триманням під вартою, необхідним є скасування ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 29.06.2023 року.

Апеляційна скарга захисника обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 не містить клопотання про його особисту участь, та участь обвинувачених в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Прокурор Харківської обласної прокуратури ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленим, до суду апеляційної інстанції не прибув та не повідомив причини свого не прибуття.

За таких обставин, в силу вимог статтей 405, 422-1 КПК України вищезаначене не є перешкодою для апеляційного перегляду оскаржуваної ухвали.

Заслухавши суддю -доповідача, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, з наступних підстав.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою.

Відповідно до частини 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченими статтею 177 цього Кодексу.

Згідно із статтею 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Частиною 6 статті 176 КПК України, передбачено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом п`ятим частини першої цієї статті. Пункт 5 частини 1 статті 176 КПК України запобіжним заходом є тримання під вартою.

Відповідно до абзацу 8 частини 4 статті 183 КПК України під час дії воєнного стану, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 КК України.

Розглядаючи клопотання про продовження тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, слідчий суддя, суд відповідно до статтей 177, 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен враховувати тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховуватися від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Продовжуючи відносно обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 строку тримання під вартою, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що під час досудового слідства встановлено та підтверджено у судовому засіданні продовження існування ризиків, передбачених пунктами 1,3,4,5 частиною 1 статті 177 КПК України, також суд оцінив сукупність обставин, а саме, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення у сфері злочинів проти основ національної безпеки України, вчиненого в умовах воєнного стану, тяжкість покарання, що загрожує їм у разі визнання винуватими у інкримінованому кримінальному правопорушенні. Суд першої інстанції дійшов висновку, що на час розгляду поданого клопотання, ризики не зменшилися та не втратили своєї актуальності, що свідчить про неможливість запобігти наявним ризикам у разі застосування до обвинувачених менш суворого запобіжного заходу.

З такими висновками суду першої інстанції, погоджується суд апеляційної інстанції, з огляду на наступне.

З матеріалів судового провадження вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні злочину проти основ національної безпеки України, передбаченого частиною 2 статті 111 КК України, який відповідно до частини 6 статті 12 КК України є особливо тяжким злочином, за який передбачено покарання від п`ятнадцяти років позбавлення волі до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. Крім того, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 436-2 КК України, який є нетяжким, за вчинення якого передбачено покарання у виді обмеження волі на строк до п`яти років або позбавлення волі на той самий строк, з конфіскацією майна або без такої, у зв`язку з чим, на думку колегії суддів, обвинувачені можуть переховуватися від суду.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження та тих обставин, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні злочину в умовах воєнного стану, спрямованого на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, шпигунство, надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, на думку колегії суддів у цьому кримінальному провадженні існує беззаперечно суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

При цьому, належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 можуть переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу, призведе до порушення розумних строків судового розгляду.

Крім цього, відповідно до практики ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

У рішеннях ЄСПЛ по справах «Каучор проти Польщі» від 03.02.2009 року, та «Александр Макаров проти Росії» від 12.03.2009 року суд вказав, що наявність вагомих підстав підозрювати затриманого у вчиненні злочину є неодмінною умовою правомірності тримання під вартою, а врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

В рішенні ЄСПЛ у справі «Мар`янчук та інші проти України» суд зауважив, що безпідставне тримання під вартою є виправданим лише за умови наявності суспільного інтересу, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Колегія суддів, оцінюючи сукупність обставин, вважає що доводи апеляційних скарг захисника про можливість застосування до обвинувачених більш м`яких запобіжних заходів такими, що суперечать положенням частини 6 статті 176 КПК України та вважає, що порядок розгляду судом першої інстанції клопотання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відповідає вимогам статті 199 КПК України, пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та практиці Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції враховані положення статей 177, 178 КПК України, дані про особу обвинувачених, перевірені матеріали про вчинення обвинуваченими кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує їм у разі визнання винуватими, мотиви прийнятого судом рішення викладені в ухвалі, яка відповідає вимогам статті 196 КПК України.

Доводи апеляційних скарг захисника - адвоката ОСОБА_8 щодо не доведення прокурором існування жодного реального ризику, передбаченого частиною 1 статті 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , суд дійшов правильного висновку про продовження існування ризиків, передбачених пунктами 1,3,4,5 частиною 1 статті 177 КПК України, зазначивши при цьому підстави, за яких застосування до обвинувачених інших запобіжних заходів є неможливим, з яким цілком погоджується суд апеляційної інстанції.

Достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне, в матеріалах справи відсутні і захисником до суду апеляційної інстанції також не надані. А тому, доводи апелянта про незаконність судового рішення є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Разом з тим, наявність у обвинувачених постійного місця проживання, міцних соціальних зав`язків, а також те, що вони є пенсіонерами МВД, та мають нагороди, наявність у ОСОБА_7 на утриманні дружини, двох малолітніх дітей та матері похилого віку, враховуючи обсяг обвинувачення та самі обставини інкримінованого злочину, не є підставою для змінення обвинуваченим запобіжного заходу на більш м`який, та не спростовує правильності прийнятого судом рішення, жодним чином не впливає на його висновки.

Доводи захисника про відсутність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 111 КК України, оскільки відсутні об`єктивна та суб`єктивна сторона злочину, колегія суддів вважає передчасними, оскільки лише суд, під час судового розгляду, дослідивши всі наявні докази, перевіривши всі обставини, може дійти висновку про обґрунтованість чи необґрунтованість пред`явленого обвинувачення, та доведеність всіх елементів складу злочину.

Доводи апеляційних скарг щодо не визначення розміру застави обвинуваченим при продовженні строку тримання під вартою, колегія суддів вважає необґрунтованими з врахуванням положень абзацу 8 частини 4 статті 183 КПК України. Приймаючи до уваги, що оскільки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, яке стосується злочину проти основ національної безпеки України, під час дії воєнного стану, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого, висновки суду щодо не визначення розміру застави колегія суддів вважає цілком законними та обґрунтованими.

За таких обставин, проаналізувавши доводи апеляційних скарг захисника, колегія судів приходить до висновку, що враховуючи тяжкість обвинувачення, специфіку і фактичні обставини вчинення злочину, наявна необхідність у продовженні строку тримання під вартою обвинуваченим та відсутність підстави, які б спростовували тих вагомих ризиків, які обґрунтовують подальше їх тримання під вартою, а також те, що менш суворі запобіжні заходи не будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні і зміна або застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених та виключити ризики, пов`язані із звільненням їх з під варти.

У зв`язку із наведеним, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та вмотивоване рішення, не виявлено, а наведені доводи в апеляційних скаргах захисника обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , на думку колегії суддів не є достатніми для скасування оскаржуваної ухвали.

Керуючись статтями 177, 178, 404, 405, пунктом 1 частини 1 статті 407, 418, 419, 422-1 КПК України,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги захисника обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду міста Харкова від 29 червня 2023 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до статті 424 КПК України.

Головуючий:

Судді: