справа № 631/464/23
провадження № 1-кп/631/93/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2023 року смт Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

при секретарі - ОСОБА_2 ,

за участю прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисника - ОСОБА_5 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду № 2 в смт Нова Водолага кримінальне провадження № 0000823 від 08 жовтня 2022 року, стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нова Гребля Калинівського району, Вінницької області, громадянин України, має середньо-спеціальну освіту, призваний за мобілізацією у період воєнного стану, перебуває на посаді старшого механіка-водія відділення дорожньої техніки інженерно-дорожнього взводу інженерно-технічної роти групи інженерного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , військове звання «солдат», зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем призваним за мобілізацією у період воєнного стану, перебуваючи на посаді старшого механіка-водія відділення дорожньої техніки інженерно-дорожнього взводу інженерно-технічної роти групи інженерного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , у порушення ст. 17, 65 Конституції України, ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. 11, 16, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1, 2, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, а саме, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без відповідних дозволів командирів і начальників, без поважних причин, в умовах воєнного стану 27 лютого 2022 року не прибув до підрозділу групи інженерного забезпечення військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_3 , та у період часу з 27 лютого 2022 року по 12 грудня 2022 року незаконно, постійно перебував поза місцем дислокації військової частини НОМЕР_1 , протиправно та самочинно звільнений від обов`язку військової служби час проводив на власний розсуд.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та пояснив, що 27 лютого 2022 року з`явився до воєнкомату де був призваний до Збройних Сил України для проходження військової служби за мобілізацією та призначений на посаду старшого механіка-водія відділення дорожньої техніки інженерно-дорожнього взводу інженерно-технічної роти групи інженерного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , проте до військової частини не прибув. Весь час перебував поза місцем дислокації військової частини НОМЕР_1 , знаходився вдома. За час відсутності обов`язки військової служби не виконував, поважних причин, що перешкоджали виконувати свій громадський обов`язок не мав. Він не перехову+вся, сам з`явився до слідчого, коли йому зателефонували та все детально розповів. У вчиненому щиро розкаюється, жалкує з приводу вчиненого та готовий понести покарання.

Окрім визнання обвинуваченим вини у вчиненні інкримінованого йому злочину, його винуватість підтверджується зібраними в передбаченому законом порядку та безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами, як окремо, так і в сукупності.

Так, з Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27 лютого 2022 року № 43 місто Чугуїв вбачається, що обвинуваченого зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення з 27 лютого 2022 року, військовослужбовця за призовом, вважати таким, що 27 лютого 2022 року приступив до виконання службових обов`язків.

Згідно з рапортом командира групи інженерного забезпечення військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_6 командиру військової частини НОМЕР_1 від 22 березня 2022 року старший механік-водій відділення дорожньої техніки інженерно-дорожнього взводу інженерно-технічної роти групи інженерного забезпечення солдат ОСОБА_4 до підрозділу не прибув. Заходи по його пошуку проведені, встановити місцезнаходження не надалось можливим.

Відповідно до Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 22 березня 2022 року № 371 смт Нова Водолага, заступнику командира інженерно-технічної роти з морально-психологічного забезпечення групи інженерного забезпечення лейтенанту ОСОБА_7 наказано провести службове розслідування стосовно рядового ОСОБА_4 , який 27 лютого 2022 року самовільно залишив місце служби.

З доповіді командира військової частини НОМЕР_1 про неприбуття до підрозділу військовослужбовця, який призваний за мобілізацією вбачається, що за фактом неприбуття солдата ОСОБА_4 , військовослужбовця за мобілізацією, старшого механіка-водія відділення дорожньої техніки інженерно-дорожнього взводу інженерно-технічної роти групи інженерного забезпечення призначено службове розслідування.

Згідно з Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28 березня 2022 року № 72 місто Чугуїв, військовослужбовця за призовом рядового ОСОБА_4 , старшого механіка-водія відділення дорожньої техніки інженерно-дорожнього взводу інженерно-технічної роти групи інженерного забезпечення, знято з усіх видів забезпечення з 28 березня 2022 року. На підставі п. 15 розділу 1 наказу Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 військовослужбовцю за призовом рядовому ОСОБА_4 , старшому механіку-водію відділення дорожньої техніки інженерно-дорожнього взводу інженерно-технічної роти групи інженерного забезпечення, який самовільно залишив військову частину або місце служби, виплату грошового забезпечення призупинено з 28 березня 2022 року.

Відповідно до Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по строковій частині) від 07 квітня 2022 року № 82 місто Чугуїв вбачається, що рядового ОСОБА_4 , старшого механіка-водія відділення дорожньої техніки інженерно-дорожнього взводу інженерно-технічної роти групи інженерного забезпечення зараховано у розпорядження командира частини з 07 квітня 2022 року.

З пояснювальної записки командиру військової частини НОМЕР_1 заступника командира роти з озброєння молодшого лейтенанта ОСОБА_8 вбачається, що 27 лютого 2022 року солдат ОСОБА_4 , мобілізований до військової частини НОМЕР_1 та призначений на посаду старшого механіка-водія відділення дорожньої техніки інженерно-дорожнього взводу інженерно-технічної роти групи інженерного забезпечення самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 та до теперішнього часу до військової частини НОМЕР_1 та підрозділу групи інженерного забезпечення не прибув.

Відповідно до пояснювальної записки командиру військової частини НОМЕР_1 командира інженерно-технічної роти лейтенанта ОСОБА_9 вбачається, що 27 лютого 2022 року солдат ОСОБА_4 , мобілізований до військової частини НОМЕР_1 та призначений на посаду старшого механіка-водія відділення дорожньої техніки інженерно-дорожнього взводу інженерно-технічної роти групи інженерного забезпечення самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 та до теперішнього часу до військової частини НОМЕР_1 та підрозділу групи інженерного забезпечення не прибув.

Актом службового розслідування, затвердженого 01 квітня 2022 року командиром Військової частини НОМЕР_1 , зафіксовано факт самовільного залишення 27 лютого 2022 року військової частини НОМЕР_1 з метою ухилитися від військової служби в бойовій обстановці в ході виконання бойових завдань в районі АДРЕСА_3 старшим механіком-водієм відділення інженерної техніки інженерно-дорожнього взводу інженерно-технічної роти групи інженерного забезпечення солдатом ОСОБА_4 , відсутності на військовій службі, умисного та грубого порушення вимог, передбачених абзацами 2, 3 ст. 11, абзацом 9 ст. 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, абзацом 2 ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та вирішено направити копії матеріалів службового розслідування до ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що письмово повідомити спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил та Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава.

За наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 01 квітня 2022 року № 271 «Про результати проведення службового розслідування» визначено вжити заходів за фактом не прибуття до розташування підрозділу групи інженерного забезпечення військової частини НОМЕР_1 27 лютого 2022 року ОСОБА_4 з метою ухилитися від військової служби в бойовій обстановці в ході виконання бойових завдань в АДРЕСА_3 .

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні показав, що проходить службу на посаді командира відділення групи інженерного забезпечення військової частини НОМЕР_1 . Свідку відомо, що обвинувачений ОСОБА_4 повинен був проходити службу у військової частини НОМЕР_1 з 27 лютого 2022 року, проте за місцем дислокації військової частини НОМЕР_1 обвинуваченого він ніколи його не бачив.

Свідок ОСОБА_11 показав, що проходить службу на посаді начальника комплексу групи інженерного забезпечення військової частини НОМЕР_1 . З 26 лютого 2022 року близько чотирьох місяців військовослужбовці військової частини НОМЕР_1 перебували всі разом. ОСОБА_4 свідок не бачив, з ним не знайомий, військову службу разом не проходили.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні показав, що проходить службу на посаді командира інженерно технічної роти військової частини НОМЕР_1 . У його обов`язки входить контроль за особовим складом. Зазначив, що обвинувачений рахувався у штатному розкладі з 27 лютого 2022 року, але фактично ОСОБА_4 до військової частини НОМЕР_1 не прибув. Особовий склад військової частини перевіряється кожного дня. У березні 2022 року почалось службове розслідування за фактом нез`явлення ОСОБА_4 у розташування військової частини НОМЕР_1 .

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні показав, що проходить службу на посаді сержанта інженерно технічної роти військової частини НОМЕР_1 . У його обов`язки входить забезпечення життєдіяльності особового складу інженерно технічної роти військової частини НОМЕР_1 . Свідку відомо, що обвинувачений ОСОБА_4 27 лютого 2022 року був мобілізований до військової частини НОМЕР_1 , проте до місця служби не прибув. За місцем дислокації військової частини НОМЕР_1 обвинуваченого він ніколи його не бачив. У березні 2022 року було призначено службове розслідування за фактом нез`явлення ОСОБА_4 у розташування військової частини НОМЕР_1 .

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні показав, що проходить службу на посаді бойового медикагрупи інженерного забезпечення військової частини НОМЕР_1 . З 10 січня 2022 року по 13 березня 2022 року свідок не знаходився за місцем дислокації військової частини НОМЕР_1 , перебував на навчанні. Обвинуваченого ОСОБА_4 у розташування військової частини НОМЕР_1 свідок ніколи не бачив.

На виконання вимог ч. 1 ст. 94 КПК України суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності, взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, дійшов висновку щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_4 в інкримінованому йому діянні.

Таким чином, суд вважає доведеною вину ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, тобто нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинене в умовах воєнного стану особою, зазначеною в частині другій цієї статті, тобто військовослужбовцем (крім строкової служби).

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Кримінальне правопорушення, вчинене обвинуваченим ОСОБА_4 за ч. 5 ст. 407 КК України згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином.

Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд ураховує що ОСОБА_4 раніше не судимий, має постійне місце мешкання та реєстрації, має на утриманні матір, ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка є особою пенсійного віку та перебуває на диспансерному обліку у КОМУНАЛЬНОМУ НЕКОМЕРЦІЙНОМУ ПІДПРИЄМСТВІ "ЄЛАНЕЦЬКИЙ ЦЕНТР ПЕРВИННОЇ МЕДИКО-САНІТАРНОЇ ДОПОМОГИ", мешкає однією родиною без реєстрації шлюбу з ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на обліку у наркологічному диспансері та лікаря-психіатра не перебуває, негативної характеристики матеріали справи не містять, добровільно з`явився до слідчого з зізнанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, оскільки Верховний Суд у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 297/562/17 (провадження № 51-239км18) зазначив, що вказані обставини слід рахувати як альтернативні, незалежні та такі, що можуть існувати окремо одна від одної.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_4 згідно зі ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Пленум Верховного суду України у пункті 1 своєї Постанови «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року (зі змінами та доповненнями) звернув увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

У судовому засіданні прокурор просив призначити покарання обвинуваченому за ч. 5 ст. 407 КК України із застосуванням приписів ст. 69, 62 КК України у виді триманням в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців строком на 2 роки.

За правилом ч. 1 ст. 69 КК України (у редакції на час вчинення злочину) за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Законом № 2839-IX від 13 грудня 2022 року, який набрав чинності 27 січня 2023 року у ч. 1 ст. 69 КК України (на день розгляду справи) внесено зміни щодо її застосування при призначеннні судом покарання за кримінальні правопорушення, передбачені ст. 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинені в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

За загальним положенням, встановленим цією статтею, закони та інші нормативно-правові акти, не мають зворотної сили в часі, тобто не поширюються на поведінку, що мала місце в той період, коли відповідний акт ще не був прийнятий або ще не набрав чинності.

Не має зворотної сили як закон, що вперше встановлює юридичну відповідальність за певну поведінку, так і акт, який обтяжує відповідальність за вчинення будь-якого діяння порівняно з діючим законом. Виняток з цього правила становлять закони або інші нормативно-правові акти, що пом`якшують або скасовують відповідальність і саме тому мають зворотну силу.

Наведене узгоджується з висновками Конституційного Суду України так в рішенні № 1-рп/99 від 09 лютого 1999 року у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно- правових актів. Конституційний суд зазначив, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

В рішенні Конституційного Суду України від 19 квітня 2000 року № 6-рп/2000 у справі про зворотну дію кримінального закону в часі зазначено, що суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності, за умови, якщо вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Також, у рішенні від 02 липня 2002 року № 13-рп/2002 Конституційний Суд України вказав, що суть положення статті 58 Конституції України про незворотність дії законів та інших нормативно-правових актів у часі, полягає в тому, що дія законів та інших нормативно-правових актів поширюється на ті відносини, які виникли після набуття ними чинності, і не поширюється на правовідносини, які виникли і закінчилися до набуття такої чинності.

Відповідно до ст. 151-2 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (ст. 7).

Заборона зворотної дії в часі, в інтерпретації Європейського суду з прав людини, положень, що погіршують становище особи, яка підлягає (чи може підлягати) кримінальній відповідальності. Це стосується як визначення діянь, які є кримінально караними, так і покарання (рішення у справі M v. Germany від 17 грудня 2009 року).

У рішенні в справі «Veeber v. Estonia» від 21 січня 2003 року ЄСПЛ констатувала порушення гарантій, передбачених ст. 7 Конвенції, у вигляді ретроспективного застосування кримінального закону, який погіршував становище особи.

Оскільки ч. 1 ст. 69 КК України (у редакції на день розгляду справи) обтяжує відповідальність та погіршує становище обвинуваченого порівняно з ч. 1 ст. 69 КК України (у редакції станом на час вчинення правопорушення) суд доходить висновку що дана норма закону не має зворотної дії в часі й застосуванню підлягає норма закону у редакції станом на час вчинення правопорушення.

Слід зазначити, що Верховний Суд у Постанові від 03 лютого 2021 року у справі № 629/2739/18 (провадження № 51-3479 км 20) вказав, що частина 1 статті 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного суду, неодноразово викладеною у судових рішеннях.

У свою чергу, ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Судом встановлено обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , а саме, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Верховний Суд у Постанові від 30 жовтня 2018 року у справі № 559/1037/16-к, провадження № 51-3612км18 вказав, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Також, у Постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 347/1360/17, провадження № 51-3920км19 Верховний суд зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен бути підтверджений матеріалами кримінального провадження.

Активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, надання допомоги в їх затриманні, видачі знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Тому, беззаперечно, воно має бути активним, тобто певним чином ініціативним.

Суд ураховує що обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, зазначив що критично ставиться до вчиненого, дійсно засуджує свій вчинок, розуміє протиправність своїх дій і готовий нести відповідальність. Також, суд бере до уваги що ОСОБА_4 сам з`явився зі зізнанням, розповідав на досудовому слідстві про події вчинення кримінального правопорушення.

Ураховуючи вище зазначене, суд доходить висновку про наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , а саме: щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, які одночасно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, оскільки істотно зменшують суспільну небезпеку кримінального правопорушення та небезпечність винуватої особи.

Відтак, наявні умови для правомірного застосування ст. 69 КК України.

Ураховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а і виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень засудженими, беручи до уваги характер і ступень тяжкості та небезпечності для суспільства вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, особу винного, обставини що пом`якшують та обтяжують покарання, поведінку обвинуваченого після скоєного, ставлення обвинуваченого до вчиненого, суд вважає за можливе та за доцільне за вчинене кримінальне правопорушення призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 69 КК України нижчого від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 5 ст. 407 КК України, а саме у виді одного року шести місяців позбавлення волі. При цьому, на підставі ст. 62 КК України замінити покарання у вигляді одного року шести місяців позбавлення волі на покарання у вигляді одного року шести місяців тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців. Суд вважає, що таке покарання буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Запобіжний захід застосований до ОСОБА_4 за ухвалами слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2022 року, Нововодолазького районного суду Харківської області від 08 лютого 2023 року, Нововодолазького районного суду Харківської області від 06 квітня 2023 року у вигляді тримання під вартою необхідно залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Відповідно до положень ст. 72 КК України необхідно зарахувати обвинуваченому у строк відбутого основного покарання час його попереднього ув`язнення з дня затримання за ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2022 року до дня набрання вироком законної сили.

Речові докази та процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. 368 - 371, 374 - 376, 392, 393, 395 КПК України, суд

З А С У Д И В :

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на один рік шість місяців.

На підставі ч. 1 ст. 62 КК України, замінити призначене ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком на один рік шість місяців триманням в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців строком на один рік шість місяців.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід застосований до ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою необхідно залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 обчислювати з дня набрання вироком законної сили.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України у строк відбутого ОСОБА_4 покарання зарахувати строк його попереднього ув`язнення з дня затримання за ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2022 року до дня набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Копію цього судового рішення не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні при його проголошенні.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою - з моменту вручення їй копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання - вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, який набрав законної сили, є обов`язковим для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, підлягає виконанню на всій території України й звертається до виконання не пізніш як через три дні з дня набрання ним законної сили або повернення матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції із суду апеляційної чи касаційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1