Провадження №11-кп/801/909/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі учасників провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 в режимі відеоконференції

та захисника ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 12 липня 2023 року,

якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про припинення кримінального переслідування,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про припинення кримінального переслідування у зв`язку із закінченням строків давності утримання його під вартою. Як на підставу для звільнення засуджений посилається на приписи статей 44, 49, 63 та 80 Кримінального кодексу України.

Засуджений ОСОБА_7 у судовому засіданні клопотання підтримав та просив його задовольнити.

Захисник засудженого адвокат ОСОБА_8 підтримала клопотання свого підзахисного. Звернула увагу суду на практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), згідно з якою засуджені до довічного позбавлення волі повинні мати перспективу на перегляд судового рішення та дострокового звільнення.

Прокурор вважав, що правові підстави для задоволення клопотання засудженого відсутні, оскільки ОСОБА_7 засуджений до довічного позбавлення волі та сьогоднішній день відбуває призначене йому покарання. Зауважив, що посилання засудженого на закінчення строків давності не ґрунтується на вимогах законодавства.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12 липня 2023 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про припинення кримінального переслідування.

Прийняте рішення мотивовано тим, що з матеріалів особової справи вбачається, що ОСОБА_7 засуджений вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.12.2006 за пунктами 1, 4 частини другої статті 115 КК до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. Ухвалою Верховного Суду України від 17.04.2007 зазначений вирок залишений без змін.

Засуджений ОСОБА_7 , обґрунтовуючи своє клопотання, послався на те, що на цей час він відбув більше 18 років позбавлення волі, натомість приписи статті 63 КК обмежують максимальний строк такого виду покарання до 15 років. Разом з тим, як було встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_7 був засуджений вироком від 01.12.2006 не до покарання у виді позбавлення волі не на певний строк, а до довічного позбавлення волі, яке регламентоване статтею 64 КК. А тому, посилання засудженого на неможливість призначення покарання тривалішого ніж 15 років позбавлення волі, як на підставу для його звільнення, суд оцінює критично. Оцінюючи доводи засудженого щодо звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд вважає за доцільне зауважити таке. Порядок звільнення від кримінальної відповідальності регламентований Розділом ІХ КК. Зі змісту вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.12.2006 випливає, що особливо тяжкий злочин, за який ОСОБА_7 був засуджений був вчинений останнім 18.06.2006. Отже, з дня вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення і до дня набрання вироком відносно нього законної сили не минуло п`ятнадцять років, а тому правові підстави для звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності відсутні.

Суд враховує, що вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.12.2006 був звернутий до виконання 10.05.2007, а відтак правові підстави для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку також відсутні.

Захисник засудженого, підтримуючи клопотання останнього, послалась на практику ЄСПЛ, згідно з якою засуджені до довічного позбавлення волі повинні мати перспективу на перегляд судового рішення та дострокового звільнення. У зв`язку з наведеними твердженнями захисника, суд вважає слушним зауважити таке. 12.05.2019 ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Пєтухов проти України (№2)» та констатував порушення статті 3 Конвенції, пов`язане з тим, що у нашій державі довічно ув`язнені не мають реальної перспективи звільнення. Приймаючи вказане рішення, ЄСПЛ відмітив відсутність в Україні юридичної системи для забезпечення паліативного догляду в тюрмах. Що стосується неможливості скоротити довічний термін ув`язнення, Суд зазначив, що дане питання розкриває систематичну проблему, яка закликає до здійснення заходів загального характеру.

Конституційний Суд України своїм рішенням № 6-(ІІ)/2021 від 16.09.2021 визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 КК в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

06.11.2022 набрали чинності Закони України № 2689-ІХ від 18.10.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» та № 2690-ІХ від 18.10.2022 «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо удосконалення окремих положень досудового розслідування в умовах воєнного стану».

Зазначеними Законами були внесені зміни до КК, КПК та КВК, зокрема, щодо гуманізації окремих норм кримінального законодавства стосовно застосування покарання у виді довічного позбавлення волі. Зокрема, Законом № 2690-ІХ внесені зміни до положень статті 82 КК, якими визначено можливість заміни особі, яка відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, невідбутої частини покарання більш м`яким (позбавлення волі строком від 15 до 20 років) після відбування нею не менше 15 років призначеного судом покарання.

Засуджений ОСОБА_7 у своєму клопотанні перед судом не ставив питання про заміну йому невідбутої частини покарання більш м`яким, а тому правові підстави для вирішення зазначеного питання відповідно до приписів частини третьої статті 26 КПК відсутні.

Отже, як вже суд зазначив вище, підстави для звільнення засудженого ОСОБА_7 у зв`язку із закінченням строків давності відсутні, а тому суд дійшов до переконання, що у задоволенні клопотання засудженого слід відмовити.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 12 липня 2023 року та ухвалити нову ухвалу, якою клопотання засудженого ОСОБА_7 задовольнити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що вказана ухвала Вінницького міського суду Вінницької області є незаконною та необґрунтованою, а також такою, що винесена всупереч вимогам чинного кримінального процесуального законодавства України, тому підлягає скасуванню з підстав: невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Позиції учасників судового розгляду

У судовому засідання захисник ОСОБА_8 та засуджений ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Мотиви і висновки суду

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону та дійшов до обґрунтованого висновку про те, що не встановлено підстав, передбачених ст. 80 КК України, для звільнення від відбування покарання, призначеного ОСОБА_7 вироком суду.

Зокрема, з матеріалів судового провадження вбачається, що ОСОБА_7 засуджений вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.12.2006 за пунктами 1, 4 частини другої статті 115 КК до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. Ухвалою Верховного Суду України від 17.04.2007 зазначений вирок залишений без змін.

Відповідно до ч.4 ст. 49 КК України питання про застосування давності до особи, що вчинила особливо тяжкий злочин, за який згідно із законом може бути призначено довічне позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі не може бути призначено і заміняється позбавленням волі на певний строк.

Зі змісту вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.12.2006 слідує, що ОСОБА_7 засуджений за вчинення особливо тяжкого злочину, який був вчинений останнім 18.06.2006. Оскільки з дня вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення і до дня набрання вироком стосовно нього законної сили не минуло п`ятнадцять років, тому відсутні правові підстави для звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Відповідно до ст. 152 КВК України підставою звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.

За правилами статті 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин.

Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. Питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі.

Колегія суддів зазначає, що положення статті 80 КК України застосовуються лише, якщо обвинувальний вирок не виконується. Натомість як у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції встановлено, що вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.12.2006 стосовно ОСОБА_7 набув законної сили та почав виконуватися 10.05.2007. Таким чином, колегія суддів не вбачає правових підстав, які б свідчили про закінчення строків давності виконання обвинувального вироку суду, оскільки саме на його виконання ОСОБА_7 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції належним чином дослідив матеріали судового провадження, проаналізував нормативну базу законодавства України, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відмови в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про припинення кримінального переслідування у зв`язку із закінченням строків давності утримання його під вартою.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження не можна визнати переконливими, оскільки вони ґрунтуються на власній оцінці захисником та засудженим положень кримінального та кримінального процесуального закону.

Отже, колегія суддів вважає ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою та вмотивованою, порушень норм матеріального чи процесуального закону, які могли б стати підставою для скасування чи зміни судового рішення, не встановлено, тому апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 12 липня 2023 року залишити без змін.

Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4