Номер провадження: 11-кп/813/1787/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 04.07.2022 року у кримінальному проваджені №0000033 від 14.01.2022, відносно:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомир, громадянина України, водія ЛТД «ДОРИС», одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, раніше не судимого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.
Вироком Київського районного суду м. Одеси від 04.07.2022 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, без позбавлення права керування транспортними засобами.
Відповідно до ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 (один) рік.
Згідно з п. 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 наступні обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

.
Також вироком вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватив в тому, що 14.01.2022 року о05:20 год., водій ОСОБА_7 керував технічно справним автобусом марки «BUS SETRA», номерний знак НОМЕР_1 (Болгарська реєстрація), та здійснював рух у темний час доби по асфальтному сухому дорожньому покриттю проїжджої частини автодороги «Одеса Рені» з боку м. Рені у напрямку м. Одеси.

На зазначеній ділянці проїжджої частини організовано рух, по одній смузі у кожному напрямку, де смуги руху протилежних напрямків поділені дорожньою розміткою п.1.5 «Правил дорожнього руху» України.

ОСОБА_7 здійснюючи рух у смузі свого напрямку, зі швидкістю 90-95 км/год., був не уважним, обрав швидкість руху керованого автомобіля, яка не забезпечувала безпеку і не надавала йому можливість постійно контролювати рух автомобіля, чим були порушенні вимоги підпункту б) п.2.3, підпункту г), п.12.6, підпункту б) п.12.9 «Правил дорожнього руху України.

Здійснюючи подальший рух з перевищенням допустимої швидкості в темний час доби, в умовах обмеженої видимості з включеним ближнім освітленням передніх фар та наближаючись до 65 км + 100 м автодороги «Одеса Рені», де спуск становить 10% діючи з необережності, за дорожньою обстановкою не слідкував, маючи об`єктивну і реальну можливість недопущення дорожньо-транспортної події, водій ОСОБА_7 змінив напрямок свого руху на праве узбіччя, як е не призначено для руху транспортних засобів, відволікся від керування, з моменту об`єктивної можливості виявити пішохода ОСОБА_9 , який стояв попереду на правому узбіччі, своєчасно не відреагував на виниклу небезпеку для руху, не зменшив швидкість керованого ним транспортного засобу аж до його зупинки, в результаті чого передньою правою частиною керованого ним автобусу скоїв наїзд на зазначеного пішохода.

Внаслідок дорожньо-транспортної події пішоходу ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок яких останній загинув на місці події.

Смерть ОСОБА_9 , перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку із вищевказаною травмою голови, шиї, тулуба на кінцівок, який загинув на місці ДТП. Безпосередньою причиною смерті ОСОБА_9 стало розтрощення головного мозку.

За таких обставин, своїми діями ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, за кваліфікуючими ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

Не оспорюючи вирок суду в частині доведеності вини ОСОБА_7 в скоєнні кримінального правопорушення, кваліфікацію дій обвинуваченого, прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 , подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що призначене покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що вирішуючи питання щодо призначення додаткового покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції не обґрунтував які саме обставини стали підставою для не призначення додаткового покарання. Судом не надано належної правової оцінки наслідкам дорожньо-транспортної пригоди та обставинам вчинення кримінального правопорушення. Також вказує, що покарання обвинуваченому за ч. 2 ст. 286 КК України призначено без урахування усіх обставин справи та його особи, а іспитовий строк встановлений судом у розмірі одного року є занадто м`яким і не може гарантувати у подальшому виправлення особи та попереджання у вчиненні нових злочинів. Вважає, що суд залишив поза увагою та не проаналізував характер й обсяг допущених обвинуваченим грубих порушень ПДР, що спричинило загибель людини та посягнуло на найвищу соціальну цінність в державі здоров`я людини.

Просить вирок суду скасувати частково та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки. У відповідності до ст. 75 КК України, ОСОБА_7 звільнити від відбування покарання у вигляді позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки. В інший частині вирок суду залишити без змін.

Погоджуючись з вироком суду першої інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_8 звернувся до суду з запереченнями на апеляційну скаргу в яких зазначив, що суд правильно врахував дані про особу ОСОБА_7 , який вперше притягується до відповідальності, працює, його попередню позитивну соціальну поведінку, характер порушень Правил дорожнього руху, відсутність обтяжуючих покарання обставин та прийшов до висновку, що виправлення обвинуваченого можливе без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок залишити без змін.

Потерпіла ОСОБА_10 про дату, час та місце судового розгляду була належним чином повідомлена, в судове засідання не з`явилась, звернулась до суду з заявою про розгляд справи без її участі, у зв`язку з чим апеляційний суд з`ясувавши думку учасників кримінального провадження, вважав за можливе розглянути справу за її відсутності.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом. Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Статтею 65 КК України визначено, що суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 КК України; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 в повній мірі дотримався вищевказаних вимог кримінального, кримінального процесуального закону та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Відповідно до оскаржуваного вироку суду першої інстанції та журналу судового засідання, обвинувачений ОСОБА_7 свою провину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю, а тому допитавши обвинуваченого ОСОБА_7 за згодою всіх учасників судового розгляду, суд першої інстанції розглянув справу в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, без дослідження всіх доказів у кримінальному провадженні, і дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого в інкримінованому йому злочині.
Враховуючи те, що висновки суду першої інстанції про правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржується, колегія суддів не вбачає підстав для їх перегляду, відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України та вважає, що суд першої інстанції правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Щодо доводів сторони обвинувачення про невідповідність призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання тяжкості скоєного кримінального правопорушення та його особі, колегія суддів вважає, що апелянт фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.

Як убачається з положень ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Апеляційним судом не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання обвинуваченому призначено із порушенням визначених у законі загальних засад.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції зазначив що враховує суспільну небезпеку і характер вчиненого кримінального правопорушення, тяжкість скоєного, позитивну характеристику, що відповідно до медичної довідки під час вчинення кримінального правопорушення обвинувачений перебував у тверезому стані, його щире каяття в скоєному, активну участь у розкритті кримінального правопорушення, а також думку потерпілої, яка претензій матеріального та морального характеру не має та просила суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 не позбавляти його волі, а також не позбавляти його права керувати транспортними засобами.

Відповідно до ст. 66 КК України до обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому, суд відніс щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Згідно ст. 67 КК України обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Саме вказані обставини дали суду першої інстанції підстави для висновку, що обвинуваченому ОСОБА_7 необхідно призначити покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з застосуванням положень ст. 75 КК України, звільнивши обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 (один) рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених п. 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, без позбавлення права керування транспортними засобами.

Таким чином, з врахуванням кількох вищезазначених обставин, що пом`якшують покарання, у тому числі, фактичних обставин кримінального провадження, повне визнання обвинуваченим вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, дані про особу обвинуваченого, його сімейний стан та позитивну характеристику, суд першої інстанції, всупереч доводів апеляційної скарги прокурора, дійшов вірного висновку про можливість призначення ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 (три) роки із застосуванням положень статей 75 КК України, без ізоляції від суспільства, встановивши іспитовий строк 1 (один) рік з покладенням на нього обов`язків передбачених п. 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України та без позбавлення права керування транспортними засобами, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.
Вирішуючи питання щодо необхідності призначення обвинуваченому ОСОБА_7 додаткового покарання, у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, апеляційний суд враховує його щире каяття, добровільне відшкодування потерпілій шкоди, думку потерпілої ОСОБА_10 , яка в суді першої інстанції просила при призначенні покарання ОСОБА_7 не позбавляти його волі, а також не позбавляти його права керувати транспортними засобами, а в суді апеляційної інстанції просила вирок суду першої інстанції залишити без змін, при цьому зазначила про відсутність претензій матеріального та морального характеру, наявність у обвинуваченого на утриманні неповнолітньої дитини, а також те, що обвинувачений працює водієм ТОВ «Доріс» та ця робота є єдиним джерелом його доходу для забезпечення життєдіяльності своєї родини в умовах воєнного стану.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про незастосування до обвинуваченого ОСОБА_7 додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

При цьому призначене обвинуваченому основне покарання є належним та достатнім для запобігання вчинення ним нових правопорушень.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга прокурора не містить достатнього обґрунтування на підтвердження того, що призначене особі покарання є явно несправедливим через м`якість, а тому доводи апеляційної скарги щодо м`якості призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання є такими, що не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а призначене покарання обвинуваченому є вмотивованим, таким, що узгоджується із принципами справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації.
Колегія суддів не виявила допущених істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону під час розгляду справи та постановлення вироку суду, а тому вважає, що ухвалений по справі вирок відносно ОСОБА_7 є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування або зміни за результатами апеляційного розгляду не встановлено.

Аналізуючи сукупність усіх обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає - залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 409, 413, 414, 420, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м. Одеси від 04.07.2022 року у кримінальному проваджені №0000033 від 14.01.2022, яким ОСОБА_7 засуджений за ч. 2 ст. 286 КК України- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4