єдиний унікальний номер справи 546/57/22
номер провадження 1-кп/546/7/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року м. Решетилівка

Решетилівський районний суд Полтавської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретарки судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду матеріали кримінального провадження №0000008, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.01.2022 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вознесенськ Миколаївської області, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, не депутата, не є особою з інвалідністю, непрацюючого, неодруженого, немаючого на утриманні неповнолітніх дітей, раніше судимого,

- 12.12.2012 Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 70 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України, звільнений від відбування призначеного покарання з іспитовим строком тривалістю 3 роки;

- 20.09.2013 Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області за ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 71 КК України до 5 років 2 місяців позбавлення волі; звільнений по відбуттю строку покарання 26.10.2018;

- 15.07.2020 Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області за ч. 2 ст. 289 КК України до 5 років позбавлення волі; на підставі ст. 75 КК України, звільнений від відбування призначеного покарання з іспитовим строком тривалістю 3 роки;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,-

встановив:

06 січня 2022 року, близько 12 години, до домогосподарства потерпілої ОСОБА_6 , розташованого по АДРЕСА_2 , прийшов її знайомий ОСОБА_4 та зайшов у приміщення літньої кухні, де між ними виник конфлікт, під час якого ОСОБА_4 вирішив заподіяти тілесні ушкодження ОСОБА_6 .

Реалізуючи свій протиправний намір, 06 січня 2022 року, близько 12 години, ОСОБА_7 , у період відбування покарання, умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій. передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, у приміщенні літньої кухні, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , тримаючи у правій руці кухонний ніж, через ліве плече наніс ОСОБА_8 один удар ножем у тулуб зліва, у результаті чого, відповідно до висновку судово медичної експертизи №19 від 11.01.2022 заподіяв ОСОБА_6 тілесне ушкодження у вигляді рани тулубу зліва, яка могла утворитися не менш як від 1 кратної дії колюче ріжучого предмету, яким міг бути і ніж, можливо в строк і при обставинах вказаних вище, кваліфікується як у своїй сукупності, так і кожне окремо, як легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. .

Своїми умисними діями, що виразилися у заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України.

У судовому засіданні 28 лютого 2023 року прокурор ОСОБА_3 зазначив, що у судовому засіданні достеменно було встановлено, що інкриміноване протиправне діяння вчинено обвинуваченим, тому просив суд визнати ОСОБА_4 винуватим та призначити покарання за частиною 2 статті 125 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки та на підставі положень частини 1 статті 71 КК України, підпункту «б», пункту 1 частини 1 статті 72 КК України, з урахуванням перерахунку - два дні обмеження волі відповідають одному дню позбавлення волі, шляхом повного приєднання невідбутої частини покарання, призначеного вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 липня 2020 року, що становить 5 років позбавлення волі, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років.

Обвинувачений ОСОБА_4 , який брав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції із Державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор»,вину визнав повністю, суду пояснив, що із потерпілою він познайомився через мережу «Інтернет». Через деякий час вона запросила його приїхати до неї в гості, на що він погодився. В подальшому виявилося, що вона часто вживала алкогольні напої після чого виганяла його з будинку. Одного разу взимку 2022 року під час чергової сварки він взяв у руки кухонний ніж, оскільки просто хотів злякати ОСОБА_8 , однак випадково наніс їй один удар ножем. Після цього її мати вибігла на вулицю, а він пішов з будинку. У вчиненому розкаюється та просить застосувати до нього покарання у виді штрафу, а вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15.07.2020 виконувати окремо.

Захисник ОСОБА_5 зазначив, що обвинувачений вину визнав в повному обсязі та негативно оцінив свої дії, у вчиненому кримінальному правопорушенні щиро розкаювався. При цьому крім щирого каяття просив також визнати як обставину, яка пом`якшує покарання, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, оскільки, як вбачається із протоколу проведення слідчого експерименту, обвинувачений добровільно показав механізм спричинення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_8 . Тому просив призначити обвинуваченому покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у вигляді штрафу в розмірі шістдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 липня 2020 року виконувати окремо.

Потерпіла ОСОБА_8 у судове засідання не з`явилася, 04 травня 2022 року надіслала до суду заяву в якій просила дане кримінальне провадження розглядати за її відсутності, проти затвердження угоди про примирення заперечувала (а.к.п.27). Проти розгляду даного кримінального провадження за відсутності потерпілої учасники даного кримінального провадження не заперечували.

Крім повного визнання вини обвинуваченим, вина ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України при вищезазначених обставинах доведена такими доказами, дослідженими в судовому засіданні:

заявою потерпілої ОСОБА_6 про притягнення до відповідальності ОСОБА_4 у зв`язку з нанесенням їй тілесного ушкодження (а.к.п. 171);

висновком експерта №19 від 11.01.2022, за яким на основі судово медичної експертизи у потерпілої ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження у вигляді: ран лівої кисті та тулубу зліва, які могли б утворитися не менш ніж від 2-х кратної дії колюче ріжучого предмету, яким міг бути і ніж, можливо в строк та при обставинах, вказаних вище, кваліфікуються як у своїй сукупності, так і кожне окремо, як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (а.к.п. 161);

даними протоколу проведення слідчого експерименту від 18.01.2022 з фототаблицями до нього, де в присутності понятих потерпіла ОСОБА_6 в деталях розповіла та показала на манекенові, зокрема, як ОСОБА_4 наносив їй один удар ножем у спину через ліве плече (а.к.п.а.к.п. 162-164);

додатковим висновком експерта №65 від 19.01.2022, за яким на основі додаткової судово медичної експертизи у потерпілої ОСОБА_6 , враховуючи дані наданого протоколу проведення слідчого експерименту, виявлені тілесні ушкодження у вигляді: ран лівої кисті та тулубу зліва, які могли б утворитися не менш ніж від 2-х кратної дії колюче ріжучого предмету, яким міг бути і ніж, можливо в строк та при обставинах, вказаних вище, кваліфікуються як у своїй сукупності, так і кожне окремо, як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Покази, надані потерпілою ОСОБА_6 під час проведення слідчого експерименту, загалом не протирічать давності, механізму утворення, локалізації виявлених тілесних ушкоджень у останньої (а.к.п. 165 );

даними протоколу проведення слідчого експерименту від 25.01.2022 з фототаблицями до нього, де в присутності понятих обвинувачений ОСОБА_4 в деталях розповів та показав на манекенові, зокрема, як він наносив ОСОБА_6 один удар ножем у спину у ділянку лівої лопатки (а.к.п.а.к.п. 162-164).

Суд, заслухавши прокурора, обвинуваченого та його захисника, дослідивши та проаналізувавши у своєму взаємозв`язку та сукупності докази по даному кримінальному провадженню, що надані на засадах змагальності та диспозитивності, і давши їм належну оцінку, доходить висновку, що своїми умисними діями, які виразилися у заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 згідно статті 66 КК України суд вважає щире каяття у вчиненому кримінальному правопорушенні.

Обставинами, що обтяжують покарання ОСОБА_4 згідно статті 67 КК України судом не встановлено.

Суд не приймає посилання захисника ОСОБА_5 про врахування обставиною, яка пом`якшує покарання, активне сприяння обвинуваченого розкриттю кримінального правопорушення, з таких підстав.

Активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, наданні допомоги в їх затриманні, видачі знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Тому, беззаперечно, воно має бути активним, тобто певним чином ініціативним.

Визнання засудженим своєї вини та надання правдивих показань ще не підтверджує наявності такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю злочину.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 квітня 2021 року у справі №263/15605/17.

З обвинувального акту встановлено, що органом досудового розслідування не було визнано обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, що свідчить про те, що ОСОБА_4 не сприяв (або не в повній мірі сприяв) органам досудового розслідування у встановленні невідомих їм обставин кримінального провадження.

З огляду на викладене, в даному випадку суд не може визнати обставиною, яка пом`якшує покарання особи, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Саме лише добровільне відтворення механізму спричинення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_8 під час проведення слідчого експерименту жодним чином не може свідчити про зворотне.

При призначенні покарання обвинуваченому судом враховується наступне.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (ч.2 ст.61 Конституції України).

Відповідно до статті 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог статті 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті Основної частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із змінами) звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. При цьому, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

У справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 Рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

При обранні виду і міри покарання суд враховує тяжкість вчинення кримінального правопорушення, згідно статті 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України відносяться до кримінальних проступків, обставини вчинення кримінального проступку, особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який раніше неодноразово судимий, офіційно не працює (зворотного стороною захисту доведено не було), що також унеможливлює призначення покарання у вигляді штрафу та виправних робіт, на обліках у лікаря нарколога, лікаря психіатра та лікаря фтизіатра не перебуває, наявність такої обставини, що пом`якшує покарання, як щире каяття та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

При цьому судом також враховується та обставина, що обвинувачений достеменно знаючи про перебування на розгляді у суді кримінального провадження відносно нього, свідомо уникав явки в судові засідання, що призвело до порушення такої засади кримінального провадження, як розумність строків.

Між тим Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

При дослідженні особистості обвинуваченого ОСОБА_4 відповідно до положень ст. 50 КК України, підстав для призначення покарання в порядку передбаченому статей 69, 69-1 КК України, не встановлено, як і підстав для призначення покарання в порядку ст. 75 КК України, тобто зі звільненням від відбуття покарання з випробуванням. Приймаючи рішення про відсутність підстав для звільнення від відбуття покарання з випробуванням, суд виходив з того, що ОСОБА_4 вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 липня 2020 року засуджений за ч. 2 ст. 289 КК України засуджений до 5 років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України, звільнений від відбування призначеного покарання з іспитовим строком тривалістю 3 роки.

При цьому кримінальне правопорушення було вчинено ОСОБА_4 в період відбуття покарання з іспитовим строком.

Відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», частиною 2 статті 75 КК передбачено, що суд за наявності визначених законом підстав може ухвалити рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Виходячи з цих положень закону, а також зі змісту частини 3 статті 78 КК, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі статті 71 КК. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

З урахуванням загальних засад призначення покарання, таких як законність, справедливість, обґрунтованість та індивідуалізація, враховуючи вимоги ст. 65 КК України, а також враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його наслідків, особистість обвинуваченого, суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливо лише в умовах ізоляції від суспільства, тобто при призначенні йому покарання, у виді обмеження волі на строк один рік.

Однак слід врахувати, що ОСОБА_4 був засуджений вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15.07.2020 за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

У зв`язку з чим ОСОБА_4 слід призначити покарання за статтею 71 КК України - за сукупністю вироків, зокрема до покарання в виді обмеження волі строком на 1 рік відповідно до положень частини 1 статті 71 КК України слід повністю приєднати невідбуте покарання за вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15.07.2020.

Відповідно до вимог статті 72 КК України одному дню позбавлення волі відповідають два дні обмеження волі, тобто призначене покарання ОСОБА_4 у вигляді обмеження волі на строк 1 рік відповідає покаранню у вигляді позбавлення волі на строк 6 місяців.

У зв`язку з цим ОСОБА_4 слід остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців.

Призначення ОСОБА_4 саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь. При цьому, покарання у виді позбавлення волі хоча і є винятковим, але застосовується щодо осіб, виправлення яких є неможливим в інший, передбачений законом спосіб.

Ураховуючи те, що стосовно обвинуваченого запобіжний захід не застосовувався, а сторони провадження не заявили клопотання про застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу, суд не вбачає підстав для застосування запобіжного заходу до набрання вироком законної сили стосовно обвинуваченого.

Цивільний позов по даному кримінальному провадженню не заявлявся. З урахуванням цього суд вважає за необхідне роз`яснити положення ч. 7 ст. 128 КПК України про те, що особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

По даному кримінальному провадженню є процесуальні витрати на залучення експерта для проведення судової експертизи в сумі 686,48 грн, які відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.

Питання про долю речових доказів суд вважає за необхідне вирішити відповідно до положень статті 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 7, 100, 368, 370, 374 КПК України, суд,-

ухвалив:

Визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (кримінального проступку), передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, шляхом повного приєднання до покарання, яке призначене цим вироком, невідбутого ОСОБА_4 покарання за вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 липня 2020 року, з урахуванням положень ст. 72 КК України, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання в виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців.

Строк покарання ОСОБА_4 рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід до набуття вироком законної сили ОСОБА_4 не обирати.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави в рахунок відшкодування процесуальних витрат на залучення експерта для проведення судової експертизи в сумі 686 гривень 48 копійок.

Речові докази по даному кримінальному провадженню: ніж, який був вилучений у ОСОБА_9 , який зберігається у камері зберігання речових доказів СПД №1 ВП №2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області, знищити; одяг потерпілої ОСОБА_6 , у якому вона знаходилася у момент нанесення їй тілесних ушкоджень, а саме: светр чорного кольору з кольоровими вставками, водолазка темно коричневого кольору, водолазка сірого кольору, футболка чорного кольору, який зберігається у камері зберігання речових доказів СПД №1 ВП №2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області, повернути потерпілій ОСОБА_6 .

Вирок може бути оскаржений до Полтавського апеляційного суду через Решетилівський районний суд Полтавської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення направити обвинуваченому та вручити прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Суддя ОСОБА_1