Справа № 461/174/23
Провадження № 1-кс/461/1173/23
УХВАЛА

іменем України

08.03.2023 року м. Львів

Слідчий суддя Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданніскаргу ОСОБА_3 на на бездіяльність прокурора Львівської обласної прокуратури щодо невнесення відомостей в ЄРДР, -

в с т а н о в и в :

06.01.2023 журналіст ІА «Журналісти проти корупції» ОСОБА_3 звернувся до Галицького районного суду м. Львова зі скаргою на бездіяльність Львівської обласної прокуратури, в якій просить зобов`язати службову особу Львівської обласної прокуратури внести відповідні відомості про вчинене кримінальне правопорушення, викладені у його заяві від 20.12.2022 року до ЄРДР та розпочати досудове розслідування, після вчинення згаданих дій повідомити його про початок досудового розслідування та надати витяг з ЄРДР.

Скарга мотивована тим, що 20.12.2022 року скаржник звернувся до Львівської обласної прокуратури із заявою про вчинення кримінального правопорушення суддею Буського районного суду Львівської області ОСОБА_4 щодо зловживання нею своїми службовими обов`язками при розгляді та вчиненні правосуддя у справі № 943/1118/21 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП ОСОБА_5 .. Вважає, що суддею порушено правила підсудності при розгляді вказаної справи, а тому ОСОБА_5 притягнуто до адміністративної відповідальності неповноважним складом суду, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

В подальшому, на його поштову адресу надійшов лист датовай 20.12.2022 р. за вих. №31/2-р-22 від Львівської обласної прокуратури, з якого вбачається, що його заява про вчинене кримінальне правопорушення від 20.12.2022, на підставі ч.4 ст.216 КПК України скерована для розгляду в межах компетенції до територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові.

Враховуючи те, що наслідком розгляду його заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 20.12.2022 Управлінням процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань обласної прокуратури прийнято незаконне, на його думку, рішення яким йому відмовлено у внесенні згаданих відомостей, викладених в заяві про вчинене кримінальне правопорушення до ЄРДР, вважає, що прокурор, який прийняв таке рішення, вчинив незаконні та протиправні дії, хоча і не оформив їх у вигляді процесуального документа. Таким чином, всупереч вимогам ст.214 КПК України, Львівська обласна прокуратура відомості за його заявою про вчинення кримінального правопорушення від 20.12.2022 до Єдиного реєстру досудових розслідувань не внесла.

В судове засідання скаржник ОСОБА_3 повторно не з"явився, хоча був належним чином неодноразово повідомлений про час та місце розгляду скарги, подав заяву від 07.03.2023 р., в якій просив проводити розгляд скарги без його участі. Слідчий суддя зважаючи на стислі строки розгляду вказаної скарги, встановлені КПК України, вважає, що слід провести її розгляд без участі скаржника.

Прокурор в судове засідання не з`явилися, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи та наслідки неявки, однак відповідно до вимог ст.306 КПК України його неявка не перешкоджає розгляду скарги, враховуючи також обмежені законом строки розгляду даної категорії справ.

Дослідивши матеріали скарги, приходжу до наступних висновків, виходячи з наведених нижче доводів та мотивів.

Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Саме в запроваджені механізму реального захисту громадянами своїх прав у суді полягає здійснення функцій правової держави та її утвердження як такої.

Встановлено, що 20.12.2022 року скаржником на адресу електронної пошти Львівської обласної прокуратури скеровано заяву про вчинення кримінального правопорушення суддею при розгляді адміністративної справи № 943/1118/21.

У наведеній заяві скаржник вказує, що порушення правил підсудності при розгляді наведеної справи призвело до притягнення до відповідальності особи неповноважним складом суду та внесення до тексту постанови судді завідомо неправдивих відомостей. За твердженням заявника такі дії судді містять ознаки кримінальних правопорушень передбачених ст.366 та ст.375 КК України.

Також, скаржник зазначає, що 03.01.2023 р. на його поштову адресу надійшов лист від Львівської обласної прокуратури, з якого вбачається, що наведена заява про вчинення кримінального правопорушення, на підставі п.4 ст.216 КПК України, скерована для розгляду в межах компетенції до Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у місті Львові.

В ході розгляду справи, слідчим суддею з`ясовано, що у скаржника станом на час розгляду скарги відомостей щодо внесення даних за його заявою територіальним підрозділом ДБР немає, оскільки жодної інформації про це ним не надано.

Досліджуючи питання внесення територіальним підрозділом відомостей до ЄРДР, враховую наступне.

Згідно п. 18 ч. 1 ст.3 КПК України, слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, та у випадку, передбаченому статтею 247 цього Кодексу, - голова чи за його визначенням інший суддя відповідного апеляційного суду. Слідчий суддя (слідчі судді) у суді першої інстанції обирається зборами суддів зі складу суддів цього суду.

Відповідно до ч.3 ст.26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. У випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст.3 КПК України, кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Аналіз наведених положень вказує на те, що слідчий суддя повинен діяти виключно в межах своєї компетенції та повноважень і керуватися при цьому загальними засадами кримінального провадження. При цьому поняття кримінального провадження охоплює собою увесь спектр дій пов`язаних із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, зокрема процесуальних дій пов`язаних із внесенням відповідних даних до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом (п. 1). Неупередженість суддів є необхідними для гарантування рівності сторін перед судом.

Безсторонність (неупередженість) суду означає відсутність упередженості та необ`єктивності. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, існування безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно встановлюватися згідно з суб`єктивним критерієм, врахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності.

Отже, дотримуючись наведених вище положень та засад, слідчим суддею, в межах наявної компетенції та повноважень з`ясовано у скаржника дані щодо наявної у нього інформації про внесення відповідних відомостей до ЄРДР.

Варто відзначити, що в процесі розгляду скарги жодних клопотань від учасників провадження щодо витребування такої інформації слідчим суддею не надходило.

В цьому контексті слід також відзначити, що слідчим суддею створено належні умови для реалізації своїх процесуальних прав учасниками провадження. Зокрема, як скаржника так і відповідний суб`єкт оскарження повідомлено про дату, час і місце розгляду справи, а слухання справи відбувається у відкритому судовому засіданні. Також, слідчим суддею враховані положення процесуального законодавства щодо участі скаржника у розгляді справи та щодо наслідків неявки прокурора в судове засідання. Крім того, слідчим суддею зважено на вимоги процесуального закону щодо диспозитивності та змагальності під час провадження.

Згідно ч. ст. 1 КПК України, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Водночас, положення чинного процесуального законодавства не зобов`язують слідчого суддю з власної ініціативи витребувати в ході розгляду скарги в порядку ст. 303 КПК України ту чи іншу інформацію у її володільця (у даному випадку підрозділу ДБР).

За переконанням слідчого судді витребування з власної ініціативи, за відсутності відповідного клопотання учасника процесу, наведеної інформації в органу досудового розслідування, який до того ж не є учасником провадження, може створити у сторін провадження думку про упередженість слідчого судді. Більше того, очевидним для слідчого судді є те, що по-перше витребування такої інформації призведе до відкладення розгляду скарги і не сприятиме дотриманню розумних строків під час провадження, по-друге незалежно від змісту отриманої інформації така може бути сприйнята сторонами провадження як свідоме збирання слідчим суддею доказів на користь обґрунтування позиції того чи іншого учасника процесу.

Таким чином, слідчим суддею в межах наданої йому компетенції, з дотриманням принципів неупередженості та безсторонності, з`ясовано питання внесення до ЄРДР відомостей підрозділом ДБР, на яке звернув увагу суд апеляційної інстанції.

Оцінюючи саму скаргу та долучені до неї матеріали, враховую наступне.

За правилами пункту 1 частини першої статті 303 КПК заявник має право оскаржити бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк.

У межах цієї процедури слідчий суддя з`ясовує обставини та мотиви, з яких слідчий, дізнавач або прокурор дійшов висновку про відсутність підстав для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, чим саме обґрунтоване невнесення відповідних відомостей до ЄРДР, та вирішує питання про наявність або відсутність правових підстав для зобов`язання слідчого або прокурора внести інформацію про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Наведене відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду висловленій у постанові від 30 січня 2019 року (справа №818/1526/18, провадження № 11-1263апп18).

Скаржник вважає, що прокурор не виконав покладених на нього ст.214 КПК України обов`язків та фактично свідомо не вчинив дій визначених наведеними положеннями та з порушенням встановлених законом строків скерував заяву до ТУ ДБР розташованого у м. Львові.

Згідно ч.1 ст.214 КПК України, слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач - керівником органу дізнання, а в разі відсутності підрозділу дізнання - керівником органу досудового розслідування.

Відповідно до пунктів 4, 5 ч. 5 ст. 214 КПК до ЄРДР, серед іншого, вносяться відомості про: короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела; попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Отже, з аналізу наведених норм вбачається обов`язок уповноважених осіб здійснити фіксацію наданих заявником відомостей про кримінальне правопорушення. Водночас, передбачена чинним КПК процедура внесення відомостей не свідчить про те, що взагалі відсутні будь-які критерії для внесення чи невнесення відповідних відомостей до ЄРДР. Ця процедура передбачає, що для перевірки відповідних підстав не потрібно проводити детальну та ретельну оцінку викладених у заяві відомостей, а фактично необхідно лише перевірити зміст самої заяви на предмет наявності у ній належних даних для внесення відомостей до ЄРДР.

Завданням судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні на цій стадії є перевірка зазначених скаржником обставин, що, на його думку, вказують на бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора, та за наявності відповідних підстав - відновлення порушених прав.

Відповідно до п.20-4 Перехідних положень КПК України, після початку діяльності відповідно Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур покладення повноважень на прокурорів цих органів прокуратури у кримінальних провадженнях здійснюється з дотриманням вимог законодавства та особливостей, визначених Генеральним прокурором.

Пунктом 22 Перехідних положень КПК України рекомендовано Генеральній прокуратурі України протягом трьох місяців з дня опублікування цього Кодексу:

1) створити Єдиний реєстр досудових розслідувань, розробити та затвердити за погодженням з Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, органом, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, положення про порядок його ведення;

2) привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Кодексом.

Відповідно до п.4 ч.5 ст.214 КПК України та п.п.4 п. 1 частини 2 (Порядок внесення відомостей до Реєстру) Розділу І Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Генерального прокурора 30.06.2020 № 298 (далі- Положення), до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела.

Згідно пункту 2 частини 1 (Порядок внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Реєстру) Розділу ІІ Положення, відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела, повинні відповідати вимогам пункту 4 частини п`ятої статті 214 КПК України, зокрема мати короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

Зазначені положення кримінального процесуального закону свідчать про те, що реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті з них, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення. До того ж підставами вважати заяву чи повідомлення саме про кримінальне правопорушення є наявність в таких заявах або повідомленнях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки конкретного кримінального правопорушення. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджують реальність конкретної події кримінального характеру. Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави для висновку, що реєстрації в ЄРДР підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення та можуть об`єктивно свідчити про вчинення особою такого кримінального правопорушення.

Якщо у заяві чи повідомленні таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, що повинні бути обов`язково внесені до ЄРДР.

Зокрема, у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 30 вересня 2021 року (справа № 556/450/18 провадження № 51-4229км20) зазначено наступне:

«За змістом ст. 214 КПК України, підставою для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР та початку досудового розслідування є подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або самостійне виявлення слідчим, прокурором з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

Слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.

Разом із цим слідчий, прокурор після прийняття та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, виходячи з їх змісту, має перевірити достатність даних, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, за наслідками чого ним приймається рішення про початок досудового розслідування шляхом внесення відповідних відомостей до ЄРДР.

Таким чином, підставою початку досудового розслідування є не будь-які прийняті та зареєстровані заяви, повідомлення, а лише ті з них, з яких вбачаються вагомі обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, короткий виклад яких разом із прізвищем, ім`ям, по-батькові (найменуванням) потерпілого або заявника, серед іншого, вноситься до ЄРДР».

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 16.05.2019 (справа № 761/20985/18, провадження № 51-8007км18) вказав наступне: «Якщо не було події кримінального правопорушення або в діях особи немає складу кримінального правопорушення, то за таких обставин кримінальне провадження не може бути розпочато. А якщо через помилку чи з інших причин таке провадження було розпочато, то воно негайно має бути припинено і з позиції вимог правопорядку, і з огляду дотримання інтересів всіх учасників правовідносин».

Отже, наведені вище доводи вказують на те, що реєстрації в ЄРДР підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення та можуть об`єктивно свідчити про вчинення особою такого кримінального правопорушення для того, щоб технічно внести дані відомості до відповідних розділів реєстру. Це слугує гарантією для кожної особи від необґрунтованого обвинувачення та процесуального примусу.

Підставами вважати, що в заяві чи повідомленні містяться відомості саме про кримінальне правопорушення є об`єктивні дані, які дійсно свідчать про наявність його ознак. Такими даними є фактичне зазначення відомостей, що підтверджують реальність конкретної події кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення). Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до ЄРДР.

Отже, закон фактично передбачає необхідність попередньої оцінки (аналізу) слідчим, прокурором, слідчим суддею (у разі оскарження заявником бездіяльності уповноваженої особи щодо невнесення відомостей до ЄРДР) змісту заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення на предмет викладення у ньому інформації саме про кримінальне правопорушення.

В свою чергу, норми чинного кримінального процесуального законодавства встановлюють обов`язок здійснити фіксування наданих особою відомостей про кримінальне правопорушення, достатніх для реалізації завдань кримінального провадження, визначених у ст. 2 КПК України, а не будь-якої інформації, направленої особою як заяви (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення.

Відтак, слідчий суддя, здійснюючи судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні та з`ясовуючи чи наділена уповноважена особа обов`язком вчинити певну процесуальну дію - внести відомості про кримінальні правопорушення до ЄРДР за заявою про вчинення кримінального правопорушення, повинен надати оцінку не лише доводам скарги на бездіяльність, а ще й доводам щодо змісту заяви (повідомлення) про вчинені кримінальні правопорушення.

Не оцінюючи обґрунтованість заяви скаржника про вчинення кримінального правопорушення на предмет наявності усіх ознак складу злочинів, слідчий суддя вважає, що у ній відсутні об`єктивні дані, які дійсно свідчать про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених наведеними заявником статтями КК України. Зокрема, аналіз скарги та дослідженої слідчим суддею копії заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 20.12.2022 свідчить про те, що у ній не наведено об`єктивних даних та вагомих обставин, які дійсно свідчать про ознаки конкретного кримінального правопорушення. Заява за своїм змістом не містить фактичних даних, які вказують на ознаки конкретних кримінальних правопорушень, а тому така заява, на думку слідчого судді, яка ґрунтується на врахуванні наведених вище положень чинного кримінального процесуального законодавства, з огляду на її зміст, не є належною підставою для внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань суб`єктом оскарження.

За переконанням слідчого судді заявник у кримінальному провадженні не зобов`язаний наводити у заяві про вчинення кримінального правопорушення дані із застосуванням юридичної термінології, посиланням на норми процесуального та матеріального закону або детальним описом події кримінального правопорушення тощо. Натомість така заява повинна містити мінімальні дані необхідні для її належної реєстрації у ЄРДР, про що зазначено вище. В свою чергу, той факт, що суб`єктивне сприйняття та оцінка змісту заяви скаржника, який вважає таку заяву належною підставою для внесення відповідних відомостей до ЄРДР, не співпадає з позицією компетентного органу уповноваженого на внесення таких даних до реєстру не може сам по собі слугувати законною підставою для внесення даних до ЄРДР.

Водночас, процесуальний закон визначає і покладає на компетентних осіб (слідчий, дізнавач, прокурор) обов`язок перевірити таку заяву на предмет наявності у ній відомостей достатніх для її реєстрації у ЄРДР та у разі наявності таких невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Проаналізувавши подану заяву на предмет її відповідності наведеним положенням, неможливо залишити поза увагою і те, що ОСОБА_3 у цій заяві вказує на дві правові кваліфікації скоєних, на його думку, кримінальних правопорушень ст.366 та ст.375 КК України.

Натомість Рішенням Конституційного Суду № 7-р/2020 від 11.06.2020 статтю 375 КК України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною).

Також, очевидним для слідчого судді є той факт, що скаржник не наділений повноваженнями і не являється особою, яка може надавати оцінку чи переглядати відповідне судове рішення (у даному випадку рішення суддів з приводу яких подана заява) поза межами встановленої законодавчої процедури, тим більше, якщо таке рішення набрало законної сили.

Варто також відзначити, що матеріали справи вказують на те, що заява надійшла до прокуратури 20 грудня 2022 року, а повідомлення про скерування заяви до підрозділу ДБР виготовлено також 20 грудня 2022 року, що вказує на відсутність зволікання з боку прокуратури у розгляді відповідної заяви.

Разом з тим, слід відзначити, що відповідні службові особи Львівської обласної прокуратури не позбавили заявника права на належний розгляд його заяви, а фактично скерували її до компетентного підрозділу ДБР, який наділений відповідними повноваженнями щодо внесення даних до ЄРДР.

З дослідженої слідчим суддею копії супровідного листа від 20.12.2022 №31/2-р-22 за підписом начальника управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань вбачається, що додатком до даного листа є заява про вчинення кримінального правопорушення, яка зазначена як звернення на 2 арк. У вказаному супровідному листі міститься посилання на положення ч. 4 ст.216 КПК України (підслідність слідчих органів державного бюро розслідувань), що свідчить про те, що наведена заява розглядалась саме в порядку визначеному КПК України. Той факт, що у супровідному документі вказана заява зазначена як звернення не впливає на його зміст, адже безпосередньо заява скерована до компетентного органу і такий повинен дослідити саме заяву, а не супровідний лист. В свою чергу, та обставина, що визначення належного органу досудового розслідування може відбуватись після внесення відомостей до ЄРДР не спростовує те, що відповідний орган наділений повноваженнями на внесення даних щодо первинної реєстрації заяви про вчинення кримінального правопорушення у реєстрі.

В цьому контексті слід відзначити, що законодавець наділяє скаржника правом оскаржити і відповідні дії територіального підрозділу ДБР, у разі непогодження з такими.

Разом з тим, наведені вище встановлені в ході розгляду справи обставини свідчать про те, що обставини розгляду наведеної заяви про вчинення кримінального правопорушення вказують на те, що дії уповноваженого представника прокуратури щодо скерування наведеної вище заяви про вчинення кримінального правопорушення компетентній особі не свідчать про вчинення свідомих дій щодо нереєстрації заяви у ЄРДР. Більше того, фактично наведені вище обставини вказують на те, що така заява розглядалась і скерована для розгляду саме з врахуванням положень КПК України. При цьому заявник наділений можливістю оскаржити дії компетентного органу, зокрема щодо невнесення відповідних відомостей до ЄРДР, у разі непогодження з такими.

Отже, виходячи з наведеного, приходжу до висновку про те, що у даному випадку не знайшли свого підтвердження доводи скаржника щодо протиправної бездіяльності службових осіб прокуратури.

Водночас, слід відзначити наступне.

Зі змісту ч. 1 ст. 306 КПК України вбачається, що скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду.

Кримінальним процесуальним кодексом України не визначена підсудність скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора.

Статтею 9 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. У випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Отже, виходячи з положень ст. 306 КПК України та загальних засад кримінального процесуального законодавства, судовий контроль за дотриманням прав, свобод і інтересів осіб у кримінальному провадження під час досудового розслідування покладено на слідчого суддю суду першої інстанції, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним в ухвалі від 02 березня 2020 року у справі №263/19/20 (провадження №51-420впс20).

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права (частина 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Так, у згаданому висновку суду касаційної інстанції зазначено, що зі змісту ч. 1 ст. 306 КПК України вбачається, що скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду.

Кримінальним процесуальним кодексом України не визначена підсудність скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора. Однак, ст. 9 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

У випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Виходячи з положень ст. 306 КПК України та загальних засад кримінального процесуального законодавства, судовий контроль за дотриманням прав, свобод і інтересів осіб у кримінальному провадження під час досудового розслідування покладено на слідчого суддю суду першої інстанції, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

Таким чином, скарги на рішення, дії або бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

Отже, з наведеного вбачається, що визначальним критерієм підсудності скарг в порядку ст. 303 КПК України, є саме орган досудового розслідування (його місце знаходження).

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом (Частина 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у м. Львові зареєстровано за адресою: 79008, м. Львів, вул. Кривоноса 6, та знаходиться у Личаківському районі м. Львова, тобто поза межами територіальної юрисдикції слідчого судді Галицького районного суду м. Львова.

Таким чином, слідчий суддя не оцінює дії відповідних службових осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, оскільки це виходить за межі його компетенції.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 307 КПК України, за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора постановляється ухвала згідно з правилами цього Кодексу.

Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про:

1) скасування рішення слідчого, дізнавача чи прокурора;

1-1) скасування повідомлення про підозру;

2) зобов`язання припинити дію;

3) зобов`язання вчинити певну дію;

4) відмову у задоволенні скарги.

Виходячи з наведених вище доводів та мотивів, приходжу до висновку про відсутність належних законних підстав для зобов`язання службових осіб Львівської обласної прокуратури внести відповідні відомості про вчинення кримінального правопорушення викладені у заяві ОСОБА_3 від 09.12.2022 до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати досудове розслідування та повідомити заявника про розпочате досудове розслідування шляхом вручення копії витягу з реєстру.

Таким чином, приходжу до висновку про відсутність підстав для задоволення скарги.

Водночас, слідчим суддею підкреслюється те, що ним не ставиться під сумнів право будь-якої особи, зокрема скаржника, звернутися до компетентного органу із заявою про вчинення кримінального правопорушення. Разом з тим, оцінивши доводи скаржника, враховуючи характер питань які винесені ним на розгляд до слідчого судді, з метою забезпечення можливості скаржника належно користуватись своїми конституційними та процесуальними правами, вважаю за доцільне довести до відома скаржника наступне.

У рішенні Конституційного Суду № 7-р/2020 від 11.06.2020, серед іншого, зазначено, що системний аналіз положень статей 6, 8, 19, частини першої статті 55, статей 124, 126 Конституції України дає підстави вважати, що суспільні відносини у сфері правосуддя перебувають під конституційним захистом з тим, щоб не допустити дій, що суперечать меті правосуддя, та запобігти постановленню судового рішення, яке за своєю суттю не може бути актом правосуддя.

Згідно з Конституцією України до основних засад судочинства віднесено, зокрема, обов`язковість судового рішення (пункт 9 частини другої статті 129); судове рішення є обов`язковим до виконання (частина перша статті 129-1).

У Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки від 17 листопада 2010 року № CM/Rec (2010) 12 (далі - Рекомендація) зазначено, що "рішення суддів не можуть підлягати будь-якому перегляду поза межами апеляційних процедур, закладених у законодавстві"; "за винятком рішень про амністію, помилування або подібних заходів, виконавча влада та законодавча влада не повинні ухвалювати рішення, що скасовують судові рішення" (§ 16, §17 додатка до Рекомендації).

Отже, для перегляду судового рішення в законі встановлюються відповідні процедури судочинства, які передбачають оскарження судового рішення та надання йому юридичної оцінки компетентним судом. Конституція України не наділяє інші органи державної влади повноваженнями щодо перевірки судового рішення в позасудовому порядку та оцінки його як "неправосудного".

Конституційний Суд України вважає, що остаточне судове рішення не може бути переглянуто, крім встановлених процесуальними законами випадків його перегляду відповідним судом, що виключає можливість оцінювати таке рішення слідчим, прокурором при вчиненні ними дій, які мають наслідком притягнення судді до кримінальної відповідальності.

Ефективна реалізація права на судовий захист залежить від багатьох чинників системи судоустрою та судочинства, зокрема від забезпечення гарантій незалежності суддів під час здійснення правосуддя.

Незалежність і недоторканність судді гарантують Конституція та закони України; вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється; суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частини перша, друга статті 126, частина перша статті 129 Основного Закону України).

Конституційний Суд України наголошував, що "закріплення на конституційному рівні положення, відповідно до якого правосуддя в Україні здійснюють виключно суди, та положення щодо незалежності суддів створює найважливішу гарантію додержання конституційних прав і свобод людини і громадянина" та "спрямоване на створення ефективного механізму виконання покладених на судову владу завдань, які полягають, насамперед, у захисті прав і свобод людини і громадянина, забезпеченні верховенства права та конституційного ладу в державі" (абзац четвертий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018).

У Рекомендації, з посиланням на статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, зазначено, що "метою забезпечення незалежності судової влади є гарантування кожній особі основоположного права на розгляд справи справедливим судом лише на законній підставі та без будь-якого стороннього впливу" (§ 3 додатка до Рекомендації).

У справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч. ч. 1, 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 01.12.2004 № 19-рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Незалежність і недоторканність суддів є невід`ємною ознакою правової держави та однією з фундаментальних засад демократичного суспільства. Як наголошується в Рекомендації № R (94) 12 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам щодо незалежності, ефективності та ролі суддів, незалежність судів є передумовою верховенства права та основоположною гарантією справедливого суду.

Згідно з п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13.06.2007 «Про незалежність судової влади», судові рішення вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом. Процесуальні дії судді, законність і обґрунтованість рішень суду можуть бути предметом розгляду лише в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд, згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

З наведених вище правових норм можна зробити висновок, що висловлення незадоволення або непогодження з рішеннями суддів шляхом подання заяви про кримінальне правопорушення може вказувати на наявність ознак протиправного втручання у здійснення правосуддя й посягання на процесуальну незалежність суддів, визначених статтями 126 та 129 Конституції України.

Конституційний Суд України в Рішенні від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001 вказав, що процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судовий розгляд справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття у них судових рішень належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий.

Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, а також фізичні і юридичні особи та їх об`єднання зобов`язані поважати незалежність судді і не посягати на неї.

Керуючись ст.ст.303, 304,306,307 КПК України, слідчий суддя, -

п о с т а н о в и в :

В задоволенні скарги журналіста ІА «Журналісти проти корупції» ОСОБА_3 від 06.01.2023 р. на бездіяльність Львівської обласної прокуратури, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді може бути подана до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1