Справа № 166/359/23 Провадження №11-кп/802/486/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ратнівського районного суду Волинської області від 21 квітня 2023 року щодо нього,

В С Т А Н О В И В:

Вказаним вироком суду ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Деревок Любешівського району Волинської області, житель АДРЕСА_1 , громадянин України, з вищою освітою,непрацюючий, не одружений, раніше не судимий,

засуджений за ч.1 ст.369 КК України до покарання у виді штрафу, в розмірі 2000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що ставить 34 000 (тридцять чотири тисячі) грн.

Вироком вирішено питання речових доказів та судових витрат.

ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що він 01 січня 2023 року, о 13 год. 40 хв., в смт Ратне на вул. Центральній Ковельського району Волинської області, на стоянковій площадці, біля автозаправочної станції «АNP», в службовому автомобілі марки «RENAULT DUSTER», р/н НОМЕР_1 , відділення поліції №2 (сел. Ратне) Ковельського районного управління поліції ГУНП у Волинській області, запропонував і надав капітану поліції ОСОБА_10 , під час виконання ним службових обов`язків, неправомірну вигоду, у розмірі 1000 грн., за не притягнення його до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, під час керування автомобілем марки «Фольксваген Транспортер» р/н НОМЕР_2 .

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 зазначає, що місцевим судом обставини кримінального провадження не були досліджені повно та об`єктивно, а призначене покарання не відповідає особі обвинуваченого. Вказує на те, що з початку повномасштабного вторгнення росіян на територію України, він добровільно з`явився до військомату, на даний час проходить військову службу у 63 бригаді, приймав участь у бойових діях, де під час обстрілів дістав контузію. Також місцевий суд, визначаючи розмір штрафу не врахував того, що він проживає разом з двома братами, один з яких військовослужбовець, проходить лікування, а другий учень спортивної школи. Просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідача, який виклав суть обвинувачення, доводи апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які подану апеляційну скаргу підтримували, думку прокурора, який апеляційну скаргу заперечував та просив вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.369 КК України, правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, учасниками судового розгляду не оспорюється, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, підстави для перегляду вироку, в цій частині відсутні.

Що стосується доводів апеляційної скарги про можливість призначення нового розгляду даного кримінального провадження в суді першої інстанції, то вони є необґрунтованими, оскільки обвинуваченим не наведено підстав, визначених ч.1 ст.415 КПК України, які б слугували підставою для призначення нового судового розгляду в суді першої інстанції.

Так, положеннями ч.1 ст.415 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо: 1) встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другої статті 412 цього Кодексу; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які очевидно викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; 3) судове рішення ухвалено чи підписано не тим складом суду, який здійснював судовий розгляд.

Ні в апеляційній скарзі, ні під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 не навів жодної із підстав, визначених ч.1 ст.415 КПК України, які б слугували підставами для скасування оскаржуваного вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. При цьому, як убачається із оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 не оспорював фактичних обставин кримінального провадження, визнав вину та щиро розкаявся.

Таким чином, з урахуванням наведених обставин та вимог кримінального процесуального закону, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими та безпідставними, а тому не бере їх до уваги.

А твердження апелянта про призначення йому суворого покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, апеляційний суд вважає слушними.

Вирішуючи питання про правильність застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд зазначає таке.

Положеннями частини 2 статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ч.1 ст.65 КК України, суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

А згідно правил ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Вказані вимоги закону при призначенні покарання ОСОБА_7 місцевим судом дотримані не в повній мірі.

Приписами ст.414 КПК України визначено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Згідно роз`яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

Як вбачається з оскаржуваного вироку, визначаючи вид і розмір покарання ОСОБА_7 , судом враховано характер і ступінь суспільної небезпечності скоєного ним кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який характеризується з позитивної сторони по місцю проживання, до кримінальної відповідальності притягується вперше, його каяття у вчиненому кримінальному правопорушенні.

При цьому, навівши сукупність вказаних обставини, а також дані про особу обвинуваченого, суд першої інстанції не мотивував своє рішення про неможливість призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.369 КК України, у вигляді штрафу в мінімальному його розмірі.

Крім того, під час розгляду кримінального провадження апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_7 перебуває на службі в ЗСУ (а.м.к.п.62).

З матеріалів кримінального провадження убачається, що обвинувачений ОСОБА_7 вину визнав повністю, щиро розкаявся, з початку повномасштабного вторгнення росіян на територію України, він добровільно з`явився до військкомату, на даний час проходить військову службу у НОМЕР_3 Окремій механізованій бригаді, приймав участь у бойових діях, де під час обстрілів дістав контузію.

Апеляційний суд бере до уваги і особу винного, який раніше не судимий, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, вину визнав, має постійне місце реєстрації та проживання, проходить службу в ЗСУ, під час якої отримав поранення.

Враховуючи наявність обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії нетяжких злочинів, враховуючи особу винного, апеляційний суд вважає за можливе зменшити ОСОБА_7 призначене йому судом покарання за ч.1 ст.369 КК України, до мінімального розміру, передбаченого санкцією даної норми закону.

На думку апеляційного суду, саме покарання у виді мінімального штрафу відповідатиме вимогам ст.ст.50, 65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

Крім того, визначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, на переконання суду апеляційної інстанції, відповідатиме принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а також не є надто суворим чи м`яким.

Апеляційний суд вважає, у даному випадку буде досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

В силу приписів п.2 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити його.

Відповідно до положень ч.1 ст.408 КПК, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, а також в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становище обвинуваченого.

За змістом вимог п.4 ч.1 ст.409 КПК підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

З урахуванням встановлених обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а вирок місцевого суду в частині призначеного покарання зміні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Ратнівського районного суду Волинської області від 21 квітня 2023 року в частині призначеного покарання ОСОБА_7 змінити.

Зменшити призначене ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.369 КК України до штрафу в розмірі 1 000 (однієї тисячі) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що ставить 17 000 (сімнадцять тисяч) грн.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: