Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/490/23 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Категорія ст. 115 КК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2023 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 27.06.2023, якою стосовно обвинуваченого

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Голованівськ, Голованівського району, Кіровоградської області, українець, громадянина України, одруженого, військовозобов`язаного, непрацюючого, освіта професійно-технічна, на утриманні має двоє малолітніх дітей: донька ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме з 27.06.2023 до 25.08.2023, без визначення розміру застави,

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Гайворонського районного суду Кіровоградської області перебуває матеріали кримінального, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000144 від 14.04.2022 року про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України.

Прокурор у судовому засіданні заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 , міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою, строком на 60 діб, оскільки ОСОБА_8 може переховуватись від суду, вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 27.06.2023 продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 міру запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Судове рішення мотивовано тим, що враховуючи особу обвинуваченого, соціальний та сімейний стану якого - не став перешкодою до вчинення особливо тяжкого злочину, набув значного суспільного резонансу та порушив життя цілої родини і насамперед обставин та характеру вчиненого злочину, зокрема негативного його наслідку, яким є смерть людини, що неможливо усунути чи відшкодувати та є безумовною підставою для продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою обрати його підзахисному запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за місцем проживання його матері - ОСОБА_11 , 1951 р.н. - АДРЕСА_3 .

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що в обвинувальному акті не зазначені очевидні важливі обставини даної події. Так, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння потерпілий ОСОБА_12 , в період воєнного стану, під час комендантської години, без запрошення та дозволу незаконно проник на територію домоволодіння патріотично налаштованого ОСОБА_8 , який незабаром мав бути мобілізований, та викрикував гасло «слава росії». ОСОБА_8 , оскільки була темна пора доби з метою захисту свого житла та життя, не впізнавши ОСОБА_12 , вистрілив у силует постаті невідомого, який, на його суб`єктивне переконання, в тій обстановці становив для нього загрозу. Після того, ОСОБА_13 впізнав в поранені ним особі ОСОБА_12 , відразу викликав поліцію та швидку допомогу.

Тобто після вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 не вжив заходів для приховання слідів злочину та переховування від слідства, хоча мав для цього всі можливості, а навпаки всіляко сприяв розслідуванню, викликавши поліцію та надавши їм доступ до свого житла.

Викладене вказує на те, що ризик ухилення від суду обвинуваченого в даному випадку не досягає того ступеня, щоб бути єдиною підставою для безальтернативного тримання під вартою.

ОСОБА_8 ніяким чином не намагався ухилитися від слідства та суду, про що переконливо свідчить та обставина, що він добровільно відразу заявив в правоохоронний орган про подію, що сталася, та всіляко сприяв розслідуванню.

ОСОБА_8 утримується під вартою з 14.04.2022 року, тобто більше 1 року та 2 місяців, за цей час справа передана вже до третього суду першої інстанції з незалежних від ОСОБА_8 причин.

Також, судом першої інстанції не враховано доводи сторони захисту щодо відсутності ризику впливу на потерпілу та свідків по справі, оскільки вони всі вже судом допитані, а також тяжких захворювань матері обвинуваченого - ОСОБА_11 , 1951 р.н., яка зареєстрована разом зі своїм сином та проживає в даний час в АДРЕСА_3 , та відповідно наданих та долучених судом до справи медичних документів потребує стороннього догляду.

Описані вище обставини у сукупності свідчать про безпідставність, недоцільність та невиправданість продовження безальтернативного тримання під вартою ОСОБА_8 , оскільки таке втручання у права та свободи особи, які гарантуються не лише Національним законодавством, а й закріплені в Конвенції з прав людини та основоположних свобод не можуть вже вважатися виправданими за вищевказаних обставин.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали клопотання, які надійшли на електронну адресу апеляційного суду і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали районного суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону слідчим суддею належно дотримані.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115 та ч. 1 ст. 263 КК України, а саме у вчиненні умисного протиправного заподіянні смерті іншій людині та у придбанні і зберіганні вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Досудовим розслідуванням встановлено, що в липні 2012 року, точного часу та дати досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_8 перебуваючи в приміщенні гаража на території домоволодіння за місцем свого проживання, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , в ящику з інструментами, що залишився від його покійного батька, виявив предмет ззовні схожий на пістолет та чотири предмети, ззовні схожі на набої до вогнепальної зброї калібром 5,6 мм.

В подальшому ОСОБА_8 переслідуючи мету незаконного зберігання вогнепальної зброї та бойових припасів, вищевказаний предмет ззовні схожий на пістолет та чотири предмета ззовні схожих на набої до вогнепальної зброї, з метою використання в подальшому у власних цілях, залишив зберігати за місцем свого проживання, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , тим самим вчинив незаконне придбання та зберігання вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

14.04.2022 в період з 00 год. 20 хв. по 01 год. 50 хв. працівниками поліції Голованівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Кіровоградській областіна підставі заяви ОСОБА_8 про надання добровільної згоди на проведення огляду, було проведено огляд домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . В ході огляду в приміщенні житлового будинку виявлено та вилучено: предмет ззовні схожий на пістолет, три предмета ззовні схожих на набої до вогнепальної зброї та стріляну гільзу.

Відповідно до висновку експерта № СЕ-19/112-22/2370-БЛ від 29.04.2022:

-вилучений предмет схожий на пістолет, являється нарізною вогнепальною зброєю, однозарядним пістолетом, виготовленим шляхом переробки саморобним способом пневматичного пружинно-поршневого пістолету «ИЖ-40», калібру 4,5 мм., серійний номер НОМЕР_1 , промислового виготовлення, виробництва СРСР, шляхом видалення манжету з поршня, розсвердлення каналу ствола до діаметру 5,7 мм. з послідуючою нарізкою нарізів, розсвердлення патронника до діаметру 5,9 мм. з пазом під фланець, встановлення в повітропровідний канал втулки з ударником, видалення мушки, для стрільби спортивно-мисливськими патронами кільцевого запалювання, калібру 5,6 мм. та придатний для неодноразового проведення пострілів з використанням спортивно-мисливських патронів калібру 5,6 мм.;

-вилучені три предмети схожі на патрони, являються боєприпасами - 5,6 мм. спортивно-мисливського виготовлення, які можуть використовуватись для стрільби зі спортивної та мисливської нарізної вогнепальної зброї калібру 5,6 мм (.22 LR) (пістолет Марголіна, карабіни ТОЗ-11, ТОЗ-21, ТОЗ-8м, ТОЗ-17-01, ТОЗ-99 та ін.), які придатні для стрільби;

-вилучена гільза - стріляна з наданого на дослідження пістолету, виготовленого шляхом переробки саморобним способом пневматичного пружинно-поршневого пістолету «ИЖ-40», калібру 4,5 мм. серійний номер НОМЕР_1 .

Крім цього досудовим розслідуванням встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 близько 22 год. ОСОБА_8 перебував в приміщенні житлового будинку за місцем свого проживання, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , в цей час на територію домоволодіння прийшов ОСОБА_12 , який постукавши у вхідні двері будинку почав виражатись нецензурною лайкою в наслідок чого в ОСОБА_8 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин виник єдиний злочинний умисел направлений на умисне протиправне заподіянні смерті ОСОБА_12 .

Далі ОСОБА_8 того ж дня, тобто ІНФОРМАЦІЯ_4 близько 22 год. реалізовуючи свій єдиний злочинний умиселнаправлений на умисне протиправне заподіянні смерті іншій людині, взявши в приміщенні будинку пневматичний пістолет, який перероблено під пістолет для відстрілу набоїв калібру 5,6 мм., діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді смерті ОСОБА_12 і бажаючи їх настання, відчинив вхідні двері будинку і умисно здійснив один постріл з вищевказаного пістолету в область голови ОСОБА_12 , внаслідок чого спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді: рани у ділянці лівої брови, що проникає у черпну порожнину з забоєм та розтрощенням головного мозку, субдуральною гематомою праворуч, субарахноїдальним крововиливом, переломом кісток склепіння та основи черепа, крововиливу в м`які тканини голови, стороннього тіла.

В наслідок отриманого поранення ОСОБА_12 було доставлено до лікувальної установи, де 26.04.2022 о 21 год. 30 хв. він перебуваючи у відділенні реанімації комунального некомерційного підприємства «Кіровоградська обласна лікарня Кіровоградської обласної ради», яке розташоване за адресою: Кіровоградська область, м. Кропивницький, проспект Університетський, 2/5,не приходячи до свідомості від отриманих тілесних ушкоджень помер.

Відповідно до висновку експерта № 565 від 26.05.2022, наявність рани в ділянці лівої брови, що проникає у черепну порожнину, ранового каналу, сторонніх тіл у обох півкулях головного мозку, дозволяє говорити, що дане ушкодження є вогнепальним. Вогнепальне ушкодження знаходиться в прямому причинному зв`язку зі смертю. Наявні тілесні ушкодження мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень як небезпечних для життя.

На думку колегії суддів, суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність обґрунтованого обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115 та ч. 1 ст. 263 КК України, що підтверджується зібраними під час досудового розслідування доказами, а саме: протоколом огляду місця події від 14.04.2022 за адресою: АДРЕСА_2 , в ході якого на подвір`ї виявлено та вилучено: 2 бинта зі слідами речовини бурого кольору (РБК), змив РБК, чоловіча шапка чорного кольору з РБК. Крім того, в приміщенні житлового будинку виявлено та вилучено: предмет, ззовні схожий вогнепальну зброю - пістолет, стріляну гільзу калібром 5,6 мм., прозору коробку з трьома предметами, схожими на патрони калібром 5,6 мм., металевий предмет, схожий на шомпол до зброї; довідкою КНП «Голованівська ЦРЛ» від 14.04.2022 про те, що 14.04.2022 о 23 год. 57 хв. до приймального відділення КНП «Голованівська ЦРЛ» доставлено ОСОБА_12 , з попереднім діагнозом: відкрите проникаюче поранення голови з вогнепальною раною лівої брови, відкрита черепно-мозкова травма, забій головного мозку, мозкова кома; протоколом допиту підозрюваного ОСОБА_8 ; протоколом допиту свідка ОСОБА_14 ; протоколом допиту неповнолітнього свідка ОСОБА_15 від 14.04.2022; протоколом допиту свідка ОСОБА_16 ; протоколами допитів свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 які надали аналогічні покази, показам свідка ОСОБА_16 ; висновками експертів та іншими матеріалами.

На думку колегії суддів, суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність обґрунтованого обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115 та ч. 1 ст. 263 КК України, оскільки такий висновок підтверджується доданими до клопотання доказами, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що с ОСОБА_8 міг вчинити інкриміноване йому кримінальні правопорушення.

Такий висновок також повною мірою узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), відповідно до якої термін «обґрунтована підозра», зокрема викладеного у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача у тому, що особа про яку йдеться мова, могла вчинити правопорушення.

Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті та під час винесення вироку, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, то суд на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначив, що причетність ОСОБА_8 до вчинення злочинів, що пред`явлені в обвинуваченні, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу, з чим погоджується і колегія суддів.

Що стосується доводів обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , про наявність стану необхідної оборони необхідно зазначити наступне.

Відповідно до ст. 27 Конституції України кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду (ст. 30 Конституції України).

Згідно із частиною першою статті 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (частина третя статті 36 КК).

Отже, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Разом із тим, згідно з ч. 5 ст. 36 КК незалежно від тяжкості шкоди, яку заподіяно тому, хто посягає, не є перевищенням меж необхідної оборони і не має наслідком кримінальну відповідальність застосування зброї або будь-яких інших засобів чи предметів для захисту від нападу озброєної особи або нападу групи осіб, а також для відвернення протиправного насильницького вторгнення у житло чи інше приміщення.

Тобто, закон передбачає винятки із загального правила про те, що при необхідній обороні особа, що захищається, повинна додержуватися визначеної межі, завдаючи шкоду посягаючому. Цими винятками є напад озброєної особи, напад групи осіб або протиправне насильницьке вторгнення у житло чи інше приміщення. У таких випадках шкода, заподіяна особі, яка посягає, не обмежена ніякими межами, аж до позбавлення посягаючого життя.

Як вбачається з пояснень обвинуваченого ОСОБА_8 , останній обґрунтовує наявність стану необхідної оборони тим, що потерпілий ОСОБА_12 , в період воєнного стану, під час комендантської години, без запрошення та дозволу незаконно проник на територію домоволодіння патріотично налаштованого ОСОБА_8 , який незабаром мав бути мобілізований, та викрикував гасло «слава росії». ОСОБА_8 , оскільки була темна пора доби з метою захисту свого житла та життя, не впізнавши ОСОБА_12 , вистрілив у силует постаті невідомого.

В той же час, в матеріалах клопотання про продовження дії запобіжного заходу відсутні докази на підтвердження:

- нападу озброєної особи, в даному випадку потерпілого ОСОБА_12 . Ограном досудового розслідування встановлено, що потерпілий ОСОБА_12 був не озброєний;

- нападу групи осіб, в тому числі органом досудового розслідування не встановлено, що група осіб незаконно проникла на територію домоволодіння обвинуваченого ОСОБА_8 ;

- протиправного насильницького вторгнення у житло чи інше приміщення

ОСОБА_8 , оскільки докази на підтвердження будь-які пошкодження майна обвинуваченого відсутні;

- наявність тілесних ушкоджень у обвинуваченого ОСОБА_8 , які виникли в результаті нападу або вчинення будь-яких насильницьких дій з боку потерпілого ОСОБА_12 ;

- наявність криків з боку потерпілого «слава росії».

Зазначені докази стороною обвинувачення не здобуті і обвинуваченим та стороною захисту суду не надано.

При цьому висновок суду щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд встановлює виключно на дослідженні доказів, а не на безпосередній позиції обвинуваченого та сторони захисту.

Також, необхідно зазначити про те, що з пояснень ОСОБА_8 слідує що він вистрілив в силует, тобто між ним та потерпілим була певна відстань, що у свою чергу виключає будь-яку загрозу життю обвинуваченого з боку потерпілого.

Більш того, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що обвинуваченого ОСОБА_8 попереджав про використання вогнепальної зброї. В даному випадку ОСОБА_8 мав змогу повідомити невідому особу (потерпілого ОСОБА_12 ) про те, щоб він не рухався, а в протилежному випадку відносно нього може бути застосовано вогнепальну зброю.

Також ОСОБА_8 мав можливість залишитися вдома та викликати працівників поліції або почувши стукіт у вікно, через вікно, запитати «Хто це?».

В даному випадку потерпілий прийшовши до обвинуваченого, постукав у вікно та став біля порогу домоволодіння обвинуваченого ОСОБА_8 , а обвинувачений у свою чергу взяв пістолет, відчинив двері та вистрілів у потерпілого.

При цьому нецензурна лексика з боку потерпілого так і викрики «слава росії» не підтверджені належними доказами.

Однак навіть якщо і враховувати вказані дії з боку потерпілого, вказане не дає право обвинуваченому стріляти в людину та ще в голову, з близької відстані.

У той же час в п. 14. Постанови КМ України від 18.01.2003 № 83 зазначено, що пристрої для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, застосовуються на відстані, передбачена в нормативних документах на пристрій, але не ближче 4 метрів, та у спосіб, що мінімізує можливе заподіяння шкоди здоров`ю правопорушників та інших громадян.

Верховний Суд у постанові від 26.04.2018 у справі № 342/538/14-к зазначив, що закон передбачає винятки із загального правила про те, що при необхідній обороні особа, що захищається, повинна додержуватися визначеної межі, завдаючи шкоду посягаючому. Цими винятками є

- напад озброєної особи;

- напад групи осіб;

- протиправне насильницьке вторгнення у житло чи інше приміщення.

У таких випадках шкода, заподіяна особі, яка посягає, не обмежена ніякими межами, аж до позбавлення посягаючого життя.

Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

В даному випадку ОСОБА_8 прицілюючись в голову потерпілого, з близької відстані, який на той момент не становив реальної загрози його життю, здоров`ю та майну, з пістолету виготовленим шляхом переробки саморобним способом пневматичного пружинно-поршневого пістолету «ИЖ-40» на калібр 5,6 мм з патроном .22 Long Rifle та нажимаючи на спусковий гачок, ОСОБА_8 чітко усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав настання наслідків у виді смерті потерпілого та бажав їх настання.

З огляду на викладене колегія суддів залишає без задоволення ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , про наявність стану необхідної самооборони, оскілки ці обставини повинні бути перевірені в ході розгляду справи по суті.

В той же час висновки колегії суддів під час розгляду матеріалів клопотання про продовження дії запобіжного заходу не мають жодного преюдиційного значення над висновками суду під час розгляду матеріалів кримінального провадження по-суті, а лише у відповідності до вимог п. 6 ч. 3 ст. 42 КПК України свідчить про перевірку обґрунтованості затримання.

А тому не можуть бути задоволені доводи захисника про те, що ОСОБА_8 безпідставно продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Разом з тим, суддя, дослідивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно ОСОБА_8 встановив наявність ризиків передбачених ст. 177 КПК України.

Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що суддя дійшов правильного висновку про їх наявність, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу підозрюваного, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність слідчим та прокурором у клопотанні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні. За таких підстав, відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні, тому колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності задовольнити клопотання, оскільки прокурор в повному обсязі довів суду обставини, які виправдовують продовження обмеження права ОСОБА_8 на особисту свободу.

Доводи захисника та обвинуваченого про необґрунтованість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 колегією суддів не можу бити враховано.

Не визнання вини та тяжкість злочину у якому підозрюється ОСОБА_8 в сукупності з мірою покарання, яка йому загрожує у разі визнання його винуватим, відсутність міцних соціальних зв`язків, свідчать про наявність високого ступеню ризиків переховування його від суду, незаконного впливу на свідків, вчинення нових кримінальних правопорушень.

Санкції статті закону за вчинення злочину у якому обвинувачується ОСОБА_8 , передбачає покарання у виді позбавлення волі.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі « Московенко проти України», «Ілійков проти Болгарії» ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від органу досудового розслідування та/або суду продовжує існувати та обумовлений тяжкістю ймовірного покарання та суворістю можливого вироку.

ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, які у відповідно до статті 12 КК України є особливо тяжким та тяжким злочином.

Як вбачається з обвинувального акту у ОСОБА_8 не має жодної обставини, яка пом`якшує покарання, що у свою чергу свідчить про те, що у різі застосування більш м`якого запобіжного заходу може вчинити спроби направленні на переховування від суду.

Також в матеріалах клопотання та стороною захисту не надано докази на підтвердження того, що ОСОБА_8 намагався відшкодувати шкоду потерпілому.

При цьому в умовах, які наразі існують в Україні, викликаних військовою агресією російської федерації проти України, в ОСОБА_8 збільшуються можливості для ухилення від суду, адже у держави наразі з об`єктивних причин відсутні можливості належним чином контролювати поведінку обвинуваченого та його місцезнаходження.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків та родичів потерпілої слід враховувати встановлену Кримінальним процесуальним кодексом України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК України.

З огляду на зазначені положення закону, ризик впливу на свідків, потерпілого, та родичів потерпілого існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Не можуть бути враховані доводи захисту про те, що усі свідки допитані, оскільки на даний час у суді першої інстанції під час розгляду матеріалів кримінального провадження по-суті залишилось допитати, ще одного свідка заявленого стороною обвинувачення та судове слідство у вказаній справі ще не завершено.

При цьому, колегія суддів враховує, що ОСОБА_8 може знати свідків, тому є вагомі підстави вважати, що у разі застосування до нього альтернативного по відношенню до тримання під вартою запобіжного заходу, не пов`язаного з виключними запобіжниками у комунікації та його переміщеннях, останній зможе здійснити незаконний вплив на них з метою зміни наданих ним показань для уникнення від кримінальної відповідальності за скоєний злочин.

Окрім цього, особисте зобов`язання не може бути застосоване до обвинуваченого

ОСОБА_8 оскільки даний запобіжний захід є найбільш м`яким, а кримінальне правопорушення, яке вчинив останній є особливо тяжким проти життя та здоров`я особи, внаслідок якого настала смерть потерпілого.

Особиста порука, яка полягає у наданні особам, яких суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків і зобов`язуються за необхідністю доставити його до органу досудового розслідування чи суду на першу про те вимогу, так в ході розслідування даного провадження таких осіб не встановлено.

Що стосується тверджень захисника про те, що до ОСОБА_8 можливо застосувати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою,то такі доводи на переконання колегії суддів не спростовують висновок судді про наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та не можуть бути самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання про застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та доданих ініціатором клопотання доказів на підтвердження його обґрунтованості.

Колегією суддів не може бути враховано доводи захисника про наявність майна та місця проживання обвинуваченого, як підстава для зміни запобіжного заходу, оскільки вказане жодним чином не зменшує наявні ризики.

В той же час, у справі наявна реальна можливість обвинуваченого ухилятись від кримінальної відповідальності шляхом переховування від органів досудового розслідування та/або суду шляхом залишення постійного місця проживання зумовлена наявністю можливості і засобів, в тому числі здійснення виїзду за межі території України.

З цих же підстав, колегія суддів залишає без задоволення доводи апеляції про недоведеність ризиків.

Враховуючи наведене, беручи до уваги обставини вчинення кримінальних правопорушень, а також те, що інший більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою - не забезпечить виконанням обвинуваченим процесуальних обов`язків, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи захисту про необхідність зміни запобіжного заходу на інший не пов`язаний з триманням під вартою.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Отже, ризики передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які мали місце та були враховані судом при обранні міри запобіжного заходу та продовженні строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжують існувати на даний час та не вичерпались і будуть продовжувати мати місце. Можливість настання ризиків безпосередньо залежить від застосування до обвинуваченого, більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, зокрема таких як особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт.

Враховуючи положення п.2 ч.4 ст.183 КПК України застава у даному кримінальному провадженні як альтернативний запобіжний захід може не застосовуватися, оскільки

ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину, який спричинив загибель людини.

А тому, належна поведінка ОСОБА_8 не може бути забезпечена шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою та не зможе запобігти спробам переховуватись суду, намагатися переховуватися в іншій країні, вчиняти нові кримінальні правопорушення.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 необхідно залишити без задоволення, ухвалу Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 27.06.2023 необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 183, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а ухвалу Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 27.06.2023, якою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме з 27.06.2023 до 25.08.2023, без визначення розміру застави, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4