ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/924/23 Справа № 192/1562/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

в режимі відеоконференції:

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2022 року про відмову у задоволенні подання начальника державної установи "Солонянська виправна колонія (№21)" МЮУ та голови спостережної комісії при Дніпровській районній військовій адміністрації Дніпропетровської області про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2022 року відмовлено у задоволенні подання начальника державної установи "Солонянська виправна колонія (№21)" МЮУ та голови спостережної комісії при Дніпровській районній військовій адміністрації Дніпропетровської області про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 .

Відмовляючи у задоволенні подання суд першої інстанції зазначив, що дані про особу засудженого, а саме, що засуджений, який відбув 2/3 частини строку покарання, працевлаштований в державній установі «Солонянська виправна колонія (№21)» з грудня 2018 року по теперішній час днювальним установи, має десять заохочень, двічі допускав порушення режиму утримання, за весь період відбування покарання характеризувався як посередньо, так і добре, на даний час приймає участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі, приймає участь в роботі самодіяльних організацій, в реалізації програм диференційованого виховного впливу, 22 жовтня 2021 року адміністрацією колонії відмовлено засудженому в направленні документів до суду щодо умовно-дострокового звільнення від покарання, як такому що не довів своє виправлення, в зв`язку з чим, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для застосування до засудженого умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі засуджений просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та застосувати щодо нього умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу зазначає, що відбув 3/4 частини строку покарання, характеризується позитивно, має 7 заохочень, дотримується правил поведінки та розпорядку дня установи, працевлаштований старшим днювальним відділення СПС, до роботи ставиться сумлінно, бере участь у роботах з благоустрою установи, вину визнав у повному обсязі, є інвалідом 3 групи, має мати пенсійного віку, здобув професію маляр-штукатур.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити, а ухвалу суду скасувати.

Прокурор під час апеляційного розгляду в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Із матеріалів провадження слідує, що суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно розглянув подання установи відбування покарання про умовно-дострокове звільнення засудженого від відбування покарання, дослідив необхідні матеріали провадження та особової справи і прийшов до обґрунтованого висновку про те, що засуджений не довів своє виправлення, а тому не може бути звільнений умовно-достроково.

Відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

З вищенаведених положень закону про кримінальну відповідальність вбачається, що головною передумовою для звільнення особи умовно-достроково є не формальний сплив певної частини строку покарання, а факт виправлення засудженої особи, яке вона довела своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці, а також досягнення цілей покарання.

Як слідує із роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. Умовно-достроковому звільненню підлягають ті засуджені, які протягом всього, а не певного періоду часу, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення, і для цього дані беруться в їх сукупності.

Під сумлінною поведінкою розуміють, що засуджений за період відбування покарання сумлінно виконував вимоги встановленого режиму утримання у колонії, не допускав порушень, визнав вину у скоєному злочині, розкаюється у вчиненому, сплатив повністю або частково завдані злочином збитки, за час відбування покарання поводив себе як у загальній масі засуджених, так і при спілкуванні з представниками адміністрації ввічливо, тактовно, виконував законні вимоги представників адміністрації, приймав активну участь у виконанні умов розробленої для нього програми диференційованого виховного впливу, тощо.

З матеріалів провадження слідує, що ОСОБА_7 засуджений вироком Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 жовтня 2019 року за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України із застоуванням ч. 4 ст. 70 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. Зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 13 жовтня 2017 року по 17 жовтня 2019 року.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 листопада 2020 року вирок Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 жовтня 2019 року уточнено, вирішено вважати, що строк покарання рахувати з 17 жовтня 2019 року, зарахувавши у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 11 жовтня 2017 року по 17 жовтня 2019 року.

Початок строку відбування засудженим покарання 17 жовтня 2019 року.

Кінець строку відбування засудженим покарання 11 жовтня 2023 року.

Згідно наявної в матеріалах провадження характеристики на ОСОБА_7 останній в місцях позбавлення волі знаходиться з 17 жовтня 2017 року.

Під час утримання в державній установі Дніпровська установа виконання покарань (№4) заохочень та стягнень не мав, до праці не залучався.

З 06 грудня 2017 року перебував у державній установі П`ятихатська виправна колонія (№122), заохочень та стягнень не мав.

З 01 серпня 2019 року відбуває покарання в державній установі Солонянська виправна колонія (№21) та за час відбування покарання характеризується позитивно, має 10 заохочень, стягнень не має, на протязі всього строку відбування покарання працевлаштований старшим днювальним установи, бере особисту участь в організації заходів виховного характеру, приймає участь у реалізації програм диференційоного впливу Правова освіта та Підготовка до звільнення, здобув спеціальність каменяр, бере участь у роботі самодіяльних організацій, проявляє соціально корисну активність в організації їх роботи, підтримує зв`язки з рідними шляхом отримання посилок.

Крім того судом першої інстанції враховано, що 22 листопада 2019 року комісією установи відмовлено у застосуванні щодо ОСОБА_7 змін умов тримання відповідно ст.ст.100, 101 КВК України.

30 жовтня 2020 року комісією установи відмовлено у застосуванні щодо ОСОБА_7 положень ст. 82 КК України.

22 жовтня 2021 року комісією установи відмовлено у застосуванні щодо ОСОБА_7 положень ст. 81 КК України.

Також, суд першої інстанції взяв до уваги, що хоча засуджений за весь період відбування покарання стягнень за порушення режиму утримання не має, однак з матеріалів особової справи засудженого слідує, що він двічі допускав порушення режиму утримання, а саме 30 листопада 2020 року та 15 січня 2021 року.

Крім того, суд першої інстанції врахував і те, що засуджений, перебуваючи в місцях позбавлення волі з 17 жовтня 2017 року, почав отримувати заохочення лише з 2020 року, та прийшов до висновку, що вказані обставини не свідчать про безумовне виправлення засудженого, а лише про початок його виправлення, тому засуджений ще потребує нагляду в умовах ізоляції.

Також, з матеріалів провадження слідує, що ОСОБА_7 був раніше неодноразово засуджений за вчинення злочинів проти власності та звільнювався від відбування покарання як на підставі ст. 75 КК України, так і умовно-достроково, однак на шлях виправлення не ставав і щоразу вчиняв новий злочин, що вказує на засудженого як на особу, яка схильна до скоєння кримінальних правопорушень.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що з огляду на вказані обставини не можна поведінку засудженого за весь період відбування покарання визнати сумлінною та останній на даний час не довів свого виправлення, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно дослідив необхідні матеріали провадження та особової справи і надав їм відповідну оцінку, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення, оскільки працевлаштування засудженого та наявність заохочень ще не підтверджує того, що засуджений повністю став на шлях виправлення, така поведінка засудженого не може бути підставою для його умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання, адже лише перебуваючи під пильним контролем з боку працівників установи виконання покарань поведінка засудженого зазнає позитивних змін.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції і не находить підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Той факт, що у засудженого на даний час відсутні порушення режиму утримання під час перебування в колонії, має місце, проте згідно п. 1 ч. 1 ст. 9 КВК України неухильне додерження правил поведінки, які передбачені для засуджених, є обов`язком засудженого, і виконання даного обов`язку є лише одним з критеріїв, які в своїй сукупності дають підстави вважати, що засуджений довів своє виправлення.

Достатніх даних на підтвердження необхідності застосування щодо засудженого умовно-дострокового звільнення засуджений не навів в апеляційній скарзі та не надав при її розгляді.

Доводи засудженого про упереджене ставлення до засудженого суду є безпідставними, як і його твердження, що суд не в повній мірі врахував обставини провадження. Судом досліджені всі обставини, які мали значення для прийняття по провадженню законного та обгрунтованого рішення.

Відповідно до ч. 6 КВК України виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Апеляційний суд, виходячи з положень ст. 81 КК України та роз`яснень, які містяться у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш мяким" від 26 квітня 2002 року № 2, проаналізувавши дані щодо ставлення засудженого до вчиненого ним злочину, щодо праці, додержання ним вимог режиму, дані про його особу за весь період перебування в установах відбування покарань, оцінюючи у сукупності з даними щодо обставин скоєного злочину та строку реального відбуття призначеного покарання, приходить до висновку, що засуджений за весь період відбування покарання не довів свого виправлення сумлінною поведінкою та ставленням до праці.

Також враховується, що умовно-дострокове звільнення застосовується в кожному конкретному випадку індивідуально, вирішується на розсуд суду і відноситься до його дискреційних повноважень.

З огляду на вищевикладене доводи засудженого не спростовують висновки суду першої інстанції щодо безпідставності подання установи відбування покарання, а також не свідчать про доведення ним свого виправлення та про наявність підстав для його звільнення від відбування покарання умовно-достроково, а тому ці доводи апеляційний суд розцінює як непереконливі, у зв`язку з чим вважає оскаржувану ухвалу суду законною та обґрунтованою і підстав для її зміни чи скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 537, 539 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2022 року про відмову у задоволенні подання начальника державної установи "Солонянська виправна колонія (№21)" МЮУ та голови спостережної комісії при Дніпровській районній військовій адміністрації Дніпропетровської області про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4