Справа № 750/6099/22
Провадження № 1-кс/750/281/23
У Х В А Л А

20 січня 2023 року м. Чернігів

Слідчий суддя Деснянського районного суду м.Чернігова ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , скаржника ОСОБА_3 , слідчої ОСОБА_4 , розглянувши скаргу ОСОБА_3 на постанову старшого слідчого СВ Чернігівського РУП ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_4 від 31.12.2022 про закриття кримінального провадження №40004274 від 27.08.2022,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Деснянського районного суду м.Чернігова зі скаргою на постанову слідчого від 31 грудня 2022 року про закриття кримінального провадження №40004274 за ч. 2 ст. 146 КК України.

Скаргу обґрунтовано тим, що ОСОБА_5 всупереч рішенню Виконавчого комітету Чернігівської міської ради №296 від 04.08.2022 вивезла за межі території України без його згоди двох малолітніх дітей. На даний час діти знаходяться в Німеччині, точної адреси він не знає. Слідча, не виконавши ухвалу слідчого судді, безпідставно закрила кримінальне провадження.

В судовому засіданні ОСОБА_3 свою скаргу підтримав, просив її задовольнити. Вважає, що мати дитини в даному випадку може бути суб`єктом злочину, передбаченого ст. 146 КК України.

Слідчий просила в задоволенні скарги відмовити. Зазначила, що спірні правовідносини регулюються цивільним законодавством. Мати та батько дитини мають рівні права щодо своїх дітей, тому один із батьків не може бути викрадачем власної дитини.

Вислухавши учасників, дослідивши матеріали, додані до скарги, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Статтею другою КПК України визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно ч. 1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

У відповідності до ч. 2 ст. 9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Предметом оскарження в даній справі є постанова слідчого про закриття кримінального провадження №40004274 від 27.08.2022, яке внесене до ЄРДР за ч. 2 ст. 146 КК України, тобто як незаконне позбавлення волі або викрадення людини, вчинене відносно малолітньої особи.

Об`єктивна сторона даного злочину має дві форми: незаконне позбавлення волі, яке полягає в протиправному перешкоджанні людині обирати за своєю волею власне місцезнаходження. Таке позбавлення може мати свій прояв у затриманні потерпілого та його утриманні в тому місці, де він знаходитись не бажає та яке він не може вільно залишити. Незаконне позбавлення волі може бути здійснене шляхом застосування насильства або примусу (фізичного або психічного), чи шляхом обману; викрадення людини, яке характеризується таємним або відкритим захопленням людини, переміщенням її до певного місця, яке потерпілий не може залишити з власної волі, та подальшим утриманням його в цьому місці. Викрадення людини, в силу особливостей свого об`єктивного прояву, завжди супроводжується насильством, навіть в тому випадку, коли діяння розпочате в формі обману.

Аналізуючи подані сторонами докази в даній справі, слідчий суддя констатує, що проживання малолітніх дітей з їх батьком визначене рішенням виконавчого комітету від 04.08.2022 №296, яким було встановлено місце проживання дитей.

Як вбачається з матеріалів скарги, мати дітей ОСОБА_5 та малолітні ОСОБА_6 та ОСОБА_6 разом виїхали за межі України 17 серпня 2022 року через пункт пропуску «Угринів».

У відповідності до Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан в зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. Таким чином, станом на 17 серпня 2022 року в Україні діяв правовий режим воєнного стану.

Згідно з приписами абз. 13 п. 23 Правил перетинання державного кордону громадянами України, що затверджені Постановою КМУ № 57 від 27.01.1995, під час дії в Україні воєнного або надзвичайного стану виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річноговіку, в супроводі одного з батьків, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків за визначеними документами.

Слідчим суддею встановлено, в тому числі із пояснень ОСОБА_7 , що мати дітей ОСОБА_5 та самі діти знаходяться в Німеччині. Батько має можливість інколи спілкуватися з ними телефонним зв`язком. Інформацією щодо точної адреси місця проживання дітей ОСОБА_3 не володіє.

Батьки мають однакові права щодо дитини, і вирішують, як її виховувати, теж спільно.

Слідчий суддя в повній мірі погоджується з твердження скаржника ОСОБА_3 про те, що він як батько дітей має право знати, де знаходяться його син та дочка, однак вважає, що таке право має бути реалізоване в площині цивільних правовідносин, а не кримінальних, оскільки на думку слідчого судді в даній справі відсутні такі обов`язкові кваліфікуючі ознаки складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, як незаконне позбавлення волі або викрадення особи, про наявність яких не свідчить жодний з доказів, досліджених судом.

Згідно з чинним законодавством України викрадення батьками своєї дитини не є кримінальним злочином.

За змістом ч. 5 ст. 40 КПК України, слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Слідчий за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення (ч. 1 ст. 94 КПК України).

Скаржник зазначає, що в ході досудового розслідування не було виконано ухвалу слідчого судді та не оголошено дітей в міжнародний розшук. Протре слідчий суддя погоджується з думкою слідчого про те, що в ході досудового розслідування зібрано достатні докази для прийняття остаточного рішення за наслідками проведеного досудового розслідування, що відповідає ч. 1 ст. 94 КПК України.

Враховуючи те, що слідчим в оскаржуваній постанові в повній мірі було встановлено обставини даного кримінального провадження, ця постанова є обґрунтованою та законною, а тому не підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 303 307 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИЛА:

В задоволенні скарги ОСОБА_3 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали виготовлено 24.01.2023 о 08 год 00 хв.

Слідчий суддя ОСОБА_1