У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 лютого 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши в судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000120 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 листопада 2021 року, стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Первомайськ Миколаївської області, українця, громадянина України, що має середньо - спеціальну освіту, не працюючого, не одруженого, неповнолітніх дітей на утриманні не має, проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України;

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6

захисник ОСОБА_7

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду скасувати. Направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік;

На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26.02.2021 року та остаточно призначено покарання у виді 2 (двох) років і 3 (трьох) місяців обмеження волі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений вважає вирок незаконним та пояснює, що на протязі тривалого часу вживав наркотичні речовини, а тому має розлади психіки та має довідку з цього приводу. Вважає, що судом було порушено його право на захист, оскільки, судовий розгляд проводився без захисника, а він не міг певною мірою реалізувати свої права, через психічні розлади.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що 17 березня 2021 року, близько 22.00 години, ОСОБА_5 прийшов додому до свого знайомого ОСОБА_9 , який проживає за адресою АДРЕСА_2 , де, на той час, перебував їхній спільний знайомий ОСОБА_10 .. Під час спілкування ОСОБА_5 побачив у ОСОБА_10 мобільний телефон (смартфон) із корпусом чорного кольору марки Хіаоmі, модель - Redmi Note 8.

В цей же час у ОСОБА_5 виник умисел на повторне вчинення злочину, а саме на незаконне заволодіння вказаним мобільним телефоном. Розуміючи, що в нього немає можливості таємно викрасти мобільний телефон, ОСОБА_5 вирішив заволодіти майном ОСОБА_10 шахрайським шляхом. Виконуючи задумане, користуючись тим, що давно знайомий з ОСОБА_10 та має з ним довірливі відносини, діючи з прямим умислом, переслідуючи корисливий мотив, ОСОБА_5 під приводом здійснення телефонного дзвінка попросив у потерпілого його мобільний телефон марки Хіаоmі, модель -Redmi Note 8. ОСОБА_10 , будучи впевненим у добросовісності дій ОСОБА_5 , передав йому свій мобільний телефон (смартфон) із корпусом чорного кольору марки Хіаоmі, модель - Redmi Note 8 (IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 ) вартістю 3359 грн. 30 коп., в дерматиновому чохлі темно синього кольору вартістю 100 грн., з сім-картою мобільного оператора «Lifecell» вартістю 50 грн. Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння чужим майном, ОСОБА_5 забрав зазначений вище мобільний телефон, не маючи наміру в подальшому його повертати власнику, та під приводом здійснення телефонного дзвінка вийшов з квартири та зник з місця події. Внаслідок чого спричинив ОСОБА_10 матеріальний збиток на загальну суму 3509 грн. 30 коп., заволодівши шляхом шахрайства його майном, яким, в послідуючому, розпорядився на власний розсуд.

Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 190 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримку доводів апеляційної скарги обвинуваченого, думку прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Висновок суду, щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав правильну юридичну оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про його винність у вчинені вказаного злочину.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення злочину обвинуваченим.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_5 за ч.2 ст. 190 КК України є правильною і апелянтом не оспорюється. А тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України, вирок в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про порушення його права на захист, апеляційний суд зауважує наступне.

За змістом п.3 ч.2 ст. 52 КПК України у кримінальному провадженні обов`язкова участь захисника забезпечується щодо осіб, які внаслідок психічних чи фізичних вад не здатні повною мірою реалізувати свої права , з моменту встановлення наявності цих вад.

Проте у своїй скарзі обвинувачений не наводить аргументів, які би свідчили про наявність у нього саме істотних вад і не зазначає, яким чином розлади, визвані вживанням декоративних психоактивних речовин, які відображені у медичній довідці при формулюванні діагнозу, перешкодили йому самостійно захищатись від обвинувачення в суді першої інстанції.

Крім того, вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 був ухвалений 23.11.2021р., а за медичною допомогою до лікаря психіатра ОСОБА_5 звернувся лише 02.12.2021р., тобто вже після ухвалення вироку (а.с.112), де йому було встановлено діагноз - рузидуальний психотичний розлад визваний вживанням декоративних психоактивних речовин.

Сам по собі факт перебування особи на спеціальному обліку та проходження курсу лікування у зв`язку з вживанням декоративних психоактивних речовин, не вказує на нездатність такої особи повною мірою реалізувати свої права і не може слугувати безумовною підставою для залучення захисника.

У цьому кримінальному провадженні не міститься даних, які би слугували достатніми підставами для суду ставити під сумнів здатність ОСОБА_5 повною мірою реалізувати свої права. Як убачається з журналу судового засідання 15.11.2021р., ОСОБА_5 була вручена пам`ятка про права та обов`язки обвинуваченого, роз`яснено право мати захисника, натомість він заявив, що не потребує послуг захисника, свої інтереси буде захищати сам (а.с.59). В матеріалах справи міститься заява обвинуваченого ОСОБА_5 в якій він просить розглядати справу без захисника, та не заперечував щодо здійснення провадження в порядку, передбаченому ст.349 КПК України. (а.с.100). Під час розгляду справи судом першої інстанції обвинувачений був ознайомлений зі своїми правами та обов`язками, в тому числі мати захисника на любій стадії судового розгляду, про що в матеріалах справи міститься розписка останнього (а.с.99). Будучи допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції, ОСОБА_5 визнав повністю свою провину, дав конкретні та логічні показання щодо пред`явленого йому обвинувачення, зміст яких свідчить про усвідомлення ним характеру і інкримінованих йому діянь та правових наслідків їх вчинення.

Крім того, ОСОБА_5 не повідомляв суд, що має проблеми з психічним здоров`ям, клопотання про залучення захисника до суду не подавав, сам захисника не залучив, хоча і мав таку можливість, оскільки не перебував під вартою, виявив бажання захищати свої інтереси сам. До лікаря психіатра звернувся уже після ухвалення стосовно нього вироку.

З огляду на викладене самі собою зазначений діагноз і перебування ОСОБА_5 на лікуванні через вживання декоративних психоактивних речовин за відсутності установлених конкретних ознак хворобливого стану психіки, яке перешкодили б повноцінно брати йому участь у судовому засіданні й захищатись від пред`явленого обвинувачення, не є такими обставинами, що вимагають обов`язкової участі захисника в аспекті п.3 ч.2 ст. 52 КПК України.

Таким чином, доводи обвинуваченого ОСОБА_5 про порушення судом першої інстанції його права на захист, є неспроможними.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції у відповідності до ст. 65, 66, 67 КК України з урахуванням, особи обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває, раніше судимий за аналогічний злочин, обставиною, що пом`якшує покарання судом визнано повне визнання своєї вини, щире каяття у скоєному, активне сприяння розкриттю злочину. Обставин, що обтяжує покарання судом не встановлено, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про те, що мета покарання, передбачена ч.2, 3 ст. 50 КК України, може бути досягнута при призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 міри покарання у виді обмеження волі, належним чином вмотивувавши таке рішення у вироку.

Таке покарання, на думку апеляційного суду, відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особі обвинуваченого, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. З урахуванням цього, підстав вважати призначене обвинуваченому покарання таким, що не відповідає вимогам кримінального законодавства, апеляційний суд не вбачає.

Судом у відповідності до п. 1 Постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання додержано вимоги ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, за принципом законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Зазначені обставини свідчать про високий рівень ризику вчинення ОСОБА_5 нових кримінальних правопорушень та його стійку антисоціальну поведінку, а тому його виправлення без відбування покарання є неможливим.

Інших обставин, пом`якшуючих покарання або позитивно характеризуючих особу обвинуваченого, які б не були предметом розгляду та аналізу суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

У зв`язку з викладеним, апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання ґрунтується на положеннях ст. ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому вважати призначене покарання явно несправедливим через його суворість, апеляційний суд не вбачає.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б стали підставою для зміни або скасування вироку, апеляційним судом не встановлено, у зв`язку з чим апеляційну скаргу обвинуваченого слід залишити без задоволення. Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень вимог кримінального процесуального, при розгляді провадження судом щодо ОСОБА_5 , які є підставою для призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 листопада 2021 року, стосовно ОСОБА_5 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: