УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 202/919/19

провадження № 51-984ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року, яку постановлено в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000006, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпро, зареєстрованого у тому АДРЕСА_1 , проживаючого у АДРЕСА_2 , раніше не судимого,-

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 Кримінального Кодексу України (далі - КК України).

Суть питання

За вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від24 червня 2022 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 4 ст. 358 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_4 звільнено від покарання у зв`язку з закінченням строку давності притягнення його до кримінальної відповідальності.

Крім того, цим же вироком ОСОБА_4 засуджено за ч. 4 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

За вироком суду ОСОБА_4 засуджено за те, що він 06 лютого 2018 року за попередньою змовою групою осіб, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, шляхом обману та використання завідомо підробленого документа набув майнових прав на чуже майно, уклавши договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_3 , яка перебувала у приватній власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та у відповідності до ст. 1277 ЦК України підлягала передачі територіальній громаді м. Дніпра. Після чого, розпорядився вказаною квартирою, чим спричинив територіальній громаді м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради матеріальних збитків у вигляді фактичної втрати вищевказаної квартири, вартість якої на момент вчинення кримінального правопорушення складала 715 тис. грн, що у більш ніж у 811 разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, та є особливо великим розміром.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 10 листопада 2022 року змінив вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, а саме постановив вважати ОСОБА_4 засудженим за ч. 4 ст. 358 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 грн. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнив ОСОБА_4 від покарання, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Крім того, цим же вироком, суд постановив вважати ОСОБА_4 засудженим за ч. 4 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. На підставі ст. 75 КК України, з врахуванням ст. 77 КК України, звільнив його від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і поклав на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. В іншій частині вирок місцевого суду залишив без змін.

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 та посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду й призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор указує на те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано дійшов висновку про можливість звільнення ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України. Зокрема, прокурор вважає, що апеляційний суд не врахував, що засуджений вчинив особливо тяжкий злочин, пов`язаний із вчиненням шахрайських дій в особливо великих розмірах. Крім того, прокурор зауважив, що ОСОБА_4 на стадії досудового розслідування, будучи оголошеним в розшук, систематично переховувався від сторони обвинувачення в медичних закладах із різними діагнозами, при цьому, коли прокурором було здійснено запит щодо обґрунтованості підстав перебування останнього в закладі, він покидав такий заклад так і «не закінчивши лікування», а тому, на думку прокурора, копія виписки з історії хвороби засудженого носить формальний характер. Крім того, прокурор вказує й на хибність висновків суду щодо визнання ОСОБА_4 своєї вини та його щирого каяття, про яке він зазначив, тільки після того, як місцевим судом було призначено йому покарання, яке слід відбувати реально.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, правильність кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 358 і ч. 4 ст. 190 КК України, відповідно до вимог ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині прокурор не оскаржує.

Зі змісту скарги прокурора вбачається, що він фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Частиною 2 ст. 50 КК України закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Статтею 75 КК України визначено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, врахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням (у редакції, чинній на час вчинення кримінального правопорушення).

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).

Як слідує з долученої до касаційної скарги копії рішення, суд апеляційної інстанції, звільняючи ОСОБА_4 від відбування ним, на підставі ст. 75 КК України, призначеного покарання, застосовуючи принцип індивідуалізації покарання, згідно з указаними нормами закону врахував особу обвинуваченого, який є пенсіонером (1951 р. н.), раніше не судимий, в судовому засіданні вину у скоєному визнав повністю, щиро покаявся, а також суд врахував відсутність обставин, які обтяжують покарання, передбачені ст. 67 КК України.

Разом із цим апеляційний суд взяв до уваги й той факт, що ОСОБА_4 знаходиться у важкому матеріальному становищі, все життя пропрацював на заводі металургом, хворіє на гіпертонічну хворобу, що підтверджується копію виписки із медичної карти хворого. Також обвинувачений зазначив про те, що був втягнутий у протиправну діяльність.

Крім того, під час провадження по справі, вказану квартиру було повернуто у власність громади м. Дніпра і представник міської ради ОСОБА_7 пояснила в суді, що на теперішній час не має претензій до обвинуваченого.

Тому колегія суддів вважала вищевказані обставини у сукупності такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про можливість виправлення засудженого ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових злочинів без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу. Призначене засудженому покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Також Верховний Суд вважає, що посилання прокурора на те, що в ході судового розгляду не здобуто даних, які дозволяють обґрунтовано застосувати до обвинуваченого інститут звільнення від відбування покарання є безпідставними, а незгода прокурора з призначеним судом покаранням ОСОБА_4 , не може бути достатньою підставою для визнання рішення апеляційного суду таким, що ухвалене у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанції, умотивованість його висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного їм заходу примусу, прокурор у касаційній скарзі не навів.

Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через м`якість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року стосовно ОСОБА_4 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3