УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 205/978/21

провадження № 51-2237ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровськавід 20 липня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 січня 2023 року, які постановлені в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Макіївка Донецької області, зареєстрованого у АДРЕСА_1 ), проживаючий у АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останнього разу - вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 14 березня 2017 року за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі - КК України) до покарання у виді позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, на строк 3 роки 6 місяців (05 березня 2020 року звільненого у зв`язку з відбуттям покарання);

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Маріуполь Донецької області, зареєстрованого у тому АДРЕСА_3 , проживаючого у АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останнього разу - вироком Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 липня 2018 року за ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців (19 грудня 2019 року умовно-достроково звільненого);

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Дніпропетровська, без реєстрації, без постійного місця проживання, раніше судимого - вироком Ленінським районним судом м. Дніпропетровська 13 грудня 2000 року за ч. 1 ст. 107, ст. 93 п. «Ж, І», ст. 42 КК України (КК України від 28 грудня 1960 року), до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років (26 грудня 2014 року звільненого по відбуттю строку покарання);

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України.

Суть питання

За вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровськавід 20 липня 2022 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Крім того, цим же вироком засуджено ОСОБА_6 і ОСОБА_7 за ч 3 ст. 186 КК України, законність і обґрунтованість судових рішень стосовно яких, у цій касаційній скарзі, не оскаржуються.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що він24 листопада 2020 року приблизно о 09 год 20 хв повторно, згідно умов попередньої змови з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , стояв поблизу території домоволодіння в АДРЕСА_4 і спостерігав, щоб дії останніх не були помічені оточуючими, які в цей момент, таємно проникли на територію вказаного домоволодіння і шляхом зламу замку, проникли до будівлі господарського призначення, де почали складати в мішки майно, яке належить потерпілому ОСОБА_8 . Дії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , під час вчинення крадіжки, були викриті свідком ОСОБА_9 , проте вони продовжили скоювати кримінальне правопорушення, чим завдали матеріальну шкоду ОСОБА_8 на загальну суму - 12 тис. 917 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого суду, захисник оскаржив його до апеляційного суду.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 19 січня 2023 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 без змін.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам, та допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати рішення місцевого та апеляційного судів і закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_5 .

Обґрунтовуючи наведене, захисник указує на те, що рішення місцевого апеляційного судів стосовно ОСОБА_5 є незаконними, необґрунтованими і невмотивованими, а винуватість останнього у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, не доведено належними доказами, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи. Зазначає, що свідок ОСОБА_10 надавав у суді інші покази ніж під час досудового розслідування, на які суд послався у вироку. Крім того, вказує на те, що згідно з протоколом впізнання від 15 грудня 2020 року свідок ОСОБА_9 впізнав ОСОБА_5 , як особу, яку бачив на території вищевказаного домоволодіння, однак останній там ніколи не був.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно зі ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

За ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Попри те, що захисник посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, суть його касаційної скарги полягає в незгоді з наданою судами першої та апеляційної інстанції оцінкою доказів і, відповідно, встановленими судами фактичними обставинами. Зокрема, доводи касаційної скарги захисника фактично зводяться до переоцінки доказів, оцінених судами під час ухвалення рішення, що, виходячи з вимог ст. 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Разом із тим, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, зроблено на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, яким суд надав відповідну оцінку з наведенням належної аргументації в мотивувальній частині вироку.

Як слідує з долученої до касаційної скарги копії рішення суду першої інстанції, судом враховано те, що ОСОБА_5 заперечував свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні, але суд дійшов висновку, що його винуватість підтверджується сукупністю досліджених і оцінених судом доказів, зокрема наданими в судовому засіданні показаннями:

- потерпілого ОСОБА_8 про те, що близько 17 год 00 хв 24 листопада 2020 року приїхав додому та виявив, що двері в сарай були зірвані та зникло майно;

- свідка ОСОБА_9 про те, що він проживає у АДРЕСА_4 та має спільне подвір`я з ОСОБА_8 24 листопада 2020 року вранці він вийшов зі свого будинку та побачив, як в сараї його сусіда перебувають два раніше незнайомих чоловіка, яких він у судовому засіданні впізнав, указавши на ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . Він підійшов до чоловіків та запитав, що вони роблять, на що останні відповіли, що ніби-то допомагають виносити комусь речі. Після цього він зняв дані обставини на мобільний телефон та пішов по своїм справам та зателефонував матері ОСОБА_11 , яка в телефонній розмові сказала, щоб він повернувся назад до подвір`я, оскільки припускає, що це скоріше всього крадії. Приблизно через 10 хв ОСОБА_9 прибіг назад до будинку, проте там вже нікого не було. Внизу вулиці він побачив, як 3 чоловіків, 2 з яких він бачив біля сараю, з мішками в руках, почали тікати. Надалі, він зміг зупинити одного чоловіка - ОСОБА_6 , який був з драбиною та дитячим самокатом, а іншим двом ( ОСОБА_7 та ОСОБА_5 ) вдалося втекти. При цьому ОСОБА_9 зазначив, що ОСОБА_5 він не бачив у дворі, але бачив, як останній з мішками в руках почав тікати;

- свідка ОСОБА_10 , який працює на пункті прийому металобрухту і зазначив, що близько року тому, точної дати назвати не може, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 приходили здавати металобрухт. Крім того, вказав, що з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 візуально знайомий, оскільки вони періодично приходили здавати металобрухт на пункт прийому де він працював;

та іншими письмовими доказами детально наведеними у вироку, які, за висновком суду першої інстанції, узгоджуються між собою та підтверджуються іншими доказами, зібраними у кримінальному провадженні.

Не погоджуючись з вироком місцевого суду захисник ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно наданої оцінки доказам, які за своєю суттю є аналогічні доводам викладеним ним у касаційній скарзі.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, перевірив усі посилання й доводи, викладені захисником у згаданій апеляційній скарзі, й вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Зокрема, обґрунтовуючи свій висновок апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав.

Так, апеляційний суд вказав, що показаннями потерпілого та свідків, які повністю узгоджуються між собою, чітко підтверджується факт вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України. Будь-яких підстав не довіряти показам потерпілого та свідків, - не вбачається, оскільки вони є послідовними та узгоджуються в деталях з іншими доказами.

Крім того, апеляційний суд зазначив про те, що погоджується з висновком суду першої інстанції, що поведінка ОСОБА_5 , яка проявилася у тому, що останній за встановлених судом обставин, утримуючи у руках мішки з викраденим майном, намагався втекти від свідка ОСОБА_9 , вказує на обізнаність останнього про незаконне походження майна, яке належало потерпілому ОСОБА_8 , та у відсутності жодних сумнівів у тому, що обвинувачений ОСОБА_5 брав участь у попередній змові з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 щодо викрадення майна і, відповідно, виконував відведену йому роль у реалізації спільного умислу, направленого на викрадення майна потерпілого.

Верховний Суд погоджується з такими висновками апеляційного суду та приходить до висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувався при постановленні рішень.

Верховний Суд не бере до уваги доводи сторони захисту про те, що свідок ОСОБА_10 надавав у суді інші покази, оскільки сторона захисту не обґрунтувала, як його покази вплинули на прийняті судом рішення, з огляду на те, що головним свідком у цій справі є свідок ОСОБА_9 , який чітко підтвердив обставини, які свідчать про вчинення ОСОБА_5 разом із ОСОБА_6 та ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення. При цьому суди встановили відсутність будь-яких підстав не довіряти показам ОСОБА_9 , які є послідовними та узгоджуються в деталях з іншими доказами.

Суд відхиляє також твердження захисника про недопустимість протоколу пред`явлення особи для впізнання від 15 грудня 2020 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_9 на фотознімку впізнав чоловіка, якого бачив 24 листопада 2020 року на території домоволодіння потерпілого, але в судовому засіданні цей же свідок заявив, що не бачив його там. При цьому Суд виходить із того, що цей свідок надав показання в судовому засіданні, де і пояснив, за яких обставин він бачив ОСОБА_5 . Крім того, як слідує з вироку суду, в протоколі зазначено, що свідок впізнав ОСОБА_5 за сукупністю зовнішніх ознак (загальними рисами обличчя, формою очей, формою губ).

Отже, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено, а незгода сторони захисту з оцінкою наданих суду доказів не може свідчити про те, що їх було досліджено з порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Інші твердження наведені захисником у касаційній скарзі не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, і не містять вагомих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти переконання, що рішення судів були постановлені з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, які можуть поставити під сумнів їх законність, а тому підстав для задоволення касаційної скарги захисника відсутні.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 січня 2023 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3