ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3427/22 Справа № 204/7295/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
захисника ОСОБА_6

розглянувши апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2022 року, якою було відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про визнання катуванням, нелюдським та таким, що принижує гідність відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, -

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2022 року було відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про визнання катуванням, нелюдським та таким, що принижує гідність відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.
Як встановлено судом, вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2004 року ОСОБА_7 було засуджено за вчинення злочинів, передбачених п. п. 1, 4 ч. 2 ст. 115 КК України, та призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.
ОСОБА_7 звернувся до суду першої інстанції із клопотанням, відповідно до змісту якого засуджений посилається на те, що покарання у виді довічного позбавлення волі само по собі є катуванням, суперечить вимогам міжнародних норм і не враховує практики ЄСПЛ.
Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого, суд першої інстанції виходив із того, що нормами КПК України не передбачена можливість встановлення, визнання певних фактів у порядку, передбаченому ст. 537 КПК України, у тому числі визнання призначеного покарання катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Захисник засудженого та засуджений в своїх апеляційних скаргах просять ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2022 року змінити та задовольнити заяву ОСОБА_7 про визнання катуванням, нелюдським та таким, що принижує гідність відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.
В обґрунтування своїх вимог захисник та засуджений посилаються на те, що оскаржувана ухвала не відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 1-42/2004, рішенні Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року №6-рп(ІІ)/2021, рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Старишко проти України», а також їх значенню у взаємозв`язку із обставинами конкретної справи, що призвело до неправильного застосування указаних висновків і ухвалення рішення, яке не відповідає вимогам щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості. Зокрема, відповідно до висновків, викладених у вказаних постановах вказано, що згідно висновків ЄСПЛ в контексті довічного ув`язнення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має тлумачитися як така, що вимагає зменшення покарання через перегляд, який дозволяє національним органам оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваюче утримання в ізоляції. Механізм відповідного перегляду повинен гарантувати встановлення в кожному конкретному випадку чи виправдовується утримання під вартою законними пенологічними підставами, і повинен дозволяти всім довічно ув`язненим передбачити з певним ступенем ймовірності, що їм потрібно зробити, щоб спробувати домогтися звільнення, і за яких умов.
Крім того, захисник та засуджений обґрунтовують свої скарги тим, що 16 вересня 2021 року Конституційний Суд України постановив рішення №6-р(ІІ)/2021 у справі №3-349/2018 (4800/18, 1328/19, 3621/19, 6/20), яким визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу ст. 81 та ч. 1 ст. 82 КК України в тому, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.
Захисник засудженого вважає, що відсутність прямого правового механізму відновлення права засудженого не може бути підставою для відмови у визнанні факту такого порушення.
Також, на думку захисника, посилання суду першої інстанції на процедуру помилування в оскаржуваній ухвалі є безпідставним, оскільки заява ОСОБА_7 жодним чином не стосувалася застосування до останнього процедури помилування. У свою чергу, указана процедура вже існувала на час встановлення ЄСПЛ порушень ст. 3 Конвенції про захист прав і основоположних свобод щодо засуджених до довічного позбавлення волі, що свідчить про безпідставність висновків суду першої інстанції.
Захисник засудженого не погоджується і з висновками суду першої інстанції стосовно того, що визнання покарання ОСОБА_7 у виді довічного позбавлення волі катуванням саме по собі не підлягає розгляду в порядку п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України, оскільки у період принаймні із 26 березня 2004 року (дата засудження Заявника до довічного позбавлення волі) до 16 вересня 2021 року (дата визнання неконституційними приписів КК України щодо неможливості умовно-дострокового звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі) Заявник зазнавав порушення своїх прав, спричинених катуванням або нелюдським чи таким, що принижує гідність, поводженням або покаранням у розумінні статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і суд першої інстанції щонайменше повинен був встановити та визнати сам факт того, що довічне позбавлення волі є катуванням.
Позиції учасників судового провадження.
Захисник подані апеляційні скарги підтримав, просив їх задовольнити з підстав та мотивів, викладених в них.
Мотиви суду.
Заслухавши доповідь судді доповідача, думку та пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали справи в межах поданих апеляційних скарг, обговоривши їх доводи, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Як вбачається із матеріалів справи, вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2004 року ОСОБА_7 було засуджено за вчинення злочинів, передбачених п. п. 1, 4 ч. 2 ст. 115 КК України, та призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.
В своїй апеляційних скаргах захисник та засуджений посилаються на те, що покарання у виді довічного позбавлення волі само по собі є катуванням, суперечить вимогам міжнародних норм і не враховує практики ЄСПЛ. В обґрунтування своїх вимог захисник та засуджений посилаються на те, що оскаржувана ухвала не відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 1-42/2004, рішенні Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року №6-рп(ІІ)/2021, рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Старишко проти України», а також їх значенню у взаємозв`язку із обставинами конкретної справи, що призвело до неправильного застосування указаних висновків і ухвалення рішення, яке не відповідає вимогам щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості.
Зокрема, захисник та засуджений вказують на те, що відповідно до висновків, викладених у вказаних постановах вказано, що згідно висновків ЄСПЛ в контексті довічного ув`язнення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має тлумачитися як така, що вимагає зменшення покарання через перегляд, який дозволяє національним органам оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваюче утримання в ізоляції. Механізм відповідного перегляду повинен гарантувати встановлення в кожному конкретному випадку чи виправдовується утримання під вартою законними пенологічними підставами, і повинен дозволяти всім довічно ув`язненим передбачити з певним ступенем ймовірності, що їм потрібно зробити, щоб спробувати домогтися звільнення, і за яких умов.
Однак, колегія суддів не погоджується із такими доводами апеляційних скарг захисника та засудженого, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України, довічне позбавлення волі є безстроковим основним видом покарання, яке встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
За змістом рішення ЄСПЛ «Ласло Магьяр проти Угорщини», Європейська конвенція з прав людини (далі ЄКПЛ) не забороняє державам засуджувати осіб, що вчинили серйозні злочини, до невизначеного строку покарання у виді позбавлення волі, яке дозволяє тривале тримання під вартою правопорушника у випадку необхідності захисту населення, при цьому це особливо вірно для осіб, визнаних винуватими у вбивстві та інших тяжких злочинах проти особистості. Той факт, що такий засуджений, можливо, відбув тривалий термін тюремного ув`язнення, не зменшує позитивне зобов`язання держави по захисту населення; держава може виконати це зобов`язання, продовжуючи тримати під вартою таких довічно ув`язнених до тих пір, доки вони залишаються небезпечними.
У рішенні ЄСПЛ в справі «Старишко проти України» дійсно було встановлено, що у відношенні засуджених, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, державою Україна було порушено ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Водночас, згідно Рішення Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2021 від 16 вересня 2021 року, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене ст. ст. 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення. Тобто, згідно зазначеного Рішення Суду, визнано неконституційними положення ст. ст. 81, 82 КК України, а не такий вид покарання як довічне позбавлення волі.
Також, вказаним рішенням було зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене ст. ст. 81, 82 КК України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.
В пункті 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційний Суд України вказав таке: «З метою реалізації статей 3, 23, 28 Конституції України та приведення Кодексу у відповідність до Конституції України, а також з огляду на міжнародні зобов`язання, що їх взяла на себе Україна шляхом набуття членства в Раді Європи, обов`язком Верховної Ради України є законодавчо забезпечити реалістичну перспективу звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, від подальшого відбування такого покарання шляхом унормування порядку заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно-дострокового звільнення».
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги захисника та засудженого про визнання катуванням, нелюдським та таким, що принижує гідність відбування покарання у виді довічного позбавлення волі задоволенню не підлягають, оскільки на даний час процедура розгляду таких клопотань відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, діючим кримінальним процесуальним законодавством України не передбачена, тобто відсутня належна правова процедура і механізм її реалізації.
Доводи захисника та засудженого про те, що відсутність прямого правового механізму відновлення права засудженого не може бути підставою для відмови у визнанні факту такого порушення, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки під час здійснення судочинства, суди усіх інстанцій керуються нормами процесуального законодавства України, тобто, здійснюють свою діяльність на засадах передбачених, в даному випадку, нормами КПК України, та в межах наданих їм повноважень, і, з огляду на те, що відсутній прямий правовий механізм відновлення права засудженого, про яке вказує захист, суди не вправі вийти за межі своїх повноважень та прийняти рішення не передбачене нормами КПК України.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити засудженому, що у випадку законодавчого запровадження належної правової процедури, ОСОБА_7 не позбавлений права звернення з відповідною заявою у визначеній кримінально-процесуальній формі.
Щодо доводів захисника про те, що ОСОБА_7 зазнавав порушення своїх прав, спричинених катуванням або нелюдським чи таким, що принижує гідність, поводженням або покаранням у розумінні статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і суд першої інстанції щонайменше повинен був встановити та визнати сам факт того, що довічне позбавлення волі є катуванням, то колегія суддів відхиляє такі доводи, оскільки, нормами кримінального процесуального законодавства не передбачена можливість встановлення, визнання певних фактів у порядку, передбаченому Розділом VIII КПК України, у тому числі визнання призначеного покарання катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням.
А тому, на підставі викладеного та керуючись положеннями ст. ст. 404, 409, 419 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2022 року, якою було відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про визнання катуванням, нелюдським та таким, що принижує гідність відбування покарання у виді довічного позбавлення волі залишити без змін.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді Дніпровського
апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4