ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 697/1283/16-к

провадження № 51-411км21

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:

головуючогоОСОБА_29,
суддівОСОБА_30, ОСОБА_31,
за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_32,
засуджених:ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
захисникаОСОБА_33 (в режимі відеоконференції),
захисникаОСОБА_34,
прокурораОСОБА_35,
розглянув у судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_33 в інтересах засудженого ОСОБА_1 , засудженого ОСОБА_2 та його захисників ОСОБА_34 і ОСОБА_36, а також прокурора на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 3 грудня 2019 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 11 грудня 2020 року щодо

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_19,

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Харкова та жителя АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця та жителя АДРЕСА_20,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця та жителя АДРЕСА_19.

Обставини справи

1. Зазначеним вироком визнано винуватими і засуджено:

ОСОБА_2 :

за частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) - до позбавлення волі на строк 6 років;

за частиною 4 статті 185 КК - до позбавлення волі на строк 8 років;

за пунктом 6 частини 2 статті 115 КК - до довічного позбавлення волі;

за частиною 4 статті 187 КК - до позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна;

за частиною 1 статті 263 КК - до позбавлення волі на строк 5 років;

за частиною 1 статті 393 КК - до позбавлення волі на строк 4 роки;

за частиною 1 статті 358 КК - до обмеження волі на строк 2 роки;

за частиною 1 статті 162 КК - до обмеження волі на строк 3 роки.

На підставі статті 70 КК за сукупністю злочинів суд призначив йому остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

ОСОБА_1 :

за частиною 3 статті 185 КК - до позбавлення волі на строк 5 років;

за частиною 4 статті 185 КК - до позбавлення волі на строк 8 років;

за частиною 4 статті 187 КК - до позбавлення волі на строк 14 років з конфіскацією майна.

На підставі статті 70 КК за сукупністю злочинів суд призначив йому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна.

2. Цим же вироком засуджено ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , судові рішення щодо яких в касаційному порядку не оскаржені.

3. ОСОБА_2 виправдано за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченому частиною 5 статті 185 КК, у зв`язку із недоведеністю. ОСОБА_1 виправдано за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених частиною 1 статті 263, пунктами 6, 12 частини 2 статті 115 КК, у зв`язку з недоведеністю, і на підставі частини 5 статті 74 КК звільнено від призначеного за статтею 395 КК покарання у зв`язку із закінченням строку давності. ОСОБА_3 виправдано за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченому частиною 2 статті 309 КК у зв`язку з недоведеністю.

4. Суд визнав доведеним, що протягом 2015 року ОСОБА_2 на території Черкаської області вчинив кілька епізодів викрадень з проникненням у приміщення:

13 червня близько 13:15 майна ОСОБА_5 на суму 47 623,03 грн з квартири АДРЕСА_2 ;

12 серпня близько 13:30 майна ОСОБА_6 на суму 8050 грн з квартири АДРЕСА_3 ;

26 листопада близько 16:00 майна ОСОБА_7 на суму 7240 грн з квартири АДРЕСА_4 ;

27 листопада близько 12:00 майна ОСОБА_8 на суму 4179,80 грн з квартири АДРЕСА_5 ;

26 лютого близько 15:00 майна ОСОБА_9 на суму 11 160 грн з будинку АДРЕСА_6 ;

3 березня близько 13:00 майна ОСОБА_10 на суму 5580 грн та сумки вартістю 400 грн з документами на ім`я ОСОБА_11 з квартири АДРЕСА_7 ;

6 березня близько 14:00 майна ОСОБА_12 на суму 2700 грн з квартири АДРЕСА_8 ;

у період з 7 березня до 19:40 10 березня майна ОСОБА_13 на суму 3150 грн з квартири АДРЕСА_9 ;

7 березня близько 10:30 майна ОСОБА_14 на суму 6229 грн з квартири АДРЕСА_10 .

5. Також ОСОБА_2 протягом 2015 року на території Черкаської області вчинив кілька епізодів викрадень з проникненням у приміщення у співучасті:

11 березня близько 10:00 майна ОСОБА_15 на суму 6145,80 грн з квартири АДРЕСА_11 - за попередньою змовою з ОСОБА_4 ;

23 червня близько 10:00 майна ОСОБА_16 на суму 76 764, 60 грн з квартири АДРЕСА_12 - за попередньою змовою з ОСОБА_3 та особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження;

14 липня близько 11:30 майна ОСОБА_17 на суму 5993,20 грн з квартири АДРЕСА_13 - за попередньою змовою з особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження;

21 липня близько 14:00 грошових коштів ОСОБА_18 в сумі 12 000 грн з квартири АДРЕСА_14 - за попередньою змовою з особами, матеріали щодо яких виділено в окреме провадження;

18 серпня близько 14:00 майна ОСОБА_19 на суму 35 554,05 грн з квартири АДРЕСА_15 - за попередньою змовою з ОСОБА_1 та ОСОБА_3

30 липня близько 14:00 майно ОСОБА_20 на суму 243 432,18 грн з квартири АДРЕСА_16 - за попередньою змовою з ОСОБА_1 та особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження.

6. Крім того, ОСОБА_2 12 серпня 2015 року близько 12:35 вчинив незаконне проникнення до квартири АДРЕСА_17 , яка належить потерпілій ОСОБА_21 .

7. У період з 20 по 21 лютого 2016 року за невстановлених обставин ОСОБА_2 без передбаченого законом дозволу придбав і зберігав обріз мисливської рушниці.

8. 21 лютого 2016 року близько 16:30 на майданчику між 3 та 4 поверхами буд. АДРЕСА_18 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за попередньою змовою між собою вчинили розбійний напад на потерпілу ОСОБА_22 . При цьому ОСОБА_1 спостерігав за навколишньою обстановкою, а ОСОБА_2 , вийшовши за межі попередньої змови, двічі вистрілив з обрізу мисливської рушниці в живіт потерпілої, заподіявши їй тяжких тілесних ушкоджень, від яких вона згодом померла. В ході нападу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заволоділи сумкою потерпілої.

9. У невстановлений час та спосіб ОСОБА_2 заволодів, а згодом вклеїв фотографії зі своїм зображенням в паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_23 , який було вилучено працівниками поліції 26 лютого 2016 року.

10. 19 квітня 2016 року в період з 02:00 до 03:00 ОСОБА_2 вчинив втечу з-під варти з ізолятора тимчасового тримання осіб Смілянського відділу поліції на вул. Перемоги, 13, у м. Сміла Черкаської області.

11. Кропивницький апеляційний суд ухвалою від 11 грудня 2020 року залишив вирок суду першої інстанції без змін.

Вимоги і доводи касаційних скарг

12. Захисник ОСОБА_33 в інтересах засудженого ОСОБА_1 , посилаючись на пункти 1, 2 частини 1 статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Він зазначає, що суд першої інстанції:

помилково кваліфікував дії ОСОБА_1 за частиною 4 статті 185 КК по епізоду вчинення крадіжки у потерпілого ОСОБА_20 , оскільки належними доказами не доведено великого розміру викраденого майна;

порушив норми статті 364, частини 3 статті 331 КПК, оскільки питання про продовження обвинуваченим запобіжного заходу було вирішене на стадії судових дебатів без подальшого поновлення судового слідства.

13. Засуджений ОСОБА_2 та його захисники, посилаючись на пункти 1, 2 частини 1 статті 438 КПК та неповноту судового розгляду і невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, просять скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

14. Сторона захисту стверджує, що ОСОБА_2 не причетний до розбійного нападу та вбивства потерпілої ОСОБА_22 , його винуватість обґрунтовано рядом недопустимих та неналежних доказів, а інші лише підтверджують подію кримінального правопорушення. Зокрема захист стверджує, що:

позасудові показання засуджених ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , надані ними під час слідчого експерименту, були отримані слідством внаслідок нелюдського поводження та катування;

в порушення вимог частини 4 статті 349 КПК суд першої інстанції не провів допиту засуджених ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по епізоду розбійного нападу;

в матеріалах кримінального провадження відсутні журнал та диск судового засідання від 9 листопада 2018 року;

речові докази у справі не досліджувались в судовому засіданні та не відкривались стороні захисту в порядку статті 290 КПК;

всупереч вимогам статті 384 КПК після зміни обвинувального акту засудженим не роз`яснено права на розгляд кримінального провадження судом присяжних.

15. Крім того захисник ОСОБА_37 зазначає про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_2 за пунктами 6, 12 частин 2 статті 115 КК, оскільки потерпіла померла через 2 дні після здійснення на неї нападу і його дії слід було кваліфікувати за частиною 2 статті 121 КК.

16. Апеляційний суд в порушення частини 3 статі 404 КПК не перевірив належним чином доводів захисту щодо порушення таємниці нарадчої кімнати судом першої інстанції та не розглянув клопотання сторони захисту про дослідження доказів. Ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

17. Прокурор на підставах, передбачених пунктами 1, 2 частини 1 статті 438 КПК, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд в цьому суді. Він вважає, що апеляційний суд належним чином не спростував доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення в частині виправдання ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених частиною 1 статті 263, частиною 2 статті 115 КК, а ОСОБА_2 - у вчиненні злочину, передбаченого частиною 5 статті 185 КК.

Позиції учасників розгляду

18. У судовому засіданні засуджені та їх захисники підтримали касаційні скарги сторони захисту і заперечили проти скарги прокурора.

19. Прокурор заперечив проти касаційних вимог сторони захисту і не підтримав скаргу сторони обвинувачення, просив залишити оскаржені судові рішення без зміни.

20. Іншим учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило.

Оцінка Суду

21. Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені в скарзі доводи, Суд дійшов висновку, що у задоволенні касаційних скарг слід відмовити.

22. Суд зазначає, що доводи сторони захисту стосуються головним чином засудження за розбійний напад на потерпілу ОСОБА_22 і її вбивства. Тому Суд спочатку розгляне доводи, що стосуються цього епізоду.

Використання позасудових показань

23. Сторона захисту стверджує, що вирок обґрунтовано позасудовими показаннями ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , які вони надавали під час слідчих експериментів в ході досудового розслідування. Вона вважає, що ці докази є недопустимими, оскільки надані внаслідок застосування до засуджених поганого поводження.

24. Суд у своїх рішеннях визнавав, що показання, надані під час проведення слідчого експерименту в ході досудового розслідування, можуть бути визнані допустимими за певних умов, а саме якщо:

- до особи не застосовувався протиправний тиск;

- слідчу дію проведено за волею та вільним волевиявленням особи;

- особа усвідомлювала право мовчати і не свідчити проти себе;

- права особи на захист і правову допомогу були забезпечені;

- слідчу дію проведено за участю понятих;

- під час слідчої дії здійснювався безперервний відеозапис;

- особі були детально і ґрунтовно роз`яснено процесуальні наслідки участі в цій слідчій дії.[1]

25. Суд відпочатку зазначає, що показання засудженого ОСОБА_2 були визнані судом першої інстанції недопустимими доказами саме внаслідок того, що заява ОСОБА_2 про вимушений характер його показань внаслідок застосування поганого поводження, підтверджена певними доказами, не була спростована стороною обвинувачення. Таким чином, у Суду немає необхідності досліджувати доводи сторони захисту, що стосуються цієї слідчої дії, оскільки суд першої інстанції не лише не грунтував на цих показаннях свої висновки, але й прямо виключив їх з числа допустимих доказів.

26. Щодо використання судом показань засудженого ОСОБА_1 під час слідчого експерименту, Суд зазначає, що коли особа небезпідставно заявляє про те, що вона була піддана жорстокому поводженню з боку суб`єктів владних повноважень, це вимагає проведення ефективного офіційного розслідування[2].

27. Водночас для того, щоб у компетентних органів виник обов`язок провести таке розслідування, заява має бути «небезпідставною». Особа, яка заявляє про погане поводження з нею, має навести конкретні обставини такого поводження і надати їм певне підтвердження або, якщо це неможливо з об`єктивних причин, повідомити інформацію, що дасть можливість перевірити, чи має заява певні підстави. Хоча доведення обґрунтованості заяви про погане поводження не може покладати на заявника надмірний тягар доведення, однак за відсутності будь-якої інформації, яку можливо перевірити, заява про погане поводження не може бути визнана «небезпідставною» і не створює обов`язку її розслідування.[3]

28. Суд першої інстанції розглянув заяви ОСОБА_1 про погане поводження з метою примусити його давати показання і дійшов висновку, що його заява не була достатньо обґрунтована. Суд не має підстав не погодитися з таким висновком, оскільки ці заяви не містять детального викладу обставин стверджуваного поводження та достатньої інформації чи посилання на можливі докази, які можна було б перевірити і на підставі яких підтвердити чи спростувати його твердження. За таких обставин Суд не вважає ці заяви «небезпідставними».

29. Крім того, Суд зазначає, що показання ОСОБА_1 не були єдиним або вирішальним доказом у цій справі. Висновок суду про винуватість засуджених ґрунтувався на інших пов`язаних між собою доказах.

30. Зокрема, за висновком експертів серед вилучених 21 лютого 2016 року під час огляду місця нападу на потерпілу ОСОБА_22 слідів один слід залишений ОСОБА_2 і ще один - ОСОБА_1 (т. 22, а.с. 63 - 74). Саме за цими слідами було ідентифіковано засуджених за допомогою бази дактилоскопічного обліку 25 лютого 2016 року (т. 21, а.с. 7, 8) і 26 лютого їх було затримано. Висновки криміналістичних експертиз (т. 22 а.с.43 - 49) підтверджують зв`язок між виявленою зброєю та шротом, який було знайдено на місці події та у тілі потерпілої. Також певні важливі обставини були підтверджені ОСОБА_4 під час проведення слідчого експерименту, в ході якого він вказав на місце, де було викинуто зброю, і яке співпало з місцем, де ця зброя була виявлена, а також повідомив інші відомості, що підтверджуються доказами, отриманими з джерел, незалежних як від його показань, так і від показань ОСОБА_1 . Також обставини події підтверджуються іншими взаємопов`язаними доказами, детально проаналізованими у вироку, які Суд не вважає за необхідне відтворювати.

31. За таких обставин Суд не вважає, що посилання у вироку на спірні показання можна розглядати як істотне порушення вимог процесуального закону і порушення права на справедливий судовий розгляд.

Допит обвинувачених в суді

32. Сторона захисту також вважає, що судом було порушено право на захист засуджених, оскільки судом не було проведено їх допиту в судовому засіданні.

33. Суд зазначає, що відповідно до статті 22 КПК, судовий розгляд здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів. Стаття 351 КПК передбачає порядок перехресного обвинуваченого допиту сторонами.

34. Як свідчать матеріали провадження, ОСОБА_2 і ОСОБА_1 під час розгляду неодноразово заперечували свою причетність до розбійного нападу та вбивства потерпілої ОСОБА_22 . Наприклад, під час засідання 5 червня 2018 року ОСОБА_2 заперечив свою причетність і заявив, що показання під час слідчого експерименту давав під тиском (т. 18, а.с. 177 журнал), а 2 липня 2018 року під час перегляду запису слідчого експерименту ОСОБА_1 заперечив свою причетність до злочину і добровільність своїх показань в ході слідчого експерименту (т. 18, а.с. 255-256). Аналогічну позицію вони займали і в засіданнях 25 липня 2018 знову (т. 23, а.с. 12 - 13) та 21 серпня 2019 року (т. 26, а.с. 63-65).

35. Така позиція засуджених відображена і у вироку суду.

36. Суд звертає увагу, що в касаційних скаргах сторони захисту не вказано, які дії чи рішення суду першої інстанції завадили засудженим, які були представлені захисниками, повідомити суду інформацію, у тому числі під час допиту захисником. Також в скаргах не зазначено, яку саме інформацію, важливу для вирішення справи, засуджені мали намір, але не повідомили суду першої або апеляційної інстанції. Ці ж міркування у рівному ступені стосуються скарг сторони захисту на те, що під час судового розгляду не були досліджені речові докази.

37. Крім того, при завершенні дослідження доказів і перед переходом до судових дебатів суд з`ясовував у сторін, чи мають вони намір доповнити судове слідство (т. 26, а.с. 154, 157) і лише після запевнення сторонами про відсутність доповнень, суд перейшов до стадії дебатів.

38. За таких обставин Суд не вбачає порушення права на захист у аспекті, заявленому стороною захисту в касаційних скаргах.

Щодо відкриття стороні захисту речових доказів в порядку статті 290 КПК

39. Законодавець у статті 290 КПК встановив процедуру, яка забезпечує реалізацію одного з елементів права на справедливий суд, а саме надає сторонам майбутнього судового розгляду можливість ознайомитися з доказами кожної з них і підготувати правову позицію, що буде ними обстоюватись у змагальній процедурі судового розгляду. З цією метою відповідно до частини 2 статті 290 КПК відкриття має бути здійснено до початку судового розгляду, оскільки сторони мають право на достатній час і можливості для підготовки до розгляду. Таким чином, порушення вимог статті 290 КПК має розглядатися з погляду забезпечення для сторін такої можливості.

40. Суд зазначає, що коли сторона вимагає скасування або зміни судового рішення, посилаючись на порушення, допущене під час кримінального провадження, вона має обґрунтувати не лише наявність такого порушення, але й переконати, що воно істотно позначилося на можливостях сторони відстоювати свою позицію у справі і не було виправлено в ході кримінального провадження[4]. Для цього сторона, крім іншого, має продемонструвати, що вона під час кримінального провадження вжила заходів у межах процесуальних можливостей, наданих їй кримінальним процесуальним законодавством, для виправлення ситуації, що склалася внаслідок стверджуваного порушення, і скористалася можливостями, наданими їй іншою стороною та/або судом.

Порушення таємниці нарадчої кімнати

41. Суд відхиляє твердження засудженого ОСОБА_2 у касаційній скарзі про те, що апеляційний суд не перевірив доводів його апеляційної скарги щодо порушення суддями ОСОБА_38 та ОСОБА_24 таємниці нарадчої кімнати.

42. Апеляційний суд в ухвалі зазначив, що рішення в інших справах, на які посилалася сторона захисту, були ухвалені або до виходу колегії суддів до нарадчої кімнати 29 листопада 2019 року об 11:50, або після оголошення вироку 03 грудня 2019 року о 13:24. Суд переконався, що долучені до апеляційної скарги копії судових рішень, ухвалених в період з 29 листопада по 03 грудня 2019 року, не доводять факт порушення таємниці нарадчої кімнати.

Право на суд присяжних

43. Як видно з матеріалів справи і по суті не заперечується стороною захисту, під час вручення обвинувального акту і реєстру матеріалів досудового розслідування прокурор надав обвинуваченим письмові роз`яснення про можливість і правові наслідки розгляду кримінального провадження судом присяжних. (т. 1, а.с. 107, 131). У підготовчому судовому засіданні 30 листопада 2017 року засуджені відмовились від розгляду справи судом присяжних.

44. Таким чином Суд не вбачає порушення вимог статті 384 КПК у тому, що після зміни обвинувачення, яке не потягло збільшення його обсягу або зміну кваліфікації, інкримінованих засудженим злочинів, суд повторно не роз`яснив їм право на суд присяжних.

Щодо відсутності фіксації судового засідання 09 листопада 1018 року

45. Суд переконався, що судове засідання від 09 листопада 1018 року фіксувалось письмово у журналі (т. 23, а.с. 227-229) та технічними засобами (диск з аудіозаписом т. 27, а.с. 84). З огляду на те, що в цьому засіданні в основному вирішувалось клопотання прокурора про продовження обвинуваченим запобіжного заходу, а сторона захисту не обґрунтувала яким чином це перешкодило суду постановити законне і обґрунтоване судове рішення, Суд не вважає, що відсутність в матеріалах справи відеозапису є істотним порушенням кримінального процесуального закону.

Щодо інших доказів

46. Суд зазначає, що заперечення сторони захисту щодо протоколів огляду місця події від 21 лютого 2016 року, огляду речей потерпілої ОСОБА_22 від 22 лютого 2016 року, оглядумісця події від 22 лютого 2016 року біля автодороги до с. Ліпляве, результатів судових експертиз, показань свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 стосуються не допустимості та належності цих доказів, як зазначено у скаргах, а їх достовірності.

47. Суд нагадує, що відповідно до статті 433 КПК вирішення питання достовірності доказів і їх достатності для встановлення факту, на доведення якого вони надані, є перш за все задачею судів попередніх інстанцій. Суд не вбачає підстав ставити під сумнів їх висновки у цьому відношенні.

48. З цих міркувань Суд відхиляє і доводи захисника ОСОБА_33, яка вважає недостовірними показання потерпілого ОСОБА_20 щодо знаходження в квартирі грошових коштів у різних валютах. Загальну вартість викраденого майна суд визначив оцінивши не тільки показання потерпілого, а й інші докази у їх сукупності по епізоду засудження ОСОБА_1 за частиною 4 статті 185 КК.

Дослідження доказів в апеляції

49. Суд нагадує, що згідно з приписами частини 3 статті 404 КПК за клопотанням сторони повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, є обов`язковим лише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повно або з порушеннями.

50. Сторона захисту вважає, що апеляційний суд мав повторно дослідити докази, які були предметом дослідження в суді першої інстанції, оскільки в апеляційний скарзі ставилося питання про визнання доказів недопустимими, неналежними, а також оспорювалась доведеність винуватості засудженого.

51. Суд відхиляє цей довід. Як видно зі змісту ухвали апеляційний суд не ставив під сумнів достовірність доказів, досліджених у суді першої інстанції. Вирішення питання допустимості та належності доказів не завжди вимагає їх повного дослідження. У касаційній скарзі захисту не міститься переконливих аргументів на користь того, що відмова апеляційного суду провести часткове дослідження доказів завадила стороні захисту належним чином обґрунтувати свою позицію щодо допустимості та належності доказів, наданих стороною обвинувачення.

Кваліфікація злочину

52. Щодо кваліфікації діяння засудженого, то відповідно до усталеної судової практики, узагальненої, зокрема, у пункті 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи»[5], питання про умисел на позбавлення життя вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, способу, знаряддя злочину, кількості, характеру і локалізації тілесних ушкоджень, причин припинення злочинних дій, поведінки винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

53. Завстановлених у цій справі обставин, зокрема: використання вогнепальної зброї, якою вочевидь можуть бути спричинені смертельні поранення, здійснення двох пострілів з близької відстані в напрямку життєво важливих органів, залишення потерпілої у безпорадному стані без спроби надання медичної допомоги тощо, Суд не має підстав для сумніву в обґрунтованості висновку суду про спрямованість умислу ОСОБА_2 на вбивство. Час, який минув з моменту отримання вогнепального поранення до дня смерті потерпілої, у даному випадку не має значення для кримінально-правової оцінки діяння засудженого за статтею 115 КК.

Щодо скарги сторони обвинувачення

54. В силу частини 3 статті 62 Конституції України, положень статті 17 КПК обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.

55. Прокурор вважає, що ОСОБА_1 має нести відповідальність за умисне убивство у співучасті з ОСОБА_2 і його дії слід кваліфікувати за пунктами 6, 12 частини 2 статті 115 КК, оскільки ОСОБА_1 не міг не знати або свідомо припускати можливість вчинення ОСОБА_2 вбивства.

56. Така версія сторони обвинувачення перевірялась судами нижчих інстанцій, однак її визнано не доведеною. Проаналізувавши у сукупності з іншими доказами результати слідчого експерименту, під час якого ОСОБА_1 категорично стверджував, що здійснення ОСОБА_2 пострілів у бік потерпілої були для нього несподіванкою, суд дійшов висновку про те, що попередня змова нападників не виходила за межі вчинення розбою.Суди навели детальні мотиви своїх висновків, і Суд не вбачає підстав ставити їх під сумнів.

57. Також суд першої інстанції навів детальні мотиви, виходячи з яких, він відкинув докази, покладені в основу обвинувачення ОСОБА_1 у незаконному поводженні з вогнепальною зброєю, у тому числі й ті, на які посилається прокурор у касаційній скарзі.

58. Суд не має підстав визнати необґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що наданих стороною обвинувачення доказів не достатньо для доведення поза розумним сумнівом причетності ОСОБА_2 , до викрадення майна потерпілих Горбачевської, Волчановської, ОСОБА_28 і Заболотної. Своє рішення про виправдання ОСОБА_2 за частиною 5 статті 185 КК суд належно обгрунтував у вироку.

59. Врешті Суд звертає увагу на те, що у судовому засіданні касаційного суду прокурор, який відповідно до частини 4 статті 36 та частини 2 статті 37 КПК здійснює повноваження прокурора у цьому кримінальному провадженні, не підтримав касаційної скарги, поданої стороною обвинувачення, вважаючи викладені у ній доводи непереконливими.

60. Апеляційний суд провів розгляд відповідно до вимог кримінального процесуального закону і погодився з висновками суду першої інстанції щодо доведеності винуватості засуджених у вчиненні інкримінованих ним злочинів, надавши умотивовані відповіді на всі аргументи, наведені в апеляційних скаргах сторони захисту і прокурора, які переважно повторюються в їхніх касаційних скаргах. Зміст ухвали відповідає вимогам статті 419 КПК.

61. Таким чином, Судом не встановлено істотних порушень норм матеріального та процесуального права, які були би підставами для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень, а тому Суд вважає, що касаційні скарги слід залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 3 грудня 2019 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 11 грудня 2020 року щодо ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишити без зміни, а касаційні скарги захисників ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_36, засудженого ОСОБА_2 та прокурора - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_29 ОСОБА_30 ОСОБА_31

[1] Постанови Верховного Суду від 14 вересня 2020 року у справі № 740/3597/17 (провадження № 51-6070кмо19), https://reyestr.court.gov.ua/Review/91702552, від 8 грудня 2020 року у справі № 278/1306/17 (провадження № 51?2490км19), https://reyestr.court.gov.ua/Review/94264608

[2] Kobets v. Ukraine, no. 16437/04, § 51, 14 February 2008

[3] Постанови від 27 травня 2020 року у справі № 317/2389/17 (провадження № 51-4935км19), https://reyestr.court.gov.ua/Review/89621216; від 26 травня 2020 року у справі № 234/9575/19 (провадження № 51?5690км19); http://reyestr.court.gov.ua/Review/89564242; від 19 листопада 2020 року у справі № 640/9837/18 (провадження № 51-1539км20), https://reyestr.court.gov.ua/Review/93302411; від 29 жовтня 2019 року у справі № 515/2020/16-к (провадження № 51-2904км18), https://reyestr.court.gov.ua/Review/85583596

[4] Постанова Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі № 279/3434/17 (провадження № 51-2499 км 19), https://reyestr.court.gov.ua/Review/89345735; Постанова Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 456/2742/15-к (провадження № 51-1528 км 18), https://reyestr.court.gov.ua/Review/87672451.

[5] https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/v0002700-03#Text