СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 1-кп/759/174/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 грудня 2022 року м.Київ
Святошинський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді -ОСОБА_1 ,
при секретарі -ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку спеціального судового провадження за відсутності обвинуваченої кримінальне провадження № 0002453 від 20.09.2016, стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Зимня Ставка, Нефтикумського краю РФ, громадянки України, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,
яка обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В :
Громадянка України ОСОБА_3 , будучи суддею Київського районного суду міста Сімферополя АР Крим, вчинила державну зраду, тобто, умисно на шкоду суверенітетові та територіальної цілісності України надавала іноземній державі (Російській Федерації) допомогу в проведенні підривної діяльності проти України за таких обставин.
Внаслідок загострення політико-соціальної напруженості в Україні в період 19-22 лютого 2014 року (розстріли на Майдані Незалежності у м. Київ, втеча ОСОБА_6 ) проросійські політичні та інші організації і об`єднання, підтримувані Російською Федерацією (далі РФ), активізували свою антиукраїнську діяльність спрямовану на ескалацію ситуації, що склалася та подальше її розхитування, особливо у Південно-Східних областях України, Автономній Республіці Крим та м. Севастополь.

Так, 03.02.2014 в АР Крим та м. Севастополь пройшов ряд мітингів проросійських сил, в ході яких організатори та політичні діячі публічно закликали до насильницької зміни конституційного ладу та до захоплення державної влади в Криму. Того ж дня лідер партії «Русский блок» ОСОБА_7 заявив про створення з числа добровольців загонів самооборони.

Вказані загони так званої Самооборони Криму, спільно із кадровими військовослужбовцями РФ (як тими, що дислокувались на базі Чорноморського Флоту РФ згідно двосторонніх договорів між Україною та РФ так і тими, що незаконно переправились з території РФ) забезпечили захоплення адміністративних будівель України, захоплення та блокування українських військових частин та організацію і проведення незаконного « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на території Криму, що, в подальшому публічно підтвердили найвищі керівники Росії, включно з президентом РФ - ОСОБА_8 .

Внаслідок вказаних насильницьких агресивних дій РФ Україна втратила ефективний контроль над територією Криму у зв`язку з її окупацією ЗС РФ.

З метою «легітимізації» окупації 16.03.2014 владою АРК за підтримки РФ (у тому числі силової) проведено незаконний «референдум» для приєднання півострова до території РФ всупереч ст.ст. 5, 72 та 73 Конституції України. Результатом проведеного «референдуму» стали тимчасова окупація території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також їх входження до складу РФ на правах суб`єкта федерації.

В подальшому, вищим керівництвом РФ, з метою забезпечення режиму окупації та придушення спротиву проукраїнського населення Криму прийнято ряд «законів та підзаконних нормативних актів», якими незаконно створено так звані судові, правоохоронні органи та органи місцевого самоврядування Республіки Крим, на керівні та рядові посади в яких, у тому числі, призначено громадян РФ, в основному шляхом переведення з території Росії.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 13 «О судебной системе Российской Федерации» від 31 грудня 1996 року № 1-ФКЗ: Порядок наділення повноваженнями голів, заступників голів, інших суддів касаційних судів загальної юрисдикції, апеляційних судів загальної юрисдикції, верховних судів республік, окружних, обласних судів, судів міст федерального значення, судів автономної області і автономних округів, районних судів, військових і спеціалізованих судів, арбітражних судів округів, арбітражних апеляційних судів, арбітражних судів суб`єктів Російської Федерації і спеціалізованих арбітражних судів встановлюється відповідним федеральним конституційним законом і федеральним законом про статус суддів.

Відповідно до ч. 5 ст. 6 Закону Російської Федерації від 26.06.1992 № 3132-1 зі змінами та доповненнями «О статусе судей в Российской Федерации» - Президент Російської Федерації в двомісячний термін з дня отримання необхідних матеріалів призначає суддів федеральних судів, а кандидатів у судді Верховного суду Російської Федерації представляє для призначення Раді Федерації Федеральних Зборів Російської Федерації або відхиляє подані кандидатури, про що повідомляється голові Верховного суду Російської Федерації.

Водночас, згідно зі ст. 86 «Конституції «Республики Крым»»: Правосуддя в Республіці Крим здійснюється тільки судом; У Республіці Крим діють федеральні суди і мирові судді. Повноваження, порядок утворення та діяльності федеральних судів визначаються законодавством Російської Федерації; З ініціативи Державної Ради Республіки Крим, узгодженої з Верховним Судом Російської Федерації, в Республіці Крим можуть утворюватися судові ділянки і посади мирових суддів відповідно до законодавства Російської Федерації і законодавства Республіки Крим; Статус, повноваження, порядок і гарантії діяльності суддів визначаються федеральним законом, а по відношенню до мирових суддів - також законом Республіки Крим.

Відповідно до прийнятих так званих «законів» слідчі, прокурори та судді підпорядковуються своїм керівникам по висхідній лінії відповідної гілки влади так званої «Республіки Крим», що входить у склад Російської Федерації.

Створивши у такий спосіб функціональний автоматизм апарату влади через суворо визначену ієрархію та контроль керівників за підпорядкованими виконавцями, вище керівництво РФ забезпечило виконання та багаторівневий контроль за виконанням своєї окупаційної політики, спрямованої на остаточне приєднання території Автономної Республіки Крим та м. Севастополь та подолання спроб будь якого спротиву з боку цивільного населення півострову.

Легітимізоване таким чином Росією та повністю підконтрольне їй самопроголошене керівництво окупованого Криму, з метою забезпечення та підтримання режиму окупації за допомогою так званих Самооборони Криму, правоохоронних органів та судів почало реалізовувати політику РФ щодо переслідування населення за політичні, релігійні погляди, расовими етнічними ознаками тощо.

Таким чином найвище керівництво Російської Федерації через вчинення злочинів підконтрольними йому окупаційними «судами, органами влади, правоохоронними органами», військовими та іншими організаціями забезпечує режим окупації в Криму.

В той же час, Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014, зокрема ст. ст. 1-3 визначено, що сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя є тимчасово окупованою внаслідок збройної агресії Російської Федерації з 20 лютого 2014 року.

Генеральна Асамблея ООН своєю Резолюцією 71/205 від 19.12.2016 року «Положення в області прав людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі (Україна)» засудила тимчасову окупацію Російською Федерацією частини території України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

В подальшому, Резолюціями 72/190 від 19.12.2017, 73/194 від 17.12.2018 іа 74/168 від 18.12.2019 «Положення в області прав людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі (Україна)», Генеральна Асамблея ООН вчергове засудила нинішню тимчасову окупацію Російською Федерацією частини території України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

Як зазначено вище, сам факт окупації засуджений як міжнародною спільнотою, так і законодавством України, та був широко висвітлений в офіційних виданнях та медійному просторі.

Проте, в період незаконної збройної агресії РФ по відношенню до України, ОСОБА_3 , будучи громадянкою України, призначена Указом Президента України від 22.01.2010 року № 59/2010 суддею Київського районного суду міста Сімферополя Автономної Республіки Крим, нехтуючи вимогами Конституції та законів України, присягою судді, маючи тривалий стаж роботи суддею, а тому достовірно знаючи, в повній мірі розуміючи та усвідомлюючи незаконність дій Верховної Ради АР Крим та приєднання території АР Крим та м. Севастополя до складу РФ, перебуваючи в місті Сімферополі упродовж березня - квітня 2014 року розпочала свою роботу на посаді судді Київського районного суду міста Сімферополя незаконно створеної Республіки Крим, яка у подальшому увійшла до складу РФ.

Так, встановлено, що Федеральним Законом РФ №154-Ф3 від 23.06.2014 «О создании судов Российской Федерации на территориях Республики Крым и города федерального значення Севастополя и о внесении изменений в отдельные законодательные акты Российской Федерации» створено систему судів на території Республіки Крим, зокрема незаконно створено «Киевский районний суд города Симферополя».

В подальшому, за результатами проведеного державними органами Російської Федерації конкурсу Указом Президента Російської Федерації ОСОБА_8 від 19.12.2014 № 786 діючий суддя судової гілки влади України, громадянин України ОСОБА_3 , свідомо та умисно, порушуючи вимоги Конституції і законів України, всупереч присязі судді, за власною згодою та бажанням була призначена на посаду судді «Киевского районного суда города Симферополя Республики Крым» на окупованій території АР Крим.

Достовірно знаючи про тимчасову окупацію Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя внаслідок збройної агресії Російської Федерації з 20 лютого 2014 року, діючий суддя судової гілки влади України ОСОБА_3 , усвідомлюючи, що так званий «Киевский районный суд города Симферополя Республики Крым» відповідно до положень ст. 64 Конвенції є незаконно створеним органом, приступила до виконання своїх безпосередніх обов`язків в складі вказаного органу.

Також, відповідно до статті 64 Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни кримінальне законодавство окупованої території залишається чинним, за винятком випадків, коли дія його скасовується або призупиняється окупаційною державою, якщо це законодавство становить загрозу безпеці окупаційної держави або є перешкодою виконання цієї Конвенції. Враховуючи згадане вище, та з огляду на необхідність забезпечення ефективного судочинства, суди окупованої території продовжуватимуть виконувати свої функції стосовно розгляду правопорушень, визначених цим законодавством.

У контексті окупації Криму, РФ, як окупаційна держава, не мала права втручатися у порядок здійснення правосуддя українськими судами.

Проте ОСОБА_3 , здійснюючи свою діяльність як суддя «Киевского районного суда города Симферополя Республики Крым», при розгляді справ керувалася законами та іншими нормативно-правовими актами Російської Федерації та Республіки Крим як її суб`єкта.

Разом з тим, відповідно до ст. 70 Конвенції окупаційна держава не має права здійснювати арешт, переслідування або висувати обвинувачення проти осіб, що перебувають під захистом, за вчинки або переконання скоєні або виражені ними до початку окупації або протягом періоду її тимчасового припинення, за винятком випадків порушення законів або звичаїв війни.

Так, досудовим розслідуванням встановлено, що 26.02.2014 біля будівлі Верховної Ради Автономної Республіки Крим за адресою м. Сімферополь, вул. Карла Маркса, 8, відбувся мітинг представників Меджлісу кримськотатарського народу, організований ОСОБА_9 та представників політичної партії «Русское единство», організований ОСОБА_10 підставою якого стало скликання позачергової сесії депутатів Верховної Ради Республіки Крим.

У мітингах брали участь представники Меджлісу кримськотатарського народу, ініціативи «Євромайдан-Крим», інші проукраїнські активісти, представники спільноти фанатів сімферопольського футбольного клубу «Таврія» з одного боку; а також партії «Русское Единство» і проросійські активісти, учасники « ІНФОРМАЦІЯ_3 », представники козацьких організацій - з іншого боку.

Через неналежне забезпечення співробітниками правоохоронних органів громадської безпеки під час проведення вказаних заходів, з урахуванням протилежних політичних поглядів учасників мітингу, між останніми розпочались сутички, з застосуванням фізичної сили, сльозогінного газу, палиць та інших підручних предметів.

В результаті вказаних сутичок не менше 80 осіб отримали тілесні ушкодження різної тяжкості та двоє осіб померло.

Події, які відбувалися 26.02.2014 біля будівлі Верховної Ради АР Крим представниками правоохоронних органів, створених відповідно до законодавства РФ, кваліфіковано як масові заворушення.

Результатом досудового розслідування вказаної кримінальної справи стало притягнення до кримінальної відповідальності заступника голови Меджлісу кримськотатарського народу ОСОБА_11 як організатора масових заворушень та ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та інших як учасників.

Незважаючи на те, що мітинги організовано ОСОБА_17 , як головою Меджлісу кримськотатарського народу, з одного боку та ОСОБА_10 , як представником політичної партії «Русское единство», з іншого, а також їх особиста участь у проведенні мітингу, роль організатора масових заворушень інкриміновано ОСОБА_11 , який хоча й був присутній на мітингу, проте жодних активних дій та провокацій, з метою розхитування ситуації на мітингу не вчиняв.

Більше того, жодної особи, яка приймала участь у мітингу з боку політичної партії «Русское единство» до кримінальної відповідальності не притягнуто, що свідчить про єдиний умисел оперативних працівників, слідчих, прокурорів, суддів, які приймали участь у вказаній кримінальній справі на вчинення дій по реалізації політики РФ щодо придушення будь яких проукраїнських поглядів, притягнення до відповідальності найбільш активних громадських активістів, з метою недопущення широкого розповсюдження їх поглядів щодо незаконності дій РФ та надання їм образу злочинців.

Так, ОСОБА_3 діючи добровільно та умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності України, з метою зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території АР Крим, 21 квітня 2016 року, точний час досудовим розслідуванням на даний час не встановлено, перебуваючи в приміщенні так званого «Киевского районного суда города Симферополя Республики Крьім» по вул. Воровського, 16 м. Сімферополь Автономна Республіка Крим, діючи в інтересах Російської Федерації, будучи суддею України, керуючись нормами УКП РФ, ухвалила рішення про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_11 , на 11 днів до 05.05.2016 включно, чим надала допомогу представникам іноземної держави у переході судової системи України, яка діяла на території півострова Крим, на відправлення правосуддя відповідно до ч. 5 ст. 9 «Федерального Конституційного Закону» Російської Федерації № 6-ФКЗ «Про прийняття в Російську Федерацію Республіки Крим та утворення в складі Російської Федерації нових суб`єктів Республіки Крим та міста федерального значення Севастополя» та на підставі законодавства іноземної держави - Російської Федерації, а також порушила конституційні права громадянина України ОСОБА_11 .

Допомога ОСОБА_3 іноземній державі у переході судів АР Крим на відправлення правосуддя на підставі законодавства іноземної держави - Російської Федерації призвели до забезпечення належного функціонування незаконно створених судових органів, посилення заходів тимчасової окупації півострова Крим та наданні допомоги РФ та її представникам у реалізації антиукраїнської політики на тимчасово окупованій території АР Крим, шляхом участі та прийнятті необхідних рішень у кримінальних справах.

Застосовані судом правові процедури.
Оскільки судовий розгляд у межах даного кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченої, остання показань суду не надавала, при цьому заяв, протестів та клопотань на адресу суду також не подавала.
Дане кримінальне провадження здійснювалось з обов`язковою участю захисника, яка була забезпечена державою.
Аналіз наявних в матеріалах справи численних документів на підтвердження завчасних належних викликів ОСОБА_3 до слідчого (прокурора) та суду, направлених їй повідомлень з приводу її прав та обов`язків, оголошеної підозри, висунутого обвинувачення та руху спеціального судового провадження свідчить про те, що вона мала підстави усвідомлювати, що проти неї розпочато кримінальне провадження, вона отримала чи мала б отримати оголошену підозру, відповідні виклики та пред`явлене обвинувачення, мала можливість бути обізнаною із усіма своїми правами, в тому числі, на захист та доступ до правосуддя. Відтак, держава Україна під контролем сторони захисту та суду використала всі можливості для того, щоб обвинувачена мала право під час судового провадження як мінімум на такі гарантії: а) бути терміново і докладно повідомленою мовою, яку він розуміє, про характер і підставу обвинувачення; б) мати достатній час і можливості для підготовки свого захисту, обрати самою захисника; в) бути судженим в його присутності і захищати себе особисто або за посередництвом обраного ним захисника, бути повідомленим про це право і мати призначеного захисника безплатно.
Така ситуація узгоджується із взятими на себе зобов`язаннями, яких повинна дотримуватися держава Україна з тим, щоб забезпечити реальне використання права, яке гарантується статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права.
Суд вважає, що наявні у справі документи свідчать про відмову ОСОБА_3 , яка повинна знати про розпочате кримінальне провадження, від здійснення свого права предстати перед українським судом за діяння вчинені на території суверенної України, юрисдикцію якої над собою вона не визнає, та захищати себе безпосередньо в такому суді, а так само свідчать про її наміри ухилитися від правосуддя держави Україна. Ухилення обвинуваченої від правосуддя суд оцінює як реалізацію останньою її невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.
Зважаючи на специфіку спеціального судового провадження (ч. 3 ст. 323 КПК України), суд, зберігаючи неупередженість та безсторонність, надає особливого значення охороні прав та законних інтересів обвинуваченої як учасника кримінального провадження, яке відбувається за її відсутності, забезпеченню повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до обвинуваченої була застосована належна правова процедура в контексті приписів ст. 2 КПК України з дотриманням всіх загальних засад кримінального провадження з урахуванням особливостей, встановлених виключно законом. Ці особливості вимагають від суду прискіпливої оцінки кожного поданого доказу обвинувачення, відтак поріг вимогливості до доказування у даному випадку має бути підвищений.
Докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Статус ОСОБА_3 станом на 2010-2016 роки як судді Київського районного суду м. Сімферополя АР Крим підтверджується витягом з Указу Президента України № 59/2010 від 22.01.2010 «Про призначення суддів» (т. 2 а.с. 63) та копією Указу Президента України № 28/2016 від 30.01.2016 «Про звільнення судді», за якою вона звільнена з посади судді Київського районного суду м. Сімферополя АР Крим у зв`язку із порушенням присяги судді (т. 2 а.с. 66-68).
Як вбачається з досліджених судом листів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України № 18-2153/15 від 16 лютого 2015 року (т. 4 а. 32-34) та Вищої Ради Юстиції № 112/0/9-15 від 12.01.2015 (т. 4 а.с. 37-39) суддя Київського районного суду м. Сімферополя АР Крим ОСОБА_3 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України чи Вищої ради юстиції із заявами про переведення до іншого суду на території України чи про звільнення з посади за загальними обставинами не зверталася, хоча таку можливість мала.
Згідно з дослідженим судом рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 10 листопада 2015 року № 3009/дп-15 (т. 4 а.с. 64-83), за результатами розгляду дисциплінарної справи, відкритої стосовно суддів АР Крим, в тому числі ОСОБА_3 встановлено, що на підставі Указів Президента РФ «Про призначення суддів федеральних судів» для здійснення правосуддя від імені РФ на території АР Крим ОСОБА_3 , яка займала посаду судді Київського районного суду м. Сімферополя АР Крим, призначена на посаду «судді Київського районного суду м. Сімферополя АР Крим РФ». У такій спосіб, не будучи у встановленому законом порядку звільненою з посади судді України, ОСОБА_3 прийняла на себе повноваження «судді» іншої держави.
Вищою радою юстиції 24 грудня 2015 року винесено рішення № 1206/0/15-15 (т. 4 а.с 89-126), на підставі розглянутого рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 10 листопада 2015 року № 3009/дп-15, про внесення подання про звільнення серед інших суддів АР Крим і судді Київського районного суду м. Сімферополя АР Крим ОСОБА_3 за порушення присяги судді.
Обставини щодо призначення ОСОБА_3 на посаду «судді Київського районного суду м. Сімферополя АР Крим РФ», який було утворено окупаційною владою РФ на території АР Крим, знайшли своє підтвердження під час дослідження в судовому засіданні протоколу огляду інтернет-видань від 07 квітня 2015 року та додатків до нього у виді нормативних актів РФ індивідуального характеру про призначення суддів, розміщених на офіційному сайті Президента РФ (т. 4 а. 134-151). Так, згідно із пп. «б» п. 179 згаданого Указу Президента РФ від 19 грудня 2014 року № 786 ОСОБА_3 призначена на посаду «судді Київського районного суду м. Сімферополя АР Крим РФ».
Обставини здійснення ОСОБА_3 активного правосуддя від імені РФ на території АР Крим без припинення статусу судді Київського районного суду м. Сімферополя АР Крим, відповідно до законів України упродовж 2014 - 2015 років як «суддя» незаконно створеного судового органу окупаційної влади «Київського районного суду м. Сімферополя АР Крим РФ», а також і після її призначення на посаду «судді» утвореного в системі правосуддя РФ «Київського районного суду м. Сімферополя АР Крим РФ» знайшли своє підтвердження і під час дослідження в судовому засіданні протоколами огляду від 02.02.2015 (т. 4 а.с. 152-207), від 20.05.2020 (т. 5 а.с. 52-54, а.с. 55-79).
Зокрема наявне рішення від 21.04.2016 «судді Київського районного суду м. Сімферополя АР Крим РФ» ОСОБА_3 , яка здійснювала «правосуддя» на підставі законодавства РФ, про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_18 (т. 5 а.с. 13-15);
Всі перелічені джерела інформації суд розцінює за правилами ст.99 КПК України, а відомості, що вони містять, визнає належними та допустимими.
Враховуючи цілковиту узгодженість між собою вказаних доказів за змістом, їх єдність та взаємозв`язок за часом та характером подій, суд визнає вищезазначені документовані дані про діяльність ОСОБА_3 як «судді» окупаційних органів влади РФ достовірними доказами обвинувачення, а тому бере їх за основу свого вироку.
Окремої уваги з огляду на особливості даного кримінального провадження потребує правова оцінка громадянства ОСОБА_3 та фактів з цього приводу.
Громадянство України ОСОБА_3 підтверджено даними дослідженої судом копії паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_3 виданого Київським РВ Сімферопольського МУГУ МВС України в Криму 16.12.1999. (т. 5 а.с. 100).

Відповідно до ст. 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство.
Згідно з положеннями Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-III, який визначає підстави і порядок набуття та припинення громадянства України, законодавство у цій сфері ґрунтується на принципах: єдиного громадянства, якщо громадянин України набув громадянство іншої держави, то у правових відносинах з Україною визнається лише громадянином України; неможливості позбавлення громадянина України громадянства України; визнання права громадянина України на зміну громадянства; збереження громадянства України незалежно від місця проживання (ст. 2). Громадянство України припиняється внаслідок виходу з громадянства України за клопотанням громадянина України та втрати громадянства України внаслідок добровільного набуття повнолітнім громадянином України громадянства іншої держави (ст. ст. 17, 18 та 19). При цьому, вихід з громадянства України допускається, якщо особа набула громадянство іншої держави або отримала документ, виданий уповноваженими органами іншої держави, про те, що громадянин України набуде її громадянство, якщо вийде з громадянства України, а не допускається, якщо особі в Україні повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто. Датою припинення громадянства України у всіх випадках є дата видання відповідного Указу Президента України (ст. ст. 18 та 19). Громадянин України, який подав заяву про вихід з громадянства України або щодо якого оформляється втрата громадянства, до видання указу Президента України про припинення громадянства України несе всі обов`язки громадянина України (ст. 20).
Відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII (ч. 6 ст. 5), примусове автоматичне набуття громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території, громадянства РФ не визнається Україною і не є підставою для втрати громадянства України.
Отже, ОСОБА_3 продовжуючи з 21 березня 2014 року «правосуддя» до створення і початку діяльності на території АР Крим «судів РФ» та скориставшись переважним правом на заміщення посади судді в утвореному суді РФ - «Київського районного суду м. Сімферополя АР Крим РФ», фактично отримала за законодавством РФ громадянство РФ як необхідну умову такої діяльності, тобто з боку РФ з 21 березня 2014 року за нею автоматично визнається громадянство РФ і вона своїм правом протягом одного місяця заявити про своє бажання зберегти громадянство України не скористалася.
Суд при цьому бере до уваги, що законодавство РФ визначає підстави набуття та припинення громадянства РФ, проте не може вирішувати питання припинення громадянства іншої країни, в тому числі України.
Таким чином, враховуючи приписи ст. 4 Конституції України, ст. ст. 2, 17-20 Закону України «Про громадянство України», ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», дотримуючись проголошеного в Україні визнання права громадянина України на зміну громадянства у встановленому порядку, ОСОБА_3 по теперішній час залишається громадянином України незалежно від місця її проживання. Примусове автоматичне набуття нею як громадянином України, який проживає на тимчасово окупованій території, громадянства РФ не визнається Україною, відтак не може бути підставою для втрати нею громадянства України. Через оголошену ОСОБА_3 у межах даного провадження підозру у вчиненні злочину не допускається і її вихід з громадянства України.
Суд повно, всебічно та неупереджено, дослідивши всі обставини даного кримінального провадження, об`єктивно та за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на такому дослідженні, оцінивши кожний поданий сторонами доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, проаналізувавши діюче законодавство України, суддя вважає доведеним поза розумним сумнівом те, що:
- громадянка України ОСОБА_3 не будучи у встановленому законами України порядку звільненою з посади судді Київського районного суду м. Сімферополя АР Крим, як «суддя» незаконно створеного «Київського районного суду м. Сімферополя АР Крим РФ» здійснювала «правосуддя» на окупованій території України від імені іноземної держави - РФ, керуючись її матеріальним та процесуальним правом, а з призначенням у грудні 2014 року на посаду «Київського районного суду м. Сімферополя АР Крим РФ», прийняла на себе на окупованій території України повноваження судді іншої держави - РФ, яка окупувала та незаконно анексувала цю територію;
- здійснення ОСОБА_3 за таких умов «правосуддя» від імені РФ свідчить про порушення нею вимог ст. 65 Конституції України присяги судді, оскільки забезпечувало становлення та зміцнення окупаційної влади РФ шляхом утворення та функціонування незаконно створених окупаційних органів судової влади РФ на окупованій території України, виконання функцій представника окупаційної судової влади РФ з метою недопущення контролю української влади на території АР Крим, а відтак надання ним допомоги РФ в проведенні підривної діяльності проти України на шкоду суверенітетові та територіальній цілісності України.
Достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду ОСОБА_3 для усвідомлення нею фактів активної діяльності РФ проти України шляхом окупації та подальшої анексії території України в АР Крим доводиться об`єктивними даними про її кваліфікаційний рівень підготовки як судді в галузі права, який дозволяв їй здійснювати тривалий час правосуддя.
На свідомий і добровільний характер дій ОСОБА_3 з надання допомоги РФ в проведенні підривної діяльності на шкоду суверенітетові та територіальної цілісності України, вказує сам характер таких дій, їх послідовність, тривалість у часі та динаміка розвитку.
Натомість, дотримуючись раніше сформованої позиції щодо підвищеного порогу вимогливості до доказування, суд не вбачає правових підстав для поставлення обвинуваченій у провину тих діянь, які не підтверджені доказами обвинувачення.
Так, керуючись правилами ч. 3 ст. 337 КПК України, суд виключає з обвинувачення ОСОБА_3 посилання на нібито її причетність до надання допомоги окремим представникам іноземної держави (РФ), оскільки таких конкретних фактів не встановлено, протиправна діяльність ОСОБА_3 , яка спрямована на вчинення державної зради, охоплюється наданням з його боку допомоги іноземній держави (РФ) в цілому.
Крім того, враховуючи межі висунутого звинувачення та керуючись принципом презумпції невинуватості, суд також виключає з обвинувачення ОСОБА_3 посилання на її дії на шкоду недоторканості України, оскільки будь-яких даних її участі в посяганнях на територію України із застосуванням з боку інших держав військової сили або загрози силою, а так само в порушенні недоторканності кордонів України, не надано. Більш того, з цього приводу відсутні посилання і серед фактичних обставин, які визнані прокурором встановленими і викладені в обвинувальному акті.
Отже, ОСОБА_3 будучи громадянкою України та суддею Київського районного суду м. Сімферополя АР Крим, умисно, забезпечила становлення та зміцнення окупаційної влади РФ шляхом безпосередньої участі в утворенні та функціонуванні незаконно створених окупаційних органів судової влади РФ на окупованій території України (АР Крим), виконання функцій представника окупаційної судової влади РФ з метою недопущення контролю української влади на території АР Крим, надавши цим допомогу РФ в проведенні підривної діяльності проти України на шкоду суверенітетові та територіальній цілісності України, чим вчинила злочин, передбачений ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Законів № 1183-VII від 08 квітня 2014 року та № 1689-VII від 07 жовтня 2014 року), а саме державну зраду, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності України у виді надання іноземній державі допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.
Суд не знаходить правових підстав для кваліфікації дій обвинуваченої за ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Закону до 07 жовтня чи до 08 квітня 2014 року), оскільки вчинений нею злочин має триваючий характер і не закінчився станом на 31 жовтня 2014 року - дата набрання чинності Законом України № 1689-VII від 07 жовтня 2014 року.

При призначенні обвинуваченій ОСОБА_3 покарання суд, згідно з вимогами ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, який згідно із ст. 12 КК України є особливо тяжким, її ставлення до вчиненого, а також дані про її особу, яка раніше не судима. Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання ОСОБА_3 не встановлено. Водночас, в контексті тяжкості вчиненого обвинуваченою злочину, суд бере до уваги і загальну обстановку на території АР Крим, в якій вимушено опинилися громадяни України внаслідок збройної агресії з боку РФ,.
Беручи до уваги вказані обставини у їх сукупності, суд вважає за можливе призначити ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Законів № 1183-VII від 08 квітня 2014 року та № 1689-VII від 07 жовтня 2014 року), оскільки саме таке основне покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нею нового злочину.
Відповідно до ч. 2 ст. 59 КК України (в редакції Закону № 1689-VII від 07 жовтня 2014 року) конфіскація майна встановлюється не тільки за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також і за злочини проти основ національної безпеки України незалежно від ступеня їх тяжкості. Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, його тривалість, а також дані про особу обвинуваченої, яка на час вчинення нею злочину мала високий статус носія судової влади, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_3 додаткове покарання у виді конфіскації всього належного йому майна.
На підставі викладеного, керуючись ч. 3 ст. 323, ст. ст. 368, 373-376,ч.15 ст. 615 КПК України, суд, -
У Х В А Л И В:
ОСОБА_3 визнати винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Законів № 1183-VII від 08 квітня 2014 року та № 1689-VII від 07 жовтня 2014 року) та призначити покарання у виді 12 (дванадцяти) років позбавлення волі з конфіскацією всього належного їй майна.
Строк відбуття покарання ОСОБА_3 обраховувати з моменту фактичного звернення вироку до виконання.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Святошинський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченій та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя: ОСОБА_1