ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/62/23 Справа № 175/2520/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

в режимі відеоконференції:

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000936 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_9 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2021 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Богданівка Селидівського району Донецької області, громадянина України, ІПН НОМЕР_1 , з середньою спеціальною освітою, одруженого, інваліда 3-ї групи, непрацюючого, проживаючого за місцем реєстрації по АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду та короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки без позбавлення права керування транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.

На підставі п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти цей орган про зміну місця проживання та роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 30000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди та 8000 гривень у рахунок відшкодування витрат на правову допомогу.

Стягнуто з ТОВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь потерпілого ОСОБА_9 6798 гривень 18 копійок у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 339 гривень 91 копійку моральної шкоди, завданих дорожньо-транспортною пригодою.

У задоволенні позову ОСОБА_9 в іншій частині відмовлено.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експерта у розмірі 1099 гривень 07 копійок.

ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за таких обставин.

Так, 15 листопада 2018 року приблизно о 05.00 годині водій ОСОБА_10 , керуючи технічно справним автомобілем «МАN TGL 8.180» реєстраційний номер НОМЕР_2 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 належить ОСОБА_11 , рухався в Дніпровському районі Дніпропетровської області по автодорозі «Під`їзд до міста Дніпро» з боку м. Підгородне у напрямку м. Дніпра.

Під час руху ОСОБА_10 , грубо порушуючи Правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, відволікся від керування транспортним засобом і при виникненні перешкоди для руху у вигляді автомобіля «Volkswagen LT 35 D» реєстраційний номер НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_12 , який стояв перед світлофорним об`єктом на його смузі руху, заходів до негайного зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного об`їзду перешкоди не прийняв і продовжив свій рух, унаслідок чого скоїв з ним зіткнення в районі ТЦ «Метро», розташованого по вулиці Каштановій, 1 у смт. Слобожанське Дніпровського району Дніпропетровської області.

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажиру автомобіля «МАN TGL» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спричинені тілесні ушкодження у вигляді тупої травми тіла: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, підшкірної гематоми лобної області, кореню носу і параорбітальної області праворуч, уламкового перелому задньої стінки лобної пазухи праворуч у нижньо-внутрішньому відділі зі зміщенням фрагментів, уламкового перелому верхньої стінки правої орбіти у внутрішніх відділах зі зміщенням уламків, лінійних двосторонніх переломів паперових пластинок решітчастої кістки зі зміщенням уламків і з розповсюдженням на передні клітини решітчастого лабіринту і продірявлені пластинки в передніх відділах, забійної рани на червоній каймі верхньої губи по центру з переходом на слизову оболонку, синця у правій параорбітальній області, саден обличчя та стану післяносової кровотечі, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень як небезпечних для життя в момент заподіяння.

Причиною скоєння дорожньо-транспортної пригоди послужили дії водія ОСОБА_13 , який грубо порушив вимоги пунктів 2.3 б) і 12.3 Правил дорожнього руху України, невиконання яких знаходиться у прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди і заподіянням тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_14 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальненні доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі потерпілий просить вирок суду скасувати частково та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки, й цивільний позов в частині стягнення моральної шкоди задовольнити в повному обсязі, стягнувши з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 99660 грн. 09 коп. - моральної шкоди.

Обгрунтовуючи свої вимоги потерпілий посилається на те, що, суд призначаючи обвинуваченому покарання, не надав належної оцінки тому, що обвинувачений не вибачився, не намагався відшкодувати завдану матеріальну або моральну шкоду, на протязі всього судового розгляду намагався звинуватити потерпілого у порушенні ним правил дорожнього руху, вину не визнав, що свідчить і про відсутність пом`якшуючої обставини щирого каяття. За таких обставин, потерпілий вважає що не позбавлення обвинуваченого права керувати транспортними засобами є сприянням можливому вчиненню обвинуваченими інших правопорушень на транспортні.

До того ж, потерпілий не погоджується із рішенням суду в частині вирішення цивільного позову, та вважає, що з огляду на отримані ним травми, які були тяжкими та небезпечними для життя в момент їх заподіяння, розмір стягнутої моральної шкоди не є справедливим та співрозмірним з понесеними ним стражданнями.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні представник потерпілого підтримав апеляційну скаргу потерпілого та просив її задовольнити з викладених у ній підстав.

Обвинувачений та прокурор заперечували проти задоволення апеляційної скарги та вважали вирок законним і обгрунтованим.

Захисник ОСОБА_15 до суду апеляційної інстанції не з`явилася та подала клопотання про розгляд провадження за її відсутності, проти чого не заперечував обвинувачений в судовому засіданні.

Мотиви апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції переглядає вирок в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, встановлених судом і викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, в апеляційній скарзі потерпілим не оспорюється, тому перегляду в апеляційному порядку не підлягає.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги потерпілого про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, суд вважає, що вони заслуговують на увагу.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації.

Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та наділяють суд правом вибору щодо виду та розміру призначеного покарання, завданням якого є виправлення та попередження нових злочинів.

Отже вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції вказаних вимог закону дотримано не в повному обсязі.

Так, суд, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, вчиненим з необережності, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, являється пенсіонером і інвалідом 3 групи, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому.

Обставинами, що пом`якшують його покарання, суд визнав щиросердне каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

З урахуванням наведених обставин, суд дійшов висновку, виправленнюя обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів забезпечить призначення обвинуваченому покарання в межах санкції інкримінованого злочину у виді позбавлення волі без його реального відбування та без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

З такими висновками суду апеляційний суд погодитися не може, з огляду на таке.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає можливість застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування, і вирішення цього питання законодавець відніс на розсуд суду, в залежності від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог ПДР, наслідків, які настали, тощо.

В кожному конкретному випадку судом можуть бути враховані індивідуальні особливості вчиненого діяння, тривалість протиправної поведінки та її наслідків, а також позиція потерпілого про призначення покарання.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції не в повній мірі врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, обставини його вчинення, наслідки його вчинення, а саме завдання потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, особу обвинуваченого, який, зокрема, вибачення у потерпілого не попросив та шкоду не відшкодував.

Апеляційний суд вважає, що обставини, які були встановлені судом першої інстанції під час призначення обвинуваченому покарання, спосіб і обстановка вчинення необережного кримінального правопорушення хоча свідчать, що ОСОБА_7 не є суспільно небезпечною особою, що свідчить про можливість його виправлення без реального відбування покарання, однак, виходячи з того, що як під час судового, так і під час апеляційного розгляду не було встановлено даних на підтвердження того, що діяльність обвинуваченого пов`язана з правом керування транспортним засобом чи останній потребує постійного користування транспортним засобом з певних медичних причин, існування яких потребувало б більш виваженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, а зазначені судом обставини, за яких він дійшов висновку про можливість не призначення обвинуваченому додаткового покарання, не свідчать про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Отже, на переконання апеляційного суду, суд не навів докладних мотивів, з яких він вважав можливим не призначати додаткове покарання ОСОБА_7 .

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що призначення обвинуваченому лише основного покарання без визначення додаткового, не буде справедливим та не відповідатиме його меті - виправленню й попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч. 2 ст. 409 КПК України, підставами для скасування судового рішення є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого.

Стаття 414 КПК України передбачає, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідно статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість.

З огляду на те, що суд призначив обвинуваченому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, внаслідок необгрунтованого не призначення обвинуваченому додаткового покарання, колегія суддів убачає підстави для скасування вироку суду щодо ОСОБА_7 , в частині призначеного покарання, з ухваленням відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України нового вироку судом апеляційної інстанції, у зв`язку з необхідністю застосування більш суворого покарання, а саме, призначення додаткового покарання.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, вчинений з необережності, обставини його вчинення, та наслідки його вчинення, а саме завдання потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, являється пенсіонером і інвалідом 3 групи, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, та наявність тих, що пом`якшують - щиросердне каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Разом з цим, апеляційний суд враховує і те, що обвинувачений у потерпілого вибачення не попросив та не вчиняв будь-яких дій на відшкодування завданої йому шкоди.

З урахуванням наведених обставин, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 покарання в межах санкції інкримінованого злочину, у виді позбавлення волі на строк, визначений судом першої інстанції, без його реального відбування, що не оскаржується потерпілим, з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, яке слід відбувати реально, що відповідатиме тяжкості вчиненого злочину і особі обвинуваченого, та сприятиме його виправленню та попередженню скоєння нових кримінальних правопорушень.

Що стосується доводів потерпілого про незаконність рішення суду в частині вирішення його цивільного позову щодо відшкодування моральної шкоди то колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Частина 1 статті 1167 ЦК України визначає загальні підстави відшкодування моральної шкоди: моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, котра її завдала, за наявності її вини у заподіянні такої шкоди.

Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд виначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи цивільний позов ОСОБА_9 , вказані вимоги закону виконав не в повній мірі.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, потерпілий ОСОБА_9 подав цивільний позов, в якому просив стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої злочином 100000 грн. із відрахуванням 5 відсотків страхової виплати за шкоду, що складає 99660 грн. 09 коп.

Суд, задовольняючи частково цивільний позов в цій частині, виходячи із характеру, глибини та тривалості фізичних, душевних, емоційних та моральних страждань ОСОБА_9 , перенесених ним у результаті отриманих тілесних ушкоджень, та того, що потерпілий внаслідок події ДТП пережив сильний стрес, під час лікування був змушений терпіти фізичний біль, й майнового стану обвинуваченого, стягнув з обвинуваченого в рахунок відшкодування моральної шкоди, на користь потерпілого - 30000 грн.

Між тим, на переконання апеляційного суду, суд, приймаючи таке рішення не надав належної оцінки всім обставинам провадження, зокрема, що потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок грубого порушення обвинуваченим правил безпеки дорожнього руху особами, які керують транспортними засобами, переніс тривалі фізичні, душевні, емоційні страждання, перебував на лікуванні, тому апеляційний суд вважає, що такий розмір відшкодування шкоди в цьому випадку є неспіврозмірним з понесеними ними моральними стражданнями та підлягає збільшенню.

Отже, колегія суддів вважає обгрунтованими доводи апеляційної скарги потерпілого, та приходить до висновку про скасування вироку щодо ОСОБА_7 в частині призначення покарання та вирішення цивільного позову щодо стягнення моральної шкоди, з ухваленням нового вироку в цій частині у відповідності з вимогами ст. 420 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2021 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання та в частині вирішення цивільного позову щодо стягнення моральної шкоди.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 (три) рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнити від призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік.

На підставі п.п 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь потерпілого ОСОБА_9 (ІПН НОМЕР_5 ) 99 660 (дев`яносто дев`ять тисяч шістсот шістдесят) гривень 09 копійок у рахунок відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає чинності з моменту його проголошення і може бути оскаржений шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4