УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2023 року

м. Київ

справа № 457/820/17

провадження № 51-4264ск22

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року щодо нього,

встановив:

За вироком Сихівського районного суду м. Львова від 04 лютого 2022 року

ОСОБА_4 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 15 пунктами 5, 12 ч. 2 ст. 115 КК України - на строк 10 років; ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 263 КК України - на строк 4 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_4 шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року зазначений вирок місцевого суду залишено без змін.

Зі змісту касаційної скарги убачається, що засуджений не погоджується

з вказаними судовими рішеннями та порушує питання про їх перегляд

в касаційному порядку.

Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 КПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скаргу подано без додержання вимог

пунктів 4, 5 ч. 2 зазначеної статті.

Згідно зі ст. 427 вказаного Кодексу в касаційній скарзі, серед іншого, зазначається обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому саме полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень, та вимоги особи,

яка подає касаційну скаргу, до суду касаційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини,

що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання

про достовірність того чи іншого доказу.

Тобто суд касаційної інстанції є судом права, а не факту.

Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування чи зміни судових рішень є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону

(ст. 412 КПК України); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК України); невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого

(ст. 414 КПК України).

Тому скаржник, заперечуючи законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень, має конкретно вказати в чому саме полягають допущені, на його думку, істотні порушення норм права, які відповідно

до ст. 438 КПК України є підставами для скасування чи зміни судових рішень, тобто навести правове обґрунтування заявлених вимог.

Однак, всупереч вищевказаному касаційна скарга засудженого не відповідає наведеним вимогам процесуального закону.

Зокрема, позиція засудженого є непослідовною та неузгодженою, оскільки,

як убачається зі змісту касаційної скарги, ОСОБА_4 , вказуючи у вступній

її частині на оскарження ним лише ухвали апеляційного суду, у мотивувальній - наводить доводи своєї незгоди, у тому числі, з вироком місцевого суду, ухваленим

щодо нього, про скасування яких і формулює свої вимоги у прохальній частині скарги. Зазначене перешкоджає суду касаційної інстанції визначитись

з предметом перевірки у касаційному порядку.

Окрім цього, засуджений, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, допущені судом апеляційної інстанції, як на підставу

для скасування оскарженої ухвали, доводів на обґрунтування зазначеної позиції

з урахуванням положень ст. 412 КПК України не наводить.

Крім того, засуджений, обґрунтовуючи доводи своєї касаційної скарги, заперечує правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження,

що в силу статей 433, 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Також засуджений ОСОБА_4 , вказуючи на незаконність оскаржуваних судових рішень з підстави істотного порушення кримінального процесуального закону, убачає за можливе закрити кримінальне провадження після їх скасування, чим допустив суперечності.

До того ж касаційна скарга не містить обґрунтування вимоги про закриття кримінального провадження з огляду на положення статей 284, 440 КПК України

у їх взаємозв`язку.

Окрім вказаного, вимоги засудженого ОСОБА_4 , сформульовані в його касаційній скарзі, про закриття кримінального провадження щодо нього та ухвалення виправдувального вироку після скасування оскаржених судових

рішень не узгоджуються з положеннями ст. 436 КПК України, якою визначено повноваження касаційного суду за наслідками розгляду касаційної скарги.

При тому, що ухвалення виправдувального вироку взагалі не входить

до повноважень касаційного суду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 429 КПК України у разі подання касаційної скарги без додержання вимог, передбачених ст. 427 цього Кодексу, вона залишається

без руху.

Враховуючи наведене, керуючись ч. 1 ст. 429 КПК України, Верховний Суд

постановив:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року щодо нього залишити

без руху і надати йому для усунення вказаних недоліків п`ятнадцятиденний строк

з дня отримання копії ухвали.

У разі невиконання вимог суду касаційну скаргу йому буде повернуто.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3