УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2022 року

м. Київ

справа №161/13/22

провадження № 51-3633ск22

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:

головуючого ОСОБА_2,

суддів: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 квітня 2022 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року щодо

ОСОБА_1 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ) громадянина України, який раніше не судимий,

засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307КК, і

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 квітня 2022 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін.

Судами попередніх інстанцій визнано винуватим ОСОБА_1 у незаконному придбанні, зберіганні, перевезенні з метою збуту особливо небезпечного наркотичного засобу, психотропної речовини, а також особливо небезпечної психотропної речовини в особливо великих розмірах за обставин, детально викладених у судових рішеннях.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. На обґрунтування касаційних вимог захисник стверджує, що судами під час призначення покарання ОСОБА_1 не дотримано вимог статей 50, 65 КК та в повній мірі не враховано конкретні обставини справи, а саме те, що засуджений повністю визнав вину, вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні хвору матір, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення. На думку захисника, виправлення ОСОБА_1 можливе без ізоляції від суспільства, а тому вважає, що до нього необхідно було застосувати положення статей 69, 75 КК.

Мотиви Суду

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, додані до неї судові рішення та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину та правильності кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 307 КК за обставин, установлених у вироку місцевого суду, що ґрунтуються на доказах, досліджених у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, у тому числі, на показаннях засудженого, який визнав вину у скоєнні інкримінованого йому діяння в касаційній скарзі не оспорюються.

Колегія суддів звертає увагу на те, що фактично аргументи касаційної скарги в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого зводяться до незгоди захисника із незастосуванням судами статей 69, 75 КК.

Наведені доводи захисника Суд вважає безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути пропорційним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Як убачається з вироку суду першої інстанції, під час призначення покарання ОСОБА_1 суд врахував характер, ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК є особливо тяжким, дані про особу винного, який повністю визнав вину, раніше не судимий, щиро розкаявся у вчиненому, має постійне місце реєстрації та проживання, позитивно характеризується за місцем проживання, є особою молодого віку.

Крім наведеного, місцевий суд встановив обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття і активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення засудженому покарання в мінімальній межі санкції ч. 3 ст. 307 КК у виді позбавлення волі на строк 9 років.

Водночас таке покарання захисник вважає надто суворим та стверджує, що до ОСОБА_1 слід застосувати положення ст. 69 КК.

Правилами ст. 69 КК передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Тобто призначення покарання, нижчого від найнижчої межі може мати місце в разі встановлення судами наявності таких кількох пом`якшуючих обставин, які обов`язково істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінально - караного діяння.

Констатована судом першої інстанції наявність двох пом`якшуючих покарання обставин є недостатньою для призначення засудженому покарання з врахуванням правил ст. 69 КК, оскільки у цьому кримінальному провадженні вони істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК є особливо тяжким.

За встановлених судами попередніх інстанцій обставин цього кримінального провадження з врахуванням ступеня суспільної небезпеки вчиненого, посягання на відносини, об`єктом кримінально-правової охорони яких є здоров`я населення, особливо великого розміру придбання, зберігання, перевезення з метою збуту психотропної речовини застосування ст. 69 КК до ОСОБА_1 є неможливим.

Посилання захисника на неврахування судамитого, що у ОСОБА_1 на утриманні перебуває хвора матір є безпідставними, оскільки ці обставини, а також інші дані про особу засудженого стали підставою для призначення ОСОБА_1 мінімального покарання, визначеного санкцією ч. 3 ст. 307 КК та не є підставою для застосування до нього положень ст. 69 КК.

З огляду на наведене, доводи захисника про можливість призначення засудженому більш м`якого покарання, ніж передбачено законом Суд відхиляє.

Щодо тверджень захисника про незастосування до ОСОБА_1 положень інституту звільнення від відбування покарання, то Суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У цьому кримінальному провадженні засудженому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років. Таке покарання колегія суддів вважає справедливим. А, отже, виходячи із положень ст. 75 КК, застосування до ОСОБА_1 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, виходячи із призначеного йому розміру покарання, є неможливим.

Під час апеляційної перевірки обвинувального вироку місцевого суду Волинський апеляційний суд ухвалою від 20 вересня 2022 року, враховуючи всі обставини справи, дав належну оцінку доводам апеляційної скарги захисника щодо можливості пом`якшення покарання і застосування у цьому кримінальному провадженні положень статей 69, 75 КК та обґрунтовано залишив рішення місцевого суду без змін.

На думку колегії суддів касаційного суду, місцевий та апеляційний суди правильно встановили відсутність підстав для застосування до засудженого положень статей 69, 75 КК.

Вирок місцевого суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду - ст. 419 КПК. Ці судові рішення є законними, обґрунтованими і вмотивованими.

З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 квітня 2022 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4