ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 686/11924/18

Провадження № 11-кп/4820/125/22

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду в складі:
судді-доповідача ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря с/з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
представника потерпілого ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,
захисника ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому, матеріали справи за апеляційними скаргами прокурора та потерпілого ОСОБА_8 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 серпня 2021 року відносно ОСОБА_9 за ч.2 ст. 125 КК України,
в с т а н о в и л а :
Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 серпня 2021 року
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Шкло Яворівського району Львівської області, громадянина України, українця, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
-30.01.2018 Апеляційним судом Хмельницької області за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 1700 гривень,
визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.125 КК України та виправдати за відсутністю в діях ОСОБА_9 складу інкримінованого кримінального правопорушення.
Питання речових доказів вирішено відповідно до ст.100 КПК України.
Як вбачається з вироку, ОСОБА_9 обвинувачувався в тому, що 27 листопада 2016 року близько 19 годин 30 хвилин, знаходячись за місцем свого проживання, а саме у воротах паркану, яким огороджене подвір`я будинку АДРЕСА_1 , в ході словесної суперечки зі своїм сусідом ОСОБА_8 , який в цей час знаходився навпроти ОСОБА_9 , на ґрунті особистих неприязних відносин, що склались між ними, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та свідомо бажаючи їх настання, штовхнув ОСОБА_8 обома руками у тулуб, після чого кулаком своєї правої руки наніс один удар в область нижньої щелепи з лівої сторони обличчя ОСОБА_8 чим заподіяв останньому тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, яке відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України.
В апеляційній скарзі, прокурор просить вирок суду скасувати та ухвали новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, та призначити ОСОБА_9 покарання у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн., від якого звільнити на підставі ст.49, ч.5 ст. 74 КК України у зв`язку з закінченням строків давності.

Вважає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та судом істотно порушено вимоги кримінального процесуального закону. Зазначає, що суд першої інстанції, допитавши обвинуваченого, потерпілого, свідків та виклавши докази, надані сторонами кримінального провадження, не надав їм оцінки, не проаналізував їх та не вмотивував прийняте рішення. При вирішенні питання про перебування ОСОБА_9 під час конфлікту з ОСОБА_8 в стані необхідної оборони, судом взято до уваги лише покази самого обвинуваченого, які повністю спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами та показами потерпілого, які є послідовними та узгодженими між собою. Вказує, що потерпілий ОСОБА_8 не вчиняв будь-яких дій, спрямованих на заподіяння обвинуваченому тілесних ушкоджень або такої нагайної та невідворотної шкоди, яка вимагала від обвинуваченого діяти в стані необхідної оборони. Тобто, обвинувачений ОСОБА_9 не перебував при вчиненні злочинного діяння у стані необхідної оборони, а отже його дії мали умисний протиправний характер, що свідчить про наявність у нього прямого умислу на заподіяння легких тілесних ушкоджень потерпілому. Суд першої інстанції належним чином не обґрунтував свої висновки щодо перебування ОСОБА_9 в стані необхідної оборони. Судом у рішенні не зазначено чому в його основу покладено покази ОСОБА_9 , а інші - відкинуті та не враховані. За наявності суперечливих доказів суд не проаналізував їх та не навів мотиви свого рішення. Окрім цього зазначає, що при ухваленні судового рішення суд першої інстанції послався на протокол допиту свідка ОСОБА_11 на стадії досудового розслідування. Вважає, що суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження не мав права обґрунтовувати ухвалене рішення показами свідка ОСОБА_11 , наданими слідчому на стадії досудового розслідування кримінального провадження, оскільки останній в судовому засіданні не допитувався, оскільки помер.
В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати та винести новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України.

Вважає, що фактичні обставини справи судом першої інстанції встановлені не вірно, докази під час судового розгляду досліджені не в повному обсязі, судом їм надана невірна оцінка, а тому висновки суду, викладені у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, містять істотні суперечності. Судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а при розгляді справи судом допущені і істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Вказує, що суд повинен був визначити, які саме охоронювані законом інтереси обвинуваченого порушив потерпілий (наявність в таких діях ознак конкретного складу кримінального правопорушення, передбаченого КК України) та яка реальність небезпеки була від дій потерпілого. Судом не враховано висновок органами пробації відносно обвинуваченого ОСОБА_9 щодо неодноразового вчинення останнім правопорушень. Значна частина вироку приділена дослідженню наявності-відсутності зброї у потерпілого ОСОБА_8 . Останній в суді і не заперечував факту володіння зброї, але на час події у нього зброї не було при собі. Також зазначає,що ним у суді було заявлено клопотання про проведення психологічної експертизи з метою перевірки правдивості свідчень як потерпілого ОСОБА_8 , так і обвинуваченого ОСОБА_9 , однак останній відмовився від участі у такій експертизі, що підтверджує його наміри ввести суд в оману дачею неправдивих свідчень. Суд першої інстанції, без дослідження та перевірки обставин, прийняв як доказ, протокол огляду місця події від 12.03.2018 року, та послався на нього у вироку. Вказує, що в порушення вимог ст. 23 КПК України суд безпосередньо не допитав свідка ОСОБА_11 , так як він помер під час розгляду справи по суті, чим допустив порушення вимог кримінально-процесуального закону, але його покази на досудовому слідстві поклав в основу вироку.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, потерпілого та його представника, які підтримували доводи поданих ними апеляційних скарг, думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти поданих прокурором та потерпілим апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженим під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції при постановленні виправдувального вироку від 13.08.2021 року щодо ОСОБА_9 даних вимог закону дотримався у повному обсязі.
Так, ОСОБА_9 обвинувачувався органом досудового слідства в тому, що 27 листопада 2016 року близько 19 годин 30 хвилин, знаходячись за місцем свого проживання, а саме у воротах паркану, яким огороджене подвір`я будинку АДРЕСА_1 , в ході словесної суперечки зі своїм сусідом ОСОБА_8 , який в цей час знаходився навпроти ОСОБА_9 , на ґрунті особистих неприязних відносин, що склались між ними, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та свідомо бажаючи їх настання, штовхнув ОСОБА_8 обома руками у тулуб, після чого кулаком своєї правої руки наніс один удар в область нижньої щелепи з лівої сторони обличчя ОСОБА_8 чим заподіяв останньому тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, яке відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Дії обвинуваченого органом досудового слідства кваліфіковані за ч.2 ст. 125 КК України.
Згідно положень ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Одною із обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні згідно ст. 91 КПК України є винуватість обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ст.ст. 85, 92 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Обов`язок доказування належності доказів покладається на сторону, що їх подає.
Встановлено, що в судовому засіданні першої інстанції обвинувачений ОСОБА_9 вину у вчиненому заперечив та повідомив, що з 2016 року між ним та його сусідом ОСОБА_8 тривають конфлікти з приводу земельної ділянки та ніби-то порушенням з його сторони, тиші у нічний час в будинку. В зазначеному в обвинувальному акті місці та часі, наміру наносити тілесні ушкодження ОСОБА_8 не було, це була самооборона. В той день, йому подзвонив знайомий ОСОБА_11 та повідомив, щоб він вийшов зустрітись, оскільки вже було пізно, тому просив перенести зустріч на наступний день, проте ОСОБА_11 наполягав. Вийшовши до воріт, побачив ОСОБА_8 ,

з яким у нього є довготривалий конфлікт, який був дуже агресивний та намагався зайти на його подвір`я, заштовхуючи його в двір. При цьому ОСОБА_11 сказав, що потерпілий погрожуючи пістолетом заставив подзвонити та викликати його на зустріч. Вийшовши на метр за ворота, ОСОБА_8 його силою заштовхав назад на територію домогосподарства, де вийняв пістолет приставивши до плеча, висловлював погрози. Сприйнявши реально ці погрози, ОСОБА_9 відштовхнув ОСОБА_8 , і захищаючись від дій останнього, наніс один удар в область нижньої щелепи. Після чого ОСОБА_8 вийшов з подвір`я, а він закрив хвіртку. Він неодноразово звертався до органів поліції з приводу погроз фізичною розправою з боку сусіда ОСОБА_8 ..

Потерпілий ОСОБА_8 пояснив, що у вказаний час, він прийшов до ОСОБА_9 разом з ОСОБА_11 , щоб примиритись, однак між ним та обвинуваченим виникла суперечка, під час якої ОСОБА_9 наніс йому удар в область нижньої щелепи з лівої сторони, в результаті чого йому було спричинено легкі тілесні ушкодження, які вказані в обвинувальному акті.
Допитані в судовому засіданні першої інстанції свідки: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , пояснили, що очевидцями вказаної події не були, підтвердили наявність тілесного ушкодження на обличчі у потерпілого, у час зазначений в обвинувальному акті.
Згідно висновку судово - медичної експертизи №1605 від 26.12.2016 року у ОСОБА_8 виявлені тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, що могло утворитись як від удару тупим твердим предметом, так і від удару об такий при падінні потерпілого з висоти власного зросту, та за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричиняють короткочасний розлад здоров`я.
Згідно висновку експерта №1223 від 25.10.2017 року механізм утворення виявлених у ОСОБА_8 тілесних ушкоджень в цілому може відповідати його показам під час проведеного слідчого експерименту.

Протоколом огляду місця події від 13.03.2018 року та ілюстративною таблицею до нього зафіксована камера відео спостереження на стовпі навпроти входу на територію будинку АДРЕСА_2 метрів від хвіртки. Відеозапис з якої, за заявою потерпілого ОСОБА_8 в подальшому долучено слідчим до матеріалів кримінального провадження.
З протоколу огляду відеозапису із камер відеоспостереження одного з будинків, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 від 23.08.2017 року та самого відеозапису проглядається, як 27.11.2017 року близько 19:30 год. до хвіртки, яка знаходиться в основі паркану будинку ОСОБА_9 підходять дві особи, (як встановлено досудовим слідством та не заперечили учасники процесу), а саме: ОСОБА_8 та ОСОБА_11 .. Декілька хвилин очікують, далі коли відкривається хвіртка, свідок ОСОБА_11 намагається залишитись на дорозі, проте ОСОБА_8 тягне його до хвіртки, та намагається зайти на подвір`я. Відбувається сутичка за межами паркану та поля зору камер відеоспостереження, на території домоволодіння ОСОБА_9 , який виштовхує ОСОБА_8 , водночас свідок ОСОБА_11 тягне ОСОБА_8 на дорогу, який знову вривається на подвір`я до ОСОБА_9 , який його відштовхує та закриває хвіртку. Далі вказані особи попрямували до своїх помешкань.
Встановлено, що під час проведення досудового слідства сторона захисту зверталась до слідчого з клопотанням про проведення одночасного допиту із застосуванням вказаного відеозапису між ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , і свідком ОСОБА_11 , проте така слідча дія не проведена у зв`язку з відмовою потерпілого ОСОБА_8 ..
Зазначений відеозапис суд визнав належними та допустимими доказом, а посилання захисника про його недопустимість у зв`язку з порушення процедури отримання (не в порядку ст.ст. 159-166 КПК України, не оформлення протоколу чи іншого письмового документу про їх витребування) обґрунтовано відхилив, оскільки даний відеозапис отриманий слідчим в порядку ч.2 ст.93 КПК України, згідно якої сторона обвинувачення здійснює збирання доказів не тільки шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, а й шляхом витребування та отримання від органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експерта, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим кодексом. З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Аналогічну позицію щодо допустимості доказів отриманих стороною обвинувачення в порядку ч.2 ст.93 КПК України висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати (постанова від 14.02.2019 року, справа №344/1256/16-к, провадження 51-122 км18) .
В судовому засіданні не було здійснено допит ОСОБА_11 у зв`язку зі смертю останнього, про що до матеріалів провадження долучено свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 04.09.2019 року.

Протокол його допиту був оголошений в судовому засіданні першої інстанції, досліджений та долучений до матеріалів кримінального провадження.

З протоколу допиту свідка ОСОБА_11 під час досудового розслідування вбачається, що у вказаний день до нього прийшов ОСОБА_8 із предметом схожим за зовнішніми ознаками на револьвер, із погрозою якого змусив його піти до ОСОБА_9 та викликати останнього на вулицю. Також перед цим, із предмета за зовнішніми ознаками схожим на револьвер ОСОБА_8 здійснив постріл у його ворота, здійснивши отвір. Після цього, прийшовши до воріт ОСОБА_9 , ОСОБА_11 зателефонував йому та повідомив, що ОСОБА_8 хоче, щоб він вийшов. Через декілька хвилин вийшов ОСОБА_9 до воріт, які відчинив з середини. ОСОБА_8 зробив крок вперед та обома руками взяв ОСОБА_9 за одяг в області грудей, почав тягнути на себе, нащо останній відштовхнув його. Видимих тілесних ушкоджень на потерпілому не побачив, про їх наявність дізнався на наступний день.

Разом з тим відповідно до ст.23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.2 ст.84 КПК України процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ч.1 ст. 95 КПК України показання це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.
Згідно ч.4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного статтею 615 цього Кодексу.
Таким чином суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження не мав права обґрунтовувати ухвалене рішення показами свідка ОСОБА_11 , наданими слідчому на стадії досудового розслідування кримінального провадження, оскільки останній в судовому засіданні не допитувався у зв`язку зі смертю.

За таких обставин колегія суддів вважає, що показання свідка ОСОБА_11 на досудовому розслідуванні не можуть бути визнані допустимим доказом.

Протоколом огляду місця події від 12.03.2018 року та ілюстративною таблицею до нього, зафіксовано розташування будинків потерпілого та обвинуваченого, 4 відеокамери, крім того, на воротах домоволодіння, яке належало свідку ОСОБА_11 наявний отвір розміром 2*2,5 см, який утворився за показаннями свідка ОСОБА_11 від пострілу ОСОБА_8 здійсненого 27.11.2016 року для примушування викликати на зустріч ОСОБА_9 ..
Захисник ОСОБА_10 19.03.2018 року звертався до слідчого з клопотанням про здійснення тимчасового доступу до серверу вказаних камер, для отримання відеозаписів, оскільки на металевих воротах домоволодіння ОСОБА_11 мають наскрізне пошкодження, яке можливо здійснене шляхом пострілу. Необхідність проведення такої слідчої дії мотивував тим, що протягом 2016 року ОСОБА_8 неодноразово погрожував в тому числі пістолетом ОСОБА_9 , іншому сусіду ОСОБА_11 , з приводу чого були відповідні звернення в органи внутрішніх справ.
Органами досудового слідства вказані обставини залишились поза увагою, прокурором в судовому засіданні не спростовано вказані обставини.
З врахуванням викладеного, доказів щодо застосування ОСОБА_8 до ОСОБА_9 предмету схожого на револьвер чи будь якого іншого пристрою під час конфлікту, який мав місце 27.11.2016 року судом не здобуто.
Суд першої інстанції, дослідивши наявні докази у кримінальному провадженні у їх сукупності, обгрунтовано прийшов до висновку, що ОСОБА_9 діяв в межах необхідної оборони, для припинення посягання на охоронюванні законом права та інтереси.
З цим висновком суду погоджується і суд апеляційної інстанції.
Відповідно до ч.1,2,3 ст. 36 КК України:
1.Необхідною обороною визнаються дії, вчиненні з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
2. Кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутись за допомогою до інших осіб чи органів влади.
3. Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 КК України.
ОСОБА_9 мав право на необхідну оборону від суспільно - небезпечного посягання ОСОБА_8 , який висловлюючи погрози, зайшов на подвір`я будинку, який належить ОСОБА_9 . Захищаючи себе, відштовхнувши від себе ОСОБА_8 , заподіяв йому тілесне ушкодження. Перевищення меж цієї оборони він не допустив.
Крім того, суд взяв до уваги надану в судовому засіданні довідку т.в.о.начальника ХВП ГУНП в Хмельницькій області з якої вбачається, що протягом 2016-2017 року ОСОБА_9 неодноразово звертався до органів поліції з приводу погроз фізичною розправою з боку ОСОБА_8 .
Враховуючи досліджені в судовому засіданні докази, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_9 захищався від агресивної поведінки ОСОБА_8 та діяв в межах допустимої самооборони при встановлених судом обставинах на подвір`ї свого домоволодіння. Його покази узгоджуються із відеозаписом слідчого експерименту та відеозаписом з місця події.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується, що обраний обвинуваченим спосіб захисту відповідав небезпечності посягання та обстановці захисту, був своєчасним та співмірним.
Кожна особа має право на необхідну оборону від суспільно небезпечного посягання. Стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
На думку колегії суддів, визначальним у поведінці ОСОБА_9 було відвернення нападу та захист, а не бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками становлять необхідну оборону.
Апеляційна інстанція зазначає, що враховуючи конкретні обставини справи, а саме: тривалі неприязні відносини, темну пору доби, дві особи приходять до потерпілого та ОСОБА_8 намагається силою зайти на домогосподарство, не зважаючи на те, що ОСОБА_9 являється домоволодільцем, його не пускає, виникає конфліктна ситуація із застосуванням сили. Ці дії свідчать, що ОСОБА_9 діяв саме в межах необхідної оборони.
Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конституції України кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.
Відповідно до ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до норм КПК України та Постанови Пленуму ВСУ №2 «Про практику застосування судами України законодавства, що регулює повернення кримінальної справи на додаткове розслідування» від 11 лютого 2005 року, якщо немає доказів на підтвердження обвинувачення, суд має витлумачити всі сумніви на користь підсудного і постановити виправдувальний вирок.
Відповідно до п. 274 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Нечипорук і Йонкало проти України зазначено: якість доказів також береться до уваги, а також те, чи породжують обставини, за яких вони були здобуті, будь-які сумніви щодо їхньої надійності й точності.
У п. 65 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Коробов проти України, п. 43 рішення цього ж суду у справі Кобець проти України зазначено: при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту. Суд при оцінці доказів має керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.
Згідно ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі ж сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Доводи потерпілого ОСОБА_8 спростовуються вищенаведеними колегією суддів, обставинами і не беруться до уваги суду, оскільки не підтвердженні матеріалами кримінального провадження.
Вимоги апеляційної скарги прокурора про те, що висновок про недоведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення суд першої інстанції побудував на суперечливих, достатньо не перевірених доказах, яким не дав належної правової оцінки, не узгоджуються з матеріалами кримінального провадження та спростовуються ретельно проаналізованими доказами наведеними у вироку суду першої інстанції із зазначенням мотивації з якою також погоджується колегія суддів апеляційного суду.
В апеляційних скаргах містяться також інші аргументи, які не потребують детального аналізу суду та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні. При цьому колегія суддів виходить з усталеної практики ЄСПЛ. Так, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі RuizTorija v. Spain від 09.12.1994, № 303-A, § 29; рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява № 4909/04, § 58).
На думку колегії суддів, у цьому провадженні надані відповіді на всі вагомі аргументи поданих апеляційних скарг.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що вирок ухвалений у відповідності до вимог ст.ст. 373, 374 КПК України, підстав для зміни чи скасування вироку в межах поданих апеляційних скарг колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 373, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:
Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 серпня 2021 року відносно ОСОБА_9 за ч.2 ст. 125 КК України залишити без зміни, а апеляційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_8 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді