печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2022 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_4., при секретарі ОСОБА_5., за участю адвоката ОСОБА_6., слідчого ОСОБА_7., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суді в м. Києві скаргу ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 на повідомлення про підозру від 19.05.2022 року у кримінальному провадженні №0000032,

В С Т А Н О В И В :

Адвокат ОСОБА_6. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до слідчого судді зі скаргою в порядку п. 10 ч. 1 ст. 303 КПК України, на повідомлення про підозру від 19.05.2022 року у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 332 КК України, у кримінальному провадженні №0000032.

В обґрунтування доводів та вимог скарги особа, яка її подала вказує, що ОСОБА_1 не вручено повідомлення про підозру та не роз`яснено права підозрюваної особи у кримінальному провадженні, а від так останній не здобув статусу підозрюваного.

Крім того, вказує, що повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 332 КК України є незаконним та ґрунтується лише на припущеннях органу досудового розслідування, оскільки вручене з порушенням процесу (порядку) здійснення повідомлення про підозру, та без достатніх доказів на підтвердження обставин інкримінованого діяння, вважає підозру необґрунтованою, у повідомленні про підозру відсутні фактичні обставини події, підтвердженні доказами, які б вказували на наявність складу та події злочину.

Наведені обставини та порушення допущені органом досудового розслідування у своїй сукупності тягнуть за собою підстави для скасування повідомлення про підозру ОСОБА_1 .

У судовому засіданні захисник ОСОБА_6. вимоги визначені у скарзі підтримав, просить задовольнити, посилаючись на обґрунтованість та доведеність підстав для скасування повідомлення про підозру.

Слідчий ОСОБА_7. у судовому засіданні щодо задоволення скарги заперечив, просить відмовити. Заперечуючи щодо скарги, вказує, що повідомлення про підозру є обґрунтованим, врученим відповідно до кримінально-процесуального закону. Окрім того, слідчий посилається на порушення адвокатом правил територіальної підсудності, оскільки відповідно до організаційно-розпорядчих актів прийнятих керівництвом Державного бюро розслідувань, з урахуванням введення воєнного стану - місцем здійснення досудового розслідування проваджень, слідство у яких здійснюється співробітниками вказаного підрозділу центрального апарату, визначено місцезнаходження Територіального управління Державного бюро розслідувань, що розташоване у м. Львові, тобто в межах Личаківського районного суду м. Львова.

Слідчий суддя, заслухавши пояснення захисника та слідчого у судовому засіданні, вивчивши матеріали провадження, дійшов до наступних висновків.

Так, Головним слідчим управлінням Державного бюро розслідувань здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000032 від 13.03.2022, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 332 КК України.

19.05.2022 року керівником Волинської обласної прокуратури ОСОБА_8. складено і підписано повідомлення про підозру ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366 КК України (видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів), та кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України (незаконне переправлення осіб через державний кордон України, шляхом усуненням перешкод, вчинене службовою особою з використанням службового становища щодо кількох осіб).

Згідно з положеннями п. 10 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскарженні повідомлення слідчого, прокурора про підозру після спливу одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку або двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, але не пізніше закриття прокурором кримінального провадження або звернення до суду із обвинувальним актом - підозрюваним, його захисником чи законним представником.

Підозрою є обґрунтоване припущення слідчого та/або прокурора про вчинення особою кримінального правопорушення. Праву підозрюваного «знати, у вчинені якого кримінального правопорушення його підозрюють», що визначено пунктом 1 частини третьої статті 42 КПК України, кореспондує обов`язок сторони обвинувачення довести це до його відома, повідомити про наявність підозри та роз`яснити її зміст.

Повідомлення про підозру - один з найважливіших етапів стадії досудового розслідування, що становить систему процесуальних дій та рішень слідчого або прокурора, спрямованих на формування законної і обґрунтованої підозри за умови забезпечення особі, яка стала підозрюваним, можливості захищатись усіма дозволеними законом засобами і способами. Цим актом у кримінальному провадженні вперше формулюється та обґрунтовується підозра конкретної особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Викладена у письмовому повідомленні підозра є підґрунтям для виникнення системи кримінально-процесуальних відносин та реалізації засади змагальності у кримінальному провадженні, і у такий спосіб з`являються можливості для підозрюваного впливати на наступне формулювання обвинувачення.

Сформульована підозра встановлює межі, в рамках яких слідчий зможе найефективніше закінчити розслідування, а підозрюваний, його захисник та законний представник одержують можливість цілеспрямованіше реалізовувати функцію захисту. З моменту повідомлення особі про підозру слідчий, прокурор набувають щодо підозрюваного додаткових владних повноважень, а особа, яка отримала статус підозрюваного, набуває процесуальних прав та обов`язків, визначених статтею 42 КПК України.

Загальний порядок повідомлення про підозру передбачений главою 22 КПК України, яка має назву «Повідомлення про підозру» та складається з таких статей: «Випадки повідомлення про підозру» (стаття 276); «Зміст письмового повідомлення про підозру» (стаття 277); «Вручення письмового повідомлення про підозру» (стаття 278). Отже, саме така побудова глави дає підстави зробити висновок, що законодавець пов`язує процесуальну діяльність із повідомлення про підозру з сукупністю процесуальних дій слідчого та/або прокурора, зміст яких полягає у встановленні юридичних і фактичних підстав для повідомлення про підозру (стаття 276 КПК), складанні письмового процесуального документа (повідомлення про підозру) (стаття 277 КПК) та його врученні особі (стаття 278 КПК).

Так, згідно з ст. 277 КПК України повідомлення про підозру має містити, зокрема, такі відомості: прізвище та посаду слідчого, прокурора, який здійснює повідомлення (п. 1 абз. 2 ч. 1); підпис слідчого, прокурора, який здійснив повідомлення (п. 8 абз. 2 ч. 1). Отже, ст. 277 КПК України регламентує, що в обох випадках ідеться про одну й ту саму особу прокурора. Більше того, за структурою повідомлення про підозру, визначеною в Кодексі й навіть розбитою на пункти, підпис прокурора, який здійснив повідомлення про підозру, ставиться після роз`яснення прав підозрюваного (п. 7 абз. 2 ч. 1). Тому роз`ясняти права підозрюваного має виключно прокурор, який прийняв процесуальне рішення, - склав, тобто безпосередньо здійснив, повідомлення.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 278 КПК України, письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Згідно ч. 1 ст. 276 КПК України повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, встановленому ст. 278 КПК України, і складається з двох послідовних дій слідчого, прокурора: 1) складення повідомлення про підозру - процесуального акта; 2) вручення його особі, підозрюваній у вчиненні кримінального правопорушення.

Аналізуючи вище викладені норми закону, слід дійти висновку, що процесуального статусу підозрюваного (крім випадку затримання) особа набуває не після складання тексту, а лише після вручення повідомлення, що в свою чергу, вручається у день складення повідомлення про підозру. Саме із цим моментом процесуальний закон пов`язується набуття особою відповідних процесуальних прав після їх роз`яснення слідчим, прокурором.

Разом з тим, повідомлення про підозру ОСОБА_1 складено 19.05.2022 року та не було вручено останньому, що вказує на недотримання порядку її вручення у зв`язку із наступним.

Має місце посилання захисника на те, що в кінці травня із засобів масової інформації стало відомо про підписання керівником Волинської обласної прокуратури повідомлення про підозру щодо ОСОБА_1 у даному кримінальне провадженні.

Захисник зазначає, що 26.05.2022 на електронну пошту ОСОБА_1 надійшли повістки за підписом процесуального керівника ОСОБА_3 про виклики до Волинської обласної прокуратури на 30.05.2022, 31.05.2022 та 01.06.2022 для «проведення слідчих (процесуальних) дій». Однак з поважних причин ОСОБА_1 не мав змоги з`явитись на виклики, про що письмово було повідомлено прокуратуру.

При цьому, ОСОБА_1 так і не вручено повідомлення про підозру та не роз`яснено права підозрюваної особи у кримінальному провадженні.

Так, відповідно до змісту ч.ч. 1, 2 ст. 111 КПК України, повідомлення у кримінальному провадженні є процесуальною дією, за допомогою якої слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд повідомляє певного учасника кримінального провадження про дату, час та місце проведення відповідної процесуальної дії або про прийняте процесуальне рішення чи здійснену процесуальну дію.

Повідомлення у кримінальному провадженні здійснюється у випадках, передбачених цим Кодексом, у порядку, передбаченому главою 11 цього Кодексу, за винятком положень щодо змісту повідомлення та наслідків неприбуття особи.

Порядок здійснення виклику у кримінальному провадженні регулюється ст. 135 КПК України. Зокрема, шляхом: надіслання поштою, електронною поштою; врученням під розписку дорослому члену сім`ї чи іншій особі, яка з нею проживає «для передання»; врученням житлово-експлуатаційної організації за місцем проживання особи або адміністрації за місцем її роботи.

При цьому, ключовим є те, що особа отримує таке повідомлення під розписку.

Слід зазначити, що положенням норм статтей 276, 277, 278 КПК України не вичерпують зміст діяльності під час повідомлення особі про підозру, бо системне тлумачення норм КПК вказує також на те, що, крім названих дій, під час процесуальної діяльності, пов`язаної зі здійсненням повідомлення про підозру, слідчий та/або прокурор зобов`язані встановити точне місцезнаходження особи і саму особу, якій має бути вручено повідомлення про підозру; роз`яснити права підозрюваному, що є невід`ємним обов`язковим етапом процедури повідомлення про підозру. Причому на прохання підозрюваного після повідомлення про його права слідчий, прокурор зобов`язані детально роз`яснити кожне із вказаних прав (частини друга, третя статті 276 КПК).

Разом із тим, органом досудового розслідування письмове повідомлення про підозру не направлено у встановлений кримінально процесуальним законом строк, за адресою місця проживання ОСОБА_1 .

Слідчому судді, не надано розписки, яка підтвердила б, що повідомлення про підозру, а також пам`ятки про права підозрюваного, було отримано ОСОБА_1 чи то особою, яка має право на отримання такого поштового відправлення.

Варто зауважити, що право знати та розуміти, в чому особа підозрюється (обвинувачується), є одним із складових елементів визначеного в статті 6 Конвенції права на справедливий суд. Так, стаття 6 § 3 a) вказує на необхідність особливо ретельно повідомляти «обвинувачення» зацікавленій особі. Обвинувальний акт відіграє вирішальну роль у кримінальному переслідуванні: починаючи від його пред`явлення особа, проти якої порушено кримінальну справу, є офіційно повідомленою про юридичну і фактологічну базу сформульованих проти неї обвинувачень (Kamasinski (Камазінскі) проти Австрії, § 79; Pelissier і Sassi (Пеліс`є і Сассі) проти Франції [ВП], § 51). Стаття 6 § 3 a) Конвенції визнає за обвинуваченим право бути поінформованим не лише про «причину» обвинувачення, тобто про матеріальні факти, висунені проти нього і на яких ґрунтується обвинувачення, але й про «характер» обвинувачення, тобто про юридичну кваліфікацію цих фактів (Mattoccia (Маточча) проти Італії, § 59; Penev (Пенєв) проти Болгарії, §§ 33 і 42). Обов`язок повідомити обвинуваченого повністю покладається на сторону обвинувачення, і він не може бути дотриманий у пасивний спосіб, створюючи інформацію і не повідомляючи про це сторону захисту (Mattoccia (Маточча) проти Італії, § 65).

Як вже зазначалось вище, законодавець на нормативному рівні щодо процесуального порядку повідомлення про підозру вживає терміни «складання», «вручення» та «здійснення» повідомлення про підозру.

Сам факт складання письмового тексту повідомлення про підозру без його безпосереднього вручення відповідною особою не може бути розцінений як виконання нею усього комплексу дій, що охоплюють поняття «здійснити повідомлення про підозру».

З урахуванням наведеного, слідчий суддя вважає, що слідчим недотримано процедуру вручення ОСОБА_1 повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення від 19.05.2022 року.

Окрім цього, має місце посилання сторони захисту на необґрунтованості складеної підозри ОСОБА_1 .

Так, суть інкримінованих ОСОБА_1 правопорушень зводиться до підписання ним листів на Адміністрацію Державної прикордонної служби України із проханнями розглянути можливість перетину кордону громадянами України, з метою доставки гуманітарних вантажів. Прокуратура вважає, що вказані листи заздалегідь підписувались із метою сприяння незаконному переправленню осіб через державний кордон України та слугували підставою для пропуску прикордонниками вказаних у них громадян через кордон України. В результаті цього, певна кількість осіб із наявних у листах списків у подальшому не повернулась в Україну.

Слід вказати, що згідно з рішеннями ЄСПЛ у справах «Ilgar Mammadov v. Azerbaijan п. 88», «Erdagozv. Turkey п. 51», «Cebotari v. Moldova п. 48» «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин. Крім того, Європейський Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи висунення обвинувачення, зокрема у рішенні «Murray v. the United Kingdom».

Разом з тим, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, доведення чи не доведення винуватості особи, з метою досягнення таких висновків, які необхідні суду при постановленні вироку, а з тією метою, щоб визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Захисник зазначає, що вказані в повідомлені про підозру листи містили в собі перелік осіб (який налічував понад 2000 чоловік), які подавалися із Волинської ОВА на адресу прикордонників із проханням посприяти у перетині кордону громадянами для подальшої доставки ними гуманітарної допомоги в Україну та жодним чином не стосувалися прийняття рішень про бронювання військовозобов`язаних в умовах правового режиму воєнного стану, як про те вказується у повідомлені про підозру.

Разом з тим, вказані списки були узагальненням усіх тих звернень, що надходили до Волинської ОВА з Володимир-Волинської райдержадміністрації, Луцької міської ради, від благодійних організацій та волонтерів. Після надходження вказаних звернень Волинської ОВА вони опрацьовувалися та створювалися відповідні списки, які в подальшому направлялися до Державної прикордонної служби із проханням розглянути можливість виїзду.

Також, визначальним є той факт, що остаточне рішення приймалося не службовими особами Волинської обласної військової адміністрації, а саме Державною прикордонною службою на підставі виданих ними ж рішень, які дозволяють пропуск військовозобов`язаних осіб, яким відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №57 від 21.07.1995 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» заборонено перетинати державний кордон.

Таким чином, підписані ОСОБА_1 листи не являються розпорядчими документами, як це вказується в повідомлені про підозру, а носять виключно інформаційний характер щодо групи осіб, які в свою чергу налічують близько 2 000 чоловік, а не вказівки щодо окремих осіб, та є лише проханням розглянути можливість щодо перетину останніми державного кордону.

Більше того, прийняття рішень про бронювання військовозобов`язаних в умовах правового режиму воєнного стану та інші питання зі сфери мобілізаційної роботи не відносились до компетенції ОСОБА_1 як заступника начальника Волинської ОВА. За Розпорядженням голови ОВА від 16.02.2022 №89 про розподіл обов`язків його функціонал в ОВА - це сфера культури та спорту.

При цьому, листи Волинської ОВА щодо сприяння у перетині державного кордону громадянами України за підписом заступника голови Волинської обласної військової адміністрації ОСОБА_1 - не можуть бути предметом кримінального правопорушення, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 366 КК України предметом кримінального правопорушення є виключно офіційний документ.

Згідно примітки стаття 358 КК України, під офіційним документом у цій статті та статтях 357 і 366 цього Кодексу слід розуміти документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи - докази у правозастосовчій діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв'язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.

Таким чином, вищевказані листи не є офіційними документами, оскільки не спричинили жодних наслідків правового характеру та їхня форма і реквізити не передбачені законом чи іншим нормативно-правовими актами.

Кримінальна відповідальність за ст. 332 Кримінального кодексу України настає за незаконне переправлення осіб через державний кордон України, організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями або сприяння вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів або усуненням перешкод.

Відповідно до ст. 332 КК об`єктивна сторона цього злочину характеризується в: незаконному переправленні осіб через державний кордон України; організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України; керівництві такими діями; сприянні їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів або усуненням перешкод. Підвищена суспільна небезпека організованих форм злочинної діяльності з незаконного переправлення осіб через державний кордон обумовила специфічну структуру цього складу: по-перше, сама організаторська діяльність, незалежно від того, чи вдалося переправлення, чи ні, а також керівництво цією діяльністю розглядаються як закінчені злочини (злочини з усіченим складом); по-друге, особи, які здійснюють незаконне переправлення, а також особи, які сприяють цьому порадами, вказівками, наданням засобів або усуненням перешкод, вважаються виконавцями злочину.

Обов`язковим елементом об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст. 332 України, є саме наявність факту незаконного переправлення осіб через державний кордон України.

Таким чином, кримінальна відповідальність за ст. 332 КК України за сприяння незаконно переправленню осіб через державний кордон України настає в разі, коли ці діяння призвели до фактичного незаконного перетинання державного кордону України хоча б однією особою.

Поряд з цим, відносно жодної з тих осіб, про яких ідеться у повідомленні про підозру як про такі що незаконно перетнули кордон, не ініціювалось питання щодо притягнення їх до відповідальності.

Водночас, за незаконне перетинання державного кордону України передбачена адміністративна відповідальність, а саме за статтею 204-1 КУпАП «Перетинання або спроба перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади».

При цьому, саме органи Державної прикордонної служби України є тими уповноваженими посадовими особами, які наділені повноваженнями складати відповідні протоколи про адміністративне правопорушення (абз. 21 ч. 1 ст. 255 КУпАП).

Однак, відносно жодної з тих осіб, про яких ідеться у повідомленні про підозру як про таких, що незаконно перетнули кордон, немає відомостей про ініціювання питання щодо притягнення їх до вказаної адміністративної відповідальності, при тому, що строк накладення адміністративного стягнення - три місяці з дня виявлення правопорушення.

А тому, вбачається, що з урахуванням викладеного, відсутні факти незаконного перетину кордону, оскільки таких не було зареєстровано уповноваженими органами.

Крім того, захисник посилається на зібрані ним та долучені до матеріалів кримінального провадження документи, зокрема висновок лінгвістичної семантико-текстуальної експертизи писемного мовлення №880/06/2022 від 30.06.2022 та відповідь керівника 6-го прикордонного Волинського загону від 21.07.2022 №23/6898-22-вих на адвокатський запит.

Зокрема, згідно вказаної відповіді прикордонники зазначають лише про інформаційний характер листів за підписом заступника голови Волинської обласної військової адміністрації ОСОБА_1

А відповідно до висновку експерта №880/06/2022 від 30.06.2022 за результатами проведення лінгвістичної експертизи, зміст текстів вказаних листів не містить лінгвістичних підстав вважати, що в них наявні будь-які вказівки щодо вчинення дій або інші висловлювання зобов`язального характеру, а також будь-які висловлювання, що мали б обов`язковий/імперативний характер для адресата.

Поряд із тим, на відміну від обставин, підтверджених наданими захисником доказами, прокуратурою у повідомленні про підозру ніде не зазначено, яка ж саме норма законодавства передбачає обов`язок працівників ДПСУ в імперативному порядку виконувати прохання/клопотання ОВА.

Таким чином, не вбачається підстав стверджувати про начебто розпорядчий характер підписаних ОСОБА_1 листів та ототожнювати їх із прийняттям рішень обласною військовою адміністрацією про бронювання військовозобов`язаних в умовах правового режиму воєнного стану.

У зв`язку з цим, наведені в оскаржуваному повідомленні про підозру твердження про порушення ОСОБА_1 встановленого законом порядку бронювання військовозобов`язаних та висновки про те, що підписані ним листи стали єдиною підставою для прийняття службовою особою Державної прикордонної служби України рішення про надання дозволу на перетин державного кордону України, є безпідставними та необґрунтованими.

Так, у рішенні у справі «Гефген проти Німеччини» Європейський суд з прав людини для описання доказів, отриманих із порушенням встановленого порядку, сформував доктрину «плодів отруєного дерева», відповідно до якої якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з його допомогою, будуть такими ж.

У рішенні у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що докази, отримані в кримінальному провадженні з порушенням встановленого порядку, призводять до його несправедливості в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи мало їх використання вирішальне значення для засудження обвинуваченого судом.

Зважаючи на викладені обставини, недотримання положень процесуального закону при повідомленні особі про підозру, що тягне за собою й взагалі його відсутність, та вказує на неналежність зібраних доказів, отриманих після встановлених порушень.

З огляду на вище викладене, слідчий суддя знаходить слушними доводи сторони захисту щодо необґрунтованості пред`явленої ОСОБА_1 підозри.

Заперечення сторони обвинувачення, щодо порушення правил територіальної підсудності з розгляду даної скарги є необґрунтованими, оскільки органом досудового розслідування кримінального провадження визначено Головне слідче управління Державного бюро розслідувань, що зареєстровано за адресою: вул. Панаса Мирного, 28, м. Київ, та знаходиться в Печерському районі міста Києва, тобто підпадає під територіальну юрисдикцію Печерського районного суду міста Києва.

За наведених вище обставин, враховуючи, що органом досудового розслідування недотримано порядок повідомлення особі про підозру, та своє підтвердження знайшли доводи викладені стороною захисту у поданій скарзі щодо необґрунтованості пред`явленої ОСОБА_1 підозри, а також враховуючи, що останньому не застосовувався запобіжний захід та не перевірявся статус підозрюваної особи, слідчий суддя дійшов до переконання, що скаргу слід задовольнити, а повідомлення про підозру скасувати.

Поряд з цим, не підлягають задоволенню вимоги захисника щодо зобов`язання внесення відомостей про скасування повідомлення про підозру до Єдиного реєстру досудових розслідувань, оскільки кримінально процесуальним законом не визначено механізм реалізації таких дій.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 111-135, 277-278, 303, 305-307, 309, 371-372 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ :

Скаргу ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 на повідомлення про підозру від 19.05.2022 року у кримінальному провадженні №0000032 - задовольнити частково.

Скасувати повідомлення про підозру ОСОБА_1 від 19.05.2022 року у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 332 КК України, у кримінальному провадженні №0000032.

В решті вимог скарги відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскарження безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів.

Слідчий суддя ОСОБА_4