Справа №573/108/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/439/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Білопільського районного суду Сумської області від 03 серпня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотань ОСОБА_8 про звільнення його з під варти, застосування до нього строків давності виконання обвинувального вироку щодо довічного позбавлення волі, -

ВСТАНОВИЛА:

До Білопільського районного суду Сумської області надійшло звернувся засуджений ОСОБА_8 з клопотанням, в якому просить зарахувати строк попереднього ув`язнення в строк покарання відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України та звільнити його з-під варти.

16 квітня 2021 року ОСОБА_8 направив до суду клопотання і просив включити у строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день поперднього ув`язнення відповідають двом дням позбавлення волі з 22 березня 2004 року по 29 березня 2005 року та з 14 лютого 2019 року і по теперішній час, оскільки в ДУ "Сумський слідчий ізолятор" він перебуває у зв`язку з розглядом кримінальних проваджень. З цих підстав також просив звільнити його від покарання у виді довічного позбавлення волі.

19 травня 2021 року зазначені клопотання ОСОБА_8 об`єднані в одне провадження.

04 червня 2021 року до суду надійшло доповнення ОСОБА_8 до вказаних клопотань про застосування строку давності виконання обвинувального вироку щодо довічного позбавлення волі, яке мотивується тим, що він засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі, а тому строк виконання такого вироку становить 15 років з набрання чинності обвинувальним вироком. За час відбування покарання нового злочину або злочину проти людства і миру не вчинив, не уникав покарання. Тому відповідно до вимог ч. 5 ст. 80 КК України строк давності виконання вироку суду щодо нього закінчився і його необхідно звільнити з під варти.

03.08.2021 року ухвалою Білопільський районного суду Сумської області, клопотання засудженого ОСОБА_8 про зарахування судом строку попереднього ув`язнення в строк відбування покарання, звільнення з-під варти, застосування строку давності виконання вироку задоволено частково.

Зарахувано ОСОБА_8 в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 22 березня 2004 року по 29 березня 2005 року включно з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідають два дні позбавлення волі.

У задоволенні клопотань засудженого ОСОБА_8 про звільнення з-під варти, застосування строку давності виконання обвинувального вироку щодо довічного позбавлення волі відмовлено за безпідставністю.

Не погодившись з таким рішення суду засуджений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Білопільського районного суду Сумської області від 03 серпня 2021 року скасувати в частині не застосування положень ч.5 ст.80 КК України, та в частині не включення у строк попереднього ув`язнення його перебування в ДУ «Сумський слідчий ізолятор» з 14.02.2019 року по теперішній час.

Також, засуджений просить постановити нову ухвалу, якою направити матеріали справи на новий судовий розгляд в суд першої інстанції.

В обгрунтування апеляційної скарги, засуджений ОСОБА_8 вказує, що ухвала суду є незаконною, необгрунтованою, невмотивованою та такою, що містить істотні порушення кримінально процесуального законодавства України, Конституції України та Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Вказує, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, тобто суддя вийшов за межі судового розгляду, адже ним не ставилось питання щодо застосування до нього ч.1 ст.82 КК України.

Апелянт зазначає, що відмова у застосуванні до нього ч.5 ст.80 КК України є дискримінаційною, оскільки висновки суду про те, що ч.5 ст.80 КК України, ст. 152 КВК України не застосовується до осіб вироки яких звернуті до виконання та виконуються не є мотивом, та не може бути правовою позицією, оскільки не грунтуються і не підтверджується чинним законодавством, та суперечить його положенням.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення захисника ОСОБА_7 на підтримку поданої засудженим апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Суд першої інстанції дотримався зазначених вимог Закону.

Як вбачається з матеріалів провадження, 28 грудня 2004 року ОСОБА_8 засуджений вироком Апеляційного суду Сумської області за ст. ст. 93 п. «з», 94, 123 ч. 1 КК України 1960 року, ст. ст. 129 ч. 1, 263 ч. 1, 201 ч. 1, 185 ч. 2 КК України 2001 року, на підставі ст. 42 ч. 1 КК України 1960 року, за сукупністю злочинів до остаточного покарання у виді довічного позбавлення волі. Запобіжний захід залишено тримання під вартою. Ухвалою колегії суддів Судової палати з кримінальних справ Верховного Суду України від 29 березня 2005 року касаційну скаргу засудженого залишено без задоволення, а вирок суду без змін.

29 березня 2005 року вирок суду щодо ОСОБА_8 набрав законної сили.

Отже, з дня затримання 22 березня 2004 року і до набрання вироком законної сили 29 березня 2005 року ОСОБА_8 перебував під вартою.

У ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції станом на 26.11.15) зазначено, що зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Також постановою Верхового Суду України від 26 жовтня 2017 року визначено, що застосування до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, Закону №838-VІІІ не може бути обмежено, оскільки передбачені частиною п`ятою статті 72 КК правила зарахування у строк покарання строку попереднього ув`язнення мають істотне значення для обчислення засудженому строку фактичного відбування покарання, що прямо впливає на реалізацію ним прав щодо зміни умов тримання, передбачених кримінально-виконавчим законодавством, у тому числі права на звернення з клопотанням про помилування.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що клопотання засудженого ОСОБА_8 в частині зарахування строку попереднього ув`язнення в строк покарання підлягає частковому задоволення і йому необхідно зарахувати у строк покарання період з часу затримання з 22 березня 2004 року по день набрання вироком законної сили 29 березня 2005 року з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідають два дні позбавлення волі.

Що стосується незгоди засудженого з судовим рішенням і частині в частині не включення у строк попереднього ув`язнення його перебування в ДУ «Сумський слідчий ізолятор» з 14.02.2019 року по теперішній час, то колегія суддів вважає обґрунтованою відмову суду в даному випадку.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що 14 лютого 2019 року ОСОБА_8 прибув з ДУ "Замкова виправна колонія (№58)" до ДУ "Сумський слідчий ізолятор" на підставі ухвали Білопільського районного суду від 08 листопада 2018 року у зв`язку з розглядом його заяви про перегляд вироку Апеляційного суду Сумської області від 28 грудня 2004 року за нововиявленими обставинами.

При цьому, статтею 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» визначено, що попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_8 було ініційовано перегляд рішення суду, яке набрало законної сили, а тому утримання його як засудженої особи в умовах слідчого ізолятора не здійснювалось та не здійснюється у зв`язку із розглядом кримінального провадження по суті і до нього в межах таких проваджень запобіжні заходи не вживались, а тому строк з 14 лютого 2019 року і до теперішнього часу не є строком попереднього ув`язнення.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими і доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_8 , про те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, і що суддя вийшов за межі судового розгляду, адже ним не ставилось питання щодо застосування до нього ч.1 ст.82 КК України.

Так, п. 13 ч. 1 ст. 537 КПК України передбачено, що під час виконання вироків суд має право вирішувати такі питання, зокрема, про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 74 КК України.

Згідно з ч. 3 ст. 74 КК України призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленого санкцією нового закону. У разі, якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахуванням за правилами, встановленими частиною 1 статті 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

За злочин, передбачений п. «з» ст. 93 КК України 1960 року, передбачено максимальне покарання у виді довічного позбавлення волі.

Призначене вироком Апеляційного суду Сумської області від 28 грудня 2004 року ОСОБА_8 покарання у вигляді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам КК України, які діяли на момент вчинення ним злочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 КК України особам, які відбувають покарання у виді обмеження чи позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Статтею 51 КК України передбачені види покарань до осіб визнаних винними у вчиненні злочину, зокрема, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що лише ст. 82 КК України, передбачена лише можливість заміни більш м`яким покаранням покарання у виді позбавлення волі призначеного на певний строк. При цьому, така заміна призначеного судом покарання у вигляді довічного позбавлення волі не передбачена.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вирішив і це клопотання засудженого відповідно до норм закону на вийшовши за межі вимог клопотання засудженого.

Щодо доводів апелянт про те, що відмова у застосуванні до нього ч.5 ст.80 КК України є дискримінаційною, оскільки висновки суду про те, що ч.5 ст.80 КК України, ст. 152 КВК України не застосовується до осіб вироки яких звернуті до виконання та виконуються не є мотивом та не може бути правовою позицією, оскільки не грунтуються і не підтверджується чинним законодавством, та суперечить його положенням, колегія суддів їх також вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ст. 152 КВК України однією з підстав звільнення від відбування покарання є закінчення строків давності виконання обвинувального вироку.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин.

Згідно з ч. 5 ст. 80 КК України питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі.

З аналізу ст. 80 КК України випливає, що умовою звільнення від відбування покарання в зв`язку з закінченням строків давності виконання обвинувального вироку є факт засудження винної особи за вчинення злочину із призначенням відповідного покарання, а підставою такого звільнення є сприятливий сплив строків давності виконання обвинувального вироку, визначений нормою Закону.

Обвинувальний вирок - це рішення суду про застосування до винного покарання, в якому визначається його конкретний вид і розмір.

При застосуванні ст. 80 КК мається на увазі обвинувальний вирок, який вступив у законну силу, але не спрямований на виконання або не звернений до виконання, тобто не реалізований повністю або частково.

Виконання вироку - завершальна стадія кримінального процесу, в якій вирок суду, що набрав законної сили, звертається до виконання і безпосередньо реалізується рішення суду (про покарання, про відшкодування шкоди, про виправдання і звільнення з-під варти тощо) та вирішуються питання, що виникають у зв`язку зі зверненням вироку до виконання і його виконанням.

Під давністю виконання обвинувального вироку розуміється сплив встановлених у законі строків з дня набрання чинності обвинувальним вироком, що виключає виконання призначеного судом покарання. Існування в КК цього виду звільнення від відбування покарання обумовлюється недоцільністю виконання обвинувального вироку, оскільки після спливу вказаних строків його виконання не може мати належного карального і превентивного впливу, а також тим, що не вчинення засудженим у цей період нового злочину, як правило, свідчить про втрату ним суспільної небезпечності.

Початком перебігу строку давності є день набрання чинності обвинувальним вироком, який встановлюється кримінальним процесуальним законодавством. Тривалість строків давності, передбачених п. п. 1-5 ч. 1 ст. 80 КК України, диференціюється залежно від тяжкості вчиненого злочину, а також виду та міри призначеного судом покарання, у т.ч. остаточного покарання за сукупністю злочинів або за сукупністю вироків (ст. ст. 70-72 вказаного Кодексу).

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 401 КПК України (в редакції 1960 року), вирок місцевого суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляції, а вирок апеляційного суду - після закінчення строку на подання касаційної скарги, якщо його не було оскаржено. У разі подачі апеляції, касаційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи відповідно апеляційною чи касаційною інстанцією, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Обвинувальний вирок виконується після набрання ним законної сили.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 404 КПК (в редакції 1960 року) вирок, що набрав законної сили, звертається до виконання судом, який постановив вирок, не пізніше як через три доби з дня набрання ним законної сили або повернення справи з апеляційної чи касаційної інстанції. Суд разом із своїм розпорядженням про виконання обвинувального вироку надсилає копію вироку тому органу, на який покладено обов`язок виконати вирок.

Аналогічна за змістом норма міститься у відповідних частинах статті 535 чинного КПК.

Як зазначалося вище, вирок Апеляційного суду Сумської області від 28 грудня 2004 року набрав законної сили 29 березня 2005 року, у зв`язку з чим суд, який постановив вирок, своєчасно звернув його до виконання і направив до відповідного органу, на який покладений обов`язок щодо виконання вироку.

Враховуючи, що обвинувальний вирок щодо ОСОБА_8 набрав законної сили, своєчасно звернутий до виконання та фактично виконується на теперішній час, тому колегія суддів вважає, що відсутні підстави для застосування строків давності виконання обвинувального вироку.

За таких обставин, суд першої інстанції належним чином дослідив матеріали судового провадження, проаналізував нормативну базу законодавства України, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку, а всі інші доводи засудженого апеляційний суд вважає необгрунтованими, невмотивованими та такими, що не заслуговують на увагу.

На підставі викладеного, колегія суддів не вбачає будь-яких законних підстав для скасування ухвали суду, як про це поставлене питання в апеляційній скарзі, оскаржене судове рішення є належним чином обгрунтованим та вмотивованим, внаслідок чого воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Білопільського районного суду Сумської області від 03 серпня 2021 року відносно ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4