Ухвала

іменем України

25 вересня 2023 року

м. Київ

Справа № 953/1240/23

Провадження № 51-5594 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого - ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 02 березня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 26 червня 2023 року щодо неї,

в с т а н о в и в:

Вироком Київського районного суду м. Харкова від 02 березня 2023 року,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку селища Миронівське міста Дебальцеве Донецької області, громадянку України, зареєстровану як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму,

засуджено за ч. 2 ст. 111-1 КК України до позбавлення права обіймати посади в органах державної влади та органах системи освіти на строк десять років без конфіскації майна; за ч. 6 ст. 111-1 КК України - у вигляді позбавлення волі на строк десять років з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та органах системи освіти на строк дванадцять років та з конфіскацією всього майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк десять років з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та органах системи освіти на строк дванадцять років з конфіскацією всього майна.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 26 червня 2023 року вирок місцевого суду щодо засудженої ОСОБА_4 залишено без змін.

Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень ОСОБА_4 , будучи громадянкою України, місцевою мешканкою Куп`янського району, в той же час прихильницею так званого «руського миру», підтримуючи окупацію України Росією, маючи вільний вибір прийняття рішень щодо своїх дій та поведінки, однак, свідомо діючи всупереч основам національної безпеки України, з метою підтримки та співпраці з окупаційною владою, а також особистого збагачення, у серпні 2022 року за умови відсутності реального примусу добровільно зайняла посаду бухгалтера з нарахування заробітної плати у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території, а саме: «Управление образования Военно-гражданской администрации Купянского района Харьковской области», яка не пов`язана з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, з встановленням посадового окладу у розмірі 25 000 російських рублів.

Знаходячись на зазначеній посаді, ОСОБА_4 здійснювала нарахування заробітної плати працівникам територіальних закладів управління освіти та виховання, згідно з наданими табелями та відомостями обліку робочого часу у цих закладах. Окрім цього, згідно з вказівкою тимчасово виконуючого обов`язки начальника незаконного органу окупаційної влади «Управление образования Военно-гражданской администрации Купянского района Харьковской области» ОСОБА_4 добровільно на своєму приватному ноутбуці марки «HP» с/н 6496856 склала документ «ведомость получения 95 материальной помощи пенсионерам за июнь 2022 года», згідно з яким мешканці Великобурлуцької селищної ради мали отримати від окупаційної влади грошову допомогу у валюті країни-агресора по 10 000 російських рублів.

Своїми активними діями ОСОБА_4 умисно підтримувала на тимчасово окупованій Російською Федерацією території працездатність органів управління життєдіяльністю населення, що, своєю чергою, впливало на свідомість місцевих мешканців, формуючи у них ідеологію довіри до окупаційної влади Російської Федерації.

Крім того, ОСОБА_4 після початку збройної агресії РФ проти України, будучи громадянкою України, народженою в України, але водночас прихильницею так званого «руського мира» та підтримуючи ідеологічну основу мілітаризованої політики, здійснюваної РФ щодо України, діючи всупереч інтересам Національної безпеки України та її народу, умисно зайняла активну позицію щодо підтримки правомірності збройної агресії РФ проти України та вчинила дії, спрямовані на підтримку держави-агресора, її окупаційної адміністрації чи збройних формувань.

05 вересня 2022 року у денний час ОСОБА_4 , знаходячись на території тимчасового окупованого російськими військами селища Великий Бурлук Харківської області, діючи умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, діючи сумісно із російськими журналістами та активістами засобу масової інформації «Первый канал», надала інтерв`ю для розповсюдження серед російського та українського населення, в ході якого поширила неправдиву інформацію щодо позитивних настроїв народу України до окупаційної влади, підтримки населенням України окупаційних дій російської влади на території України, прославляння і виправдування дій представників окупаційних сил РФ та представників підконтрольних РФ самопроголошених органів, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України, тим самим проводячи пропаганду, спрямовану на виправдування та схвалення збройної агресії РФ проти України, здійснюючи при цьому психологічний вплив та формуючи серед населення неправдиве усвідомлювання воєнних дій Росії на території України та їх наслідків.

У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_4 порушує питання про перегляд судових рішень щодо неї в касаційному порядку, просить призначити їй більш м`яке покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України.

В обґрунтування своїх вимог засуджена зазначає, що свою вину вона визнала повністю, щиро покаялася у вчиненому, активно сприяла розкриттю злочину. Крім того, вказує на те, що вона є похилого віку, позитивно характеризується, має двох малолітніх внуків, раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, на обліку у лікаря психіатра (нарколога) не перебуває.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зіст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновок місцевого суду щодо доведеності вини у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень та кваліфікацію дій за ч. 2 ст. 111-1, ч. 6 ст. 111-1 КК України засуджена ОСОБА_4 у касаційній скарзі не оспорює.

Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Згідно зі ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Як убачається з наданих копій судових рішень, місцевий суд при призначенні покарання ОСОБА_4 урахував ступінь тяжкості вчинених нею кримінальних правопорушень, а саме: кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 111-1 КК України, та злочину, передбаченого ч. 6 ст. 111-1 КК України, який віднесено до особливо тяжких злочинів проти основ національної безпеки України, конкретні обставини та наслідки, особу винної, її вік, обставини, які пом`якшують покарання, - її щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, та обставину, яка обтяжує покарання, - вчинення злочину з використанням умов воєнного стану.

Враховуючи викладене, колегія суддів місцевого суду дійшла висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання в межах санкцій ч. 2 ст. 111-1 та ч. 6 ст. 111-1 КК України. При цьому місцевий суд акцентував на тому, що виправлення обвинуваченої неможливе без ізоляції від суспільства, й дійшовши висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 остаточно основного покарання у вигляді позбавлення волі з призначенням додаткових покарань у виді позбавлення права обіймати посади в органах державної влади та органах системи освіти й конфіскації всього майна, яке є її особистою власністю, обґрунтовано зазначив, що саме таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, що відповідає меті покарання.

До того ж, місцевий суд вказав й на те, що підстав для застосування до ОСОБА_4 положень ст. 69 КК України щодо призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, та ст. 75 КК України щодо звільнення від відбування покарання з випробуванням, як просила сторона захисту, немає, оскільки таке покарання не буде достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Своєю чергоюапеляційний суд ретельно перевірив усі доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 , які є аналогічними з доводами її касаційної скарги, та в своєму рішенні зазначив, що суд першої інстанції належним чином врахував вищенаведені обставини та призначив обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі з його реальним відбуванням, з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та органах системи освіти, з конфіскацією всього майна, яке є її особистою власністю, і таке покарання є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Крім того, спростовуючи доводи сторони захисту про те, що суд при призначенні покарання не в повній мірі врахував відомості про особу обвинуваченої, зокрема її визнання вини та щире каяття, що, на їх думку, свідчить про необхідність при призначенні покарання застосування положень ст. ст. 69, 75, 76 КК України, апеляційний суд правильно наголосив на тому, що вказані обставини були в повній мірі враховані судом першої інстанції та зазначив, що стороною захисту не було наведено обґрунтування необхідності призначення обвинуваченій більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, та подальшого її звільнення від відбування покарання, яке б указувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, зважаючи на обставини, за яких були вчинені злочини та його характер, зокрема, ведення колабораційної діяльності в тяжкий для країни час, в умовах воєнного стану та повномасштабного вторгнення держави-агресора.

Також апеляційний суд обґрунтовано поставився критично до доводів апеляційної скарги обвинуваченої щодо необхідності застосування до неї положень ст. 69 КК України та звільнення від відбування призначеного покарання у зв`язку з її віком та важким становищем, в якому вона опинилася внаслідок військової агресії з боку рф, вказавши на те, що з початку повномасштабного військового вторгнення держави-агресора на територію України більшість населення нашої держави опинилася в скрутному матеріальному та життєвому становище, в тому числі люди були вимушені покинути свої домівки, поїхали в інші області держави чи взагалі в інші держави. Крім того, як зазначив апеляційний суд, зазначені обставини в будь-якому випадку не виправдовують злочинні дії обвинуваченої, пов`язані з колабораційною діяльністю, у взаємодії та підтримці окупаційної адміністрації держави-агресора.

Окрім зазначеного, на доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо необхідності звільнення її від відбування призначеного покарання у зв`язку з її віком та з її посиланням на те, що вона має сім`ю, колегія суддів апеляційної інстанції цілком справедливо вказала, що наведене нею не є достатньою підставою для застосування положень ст. ст. 69, 75 КК України, оскільки ці обставини існували і на час вчинених злочинів, але не спинили обвинувачену від їх вчинення.

Також надано апеляційним судом відповідь і щодо неможливості застосування до обвинуваченої ОСОБА_4 положень, передбачених ст. 75 КК України.

На переконання колегії суддів касаційної інстанції, враховуючи встановлені судами у даному конкретному випадку обставини, не виникає сумніву в правильності наведених вище висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності підстав для застосування положень ст. 69 КК України стосовно обвинуваченої ОСОБА_4 .

Колегія суддів касаційного суду погоджується із зазначеними у вироку суду першої інстанції мотивами прийнятого рішення, який, призначаючи ОСОБА_4 покарання, врахував і те, що нею вчинені кримінальні правопорушення проти основ національної безпеки України, яка на даний час веде боротьбу із воєнною агресією російської федерації. Одне з вчинених правопорушень є особливо тяжким і вчинені вони з використанням умов воєнного стану, що правильно визнано обставиною, яка обтяжує покарання.

При цьому касаційний суд наголошує на тому, що суд першої інстанції, з рішенням якого правильно погодився й апеляційний суд, при призначенні їй покарання, врахував дані про особу винної й обставини, що пом`якшують покарання, та призначив ОСОБА_4 основне покарання у мінімальних межах санкцій частин 2 і 6 ст. 111-1 КК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для призначення засудженій покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, оскільки зазначені у касаційній скарзі ОСОБА_4 обставини, які, на її думку, є підставами для застосування щодо неї норм, передбачених ст. 69 КК України, не вказують на істотне зниження ступеня тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, а тому є неспроможними,і судами не порушено передбачених КК України загальних засад призначення покарання.

Апеляційний суд дотримався приписів ст. 419 КПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою слід відмовити

Ураховуючи викладене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 02 березня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 26 червня 2023 року.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3