ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/407/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/182/22 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст. 286 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2022 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду

в складі: головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілих ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Кременецького районного суду від 18 травня 2022 року,-

ВСТАНОВИВ:

Вказаним вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_1 ,-

визнано винуватим у скоєнні злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, та призначено йому за даною статтею покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання призначеного цим вироком з випробуванням з іспитовим строком на 3 (три) роки.

На підставі статті 76 КК України покладено на ОСОБА_7 такі обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробацїі про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов ОСОБА_11 та ОСОБА_9 до ОСОБА_7 та Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС»» - задоволено частково та стягнуто із:

ОСОБА_7 , на користь ОСОБА_11 , моральну шкоду в розмірі 200 000 (двісті тисяч) гривень;

Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС»», на користь ОСОБА_11 , моральну шкоду в розмірі - 25 038 (двадцять п`ять тисяч тридцять вісім) гривень;

ОСОБА_7 , на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі - 350 000 (триста п`ятдесят тисяч) гривень;

Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС»», на користь ОСОБА_9 , моральну шкоду в розмірі - 25 038 (двадцять п`ять тисяч тридцять вісім) гривень.

Питання щодо речових доказів та процесуальних витрат по залученню експертів вирішено.

Згідно вироку 02.09.2019 о 19 годині 05 хвилин ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «Volkswagen Passat» р.н. НОМЕР_1 рухався з одним пасажиром вулицею Дубенська міста Кременець зі сторони вулиці С.Петлюри в бік вулиці Шевченка міста Кременець. Водій ОСОБА_7 порушуючи вимоги Закону України «Про дорожній рух» та пунктів: 1.5 ч. 1, 1.10, (в частині визначення понять: «дорожні умови», «дорожня обстановка», і виконання їх вимог), 2.3 (б, д) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року із змінами та доповненнями (далі ПДР), які зобов`язували його своїми діями не створювати загрозу безпеці дорожнього руху, небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Так, наближаючись до другорядної дороги вулиці Об`їздова міста Кременець, яка примикає до вулиці Дубенська міста Кременець із лівого боку, якщо дивитись по ходу руху автомобіля «Volkswagen Passat» р.н. НОМЕР_1 , водій ОСОБА_7 , порушуючи вимоги п.12.3 ПДР України, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду небезпеки для руху, яку він об`єктивно спроможний був виявити та допустив зіткнення із мопедом «Suzuki Lets» (без реєстрації) під керуванням водія ОСОБА_12 , який в порушенні вимог Закону та ч.1 п.1.5, п.1.10 (в частині визначення понять: «дати дорогу» і обов`язку виконання їх вимог), 2.3 (підпунки б, г, д) та 10.1 ПДР не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, зокрема водію автомобіля «Volkswagen Passat» р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_7 , почав рух із вулиці Об`їздова міста Кременець у напрямку вулиці Дубенська, перетнувши при цьому смугу руху до вулиці С.Петлюри та виїхав на смугу руху до вулиці Шевченка міста Кременець Тернопільської області.

Унаслідок порушення водіями ОСОБА_7 та ОСОБА_12 вказаних пунктів ПДР, на смузі руху автомобіля «Volkswagen Passat» р.н. НОМЕР_1 , тобто смузі руху до вулиці Шевченка міста Кременець Тернопільської області відбулося зіткнення транспортних засобів, під час чого, водій ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження у вигляді ЗЧМТ (закритої черепно-мозкової травми), з переломом кісток склепіння черепа, з обмежено-дифузними крововиливами під м`яку мозкову оболонку; закриту травму грудей відділу хребта, з розривом зчленування між 8-м та 9-м і повним розривом аорти та спинного мозку на цьому рівні від яких настала його смерть.

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.12.3 ПДР перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням смерті потерпілого ОСОБА_12 .

В апеляційних скаргах:

обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок Кременецького районного суду від 18 травня 2022 року скасувати, позовні вимоги відхилити, а провадження по справі закрити за недоведеністю його вини. Свої вимоги мотивує тим, що технічної можливості уникнути ДТП у нього не було. Також вказує на те, що всі його захисні клопотання судом відхилялися, а свідчення свідків трактувалися не правильно та з порушеннями, порушувались правила допиту свідка ОСОБА_13 , в яких суддя втрутився в допит та заплутав її покази, із свідчення головного свідка ОСОБА_14 вбачається, що уникнути ДТП було неможливим, так як скутерист виїхав на проїжджу частину дороги з бічної вулиці не зупиняючись перетнувши смугу свідка і потрапивши під його автомобіль.

захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просить вирок Кременецького районного суду від 18 травня 2022 року скасувати, позовні вимоги відхилити, а кримінальне провадження закрити за недоведеністю вини ОСОБА_7 поза розумним сумнівом. Свої вимоги мотивує тим, що вказаний вирок підлягає скасуванню через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, а також невідповідності обставинам справи розміру стягнення моральної шкоди. Зокрема захисник стверджує, що: всупереч вимогам ст.ст. 104, 208 КПК України співробітниками поліції протокол про затримання ОСОБА_7 (який фактично був затриманий о 19 год. 00 хв. 02 вересня 2019 року) не складався і відповідно права затриманому не доводилися; на такі дії як: поверхневий огляд транспортного засобу; переміщення його з місця події на територію Кременецького ВП ГУНП в Тернопільській області, а також огляд транспортного засобу експертом, ОСОБА_7 письмової згоди не надавалось і в матеріалах справи відсутня ухвала слідчого судді про дачу дозволу на проникнення до житла чи іншого володіння особи, яким і є транспортний засіб, а тому вищевказані дії органу досудового розслідування є істотним порушенням прав та свобод людини, та тягне за собою визнання доказів недопустимими відповідно до ст.87 КПК України; протокол огляду місця події та інформація що в ньому знаходиться є недопустимим доказом з тих підстав, що: в ньому неправильно відображена слідова інформація; до участі у вказаній слідчій дії безпідставно не був залучений ОСОБА_7 як учасник пригоди; дані протоколу не відповідають даним фототаблиці як додатку до протоколу; судом першої інстанції, без будь-якої мотивації, було проігноровано клопотання захисту про проведення судової автотехнічної експертизи на предмет дослідження механізму пригоди через неправильність заданих вихідних даних слідчим; в порушення ст. 22 КПК України судом першої інстанції не забезпечено належним чином змагальність у кримінальному процесі, що виразилось в тому, що стороною захисту подано цілий ряд мотивованих клопотань, однак жодне клопотання задоволене не було, жодні мотивовані ухвали судом з цього приводу не виносились, процедура їх прийняття не дотримувалась, в той же час задовольнялись всі клопотання прокурора без будь-якої мотивації; суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що після допиту кожного з понятих в одному судовому засіданні, в іншому проводився одночасний допит двох свідків, під час якого здобута дещо інша інформація ніж у окремих допитах.

Крім того, в доповненні до апеляційної скарги захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 вважає, що судом першої інстанції допущено порушення процедури оцінки доказів і як наслідок, неможливість об`єктивного з`ясування обставин. У вироку відсутнє формулювання обвинувачення визнаного судом доведеним, неналежно з`ясовано факти та обставини через неповноту судового розгляду та істотне порушення кримінального процесу, зокрема: стороною обвинувачення під час судового розгляду неодноразово здійснювались публікації про те, що ОСОБА_7 є вбивцею, що він цей злочин вчинив навмисно і таким чином вказаними публікаціями формував громадську думку ствердну в тому, що обвинувачений винний у скоєнні саме вбивства, а не ДТП; огляд місця події розпочався ще до того, як повідомлення про пригоду надійшло в чергову частину поліції; в протоколі огляду місця події зазначені прізвища понятих, де ім`я, по батькові одного на початку протоколу зазначене одне, а при закінченні інше; не проводилась перевірка того, що поняті не є родичами потерпілих, працівниками правоохоронних органів, не були заінтересовані в результатах кримінального провадження і могли бути понятими; протокол огляду місця події складено за участю ОСОБА_15 , який в подальшому зазначений як спеціаліст, однак не вказана його посада; суд, постановляючи оскаржуваний вирок, перевірку дотримання на стадії досудового розслідування порядку збору, перевірки та оцінки кожного доказу не робив, навпаки, суд і сам не виконав вимог ст.94 КПК України і замість оцінки кожного доказу з точки зору належності, допустимості та достовірності замінив дотримання цієї вимоги закону загальними фразами; протоколи слідчих (розшукових) дій та інші долучені до кримінального провадження документи були лише оголошені в судовому засіданні але не пред`явленні для ознайомлення учасникам судового провадження, чим порушено вимоги частин 2, 3 ст.358 КПК України; інформація яка знаходиться на диску (відеозапис з камери спостереження), а також покази ОСОБА_16 не можуть бути доказами винуватості ОСОБА_7 , оскільки здобута не у процесуальний спосіб; слідчий ОСОБА_17 не будучи визначеним для проведення досудового розслідування і не маючи повноважень на проведення досудового розслідування 03.09.2019 року виніс постанову про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання, і того ж дня звернувся до слідчого судді з клопотаннями про арешт майна транспортних засобів, які були учасниками ДТП та проведення експертизи щодо встановлення причин смерті. Крім цього 09.09.2019 року ним складенні клопотання на проведення ряду експертиз; вважає, що висновки експертиз здобуті на підставі даних, викладених у не процесуальний спосіб, а тому висновки автотехнічних експертиз не можуть бути належним та допустимим доказом у кримінальному провадженні у відношенні ОСОБА_7 ; винесена постанова начальника СУ ГУНП в Тернопільській області про призначення групи слідчих суперечить вимогам КПК України, оскільки у ній вказана лише дата 09.09.2019 року, а час прийняття постанови не зазначений, що ставить під сумнів допустимість доказів отриманих при проведенні слідчих дій та прийняття процесуальних рішень в період з 02.09.2019 року по 09.09.2019 року слідчим ОСОБА_17 не будучи визначеним керівником органу досудового розслідування на проведення досудового слідства; начальник відділу СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_18 , який не входив до слідчої групи і не маючи повноважень на проведення досудового розслідування прийняв заяву від 05.10.2019 року про залучення до провадження як потерпілу ОСОБА_9 , того ж дня вручив їй пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілої, а 15.10.2019 року здійснив допит потерпілої, а тому отримана інформація не може бути доказом по справі. Крім цього вона пояснила, що очевидцем аварії не була і доказів винуватості ОСОБА_7 не надавала, повідомила, що причини передумови та механізм ДТП їй частково відомі зі слів слідчого та адвоката; ОСОБА_11 , яка визнана 10.09.2019 року слідчим ОСОБА_17 , як потерпіла, пояснила, що очевидцем події вона не була і про обставини пригоди їй нічого не відомо, тому її покази в судовому засіданні вини ОСОБА_7 у вчиненні ДТП не доводять, як і покази потерпілої ОСОБА_9 , їх покази тільки підтверджують факт настання пригоди, яка не оспорюється; покази свідка ОСОБА_13 , які зазначені у вироку не відповідаю дійсності, а дана інформація здобута з порушенням вимог КПК України, оскільки головуючий практично сам проводив допит разом з представником потерпілої сторони створюючи певний тиск на свідка; з показів свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 вбачається, що вони очевидцями ДТП не були, хоча перебували близько біля місця події, а тому з їхніх показів не вбачається протиправність дій обвинуваченого ОСОБА_7 ; покази свідка ОСОБА_14 викладені у вироку не в тому змісті, які були надані в судовому засіданні та досудовому слідстві; як і орган досудового розслідування так і суд безпідставно послалися на підпункти б та д пункту 2.3 та пункту 12.3 Правил дорожнього руху не конкретизувавши в чому саме полягає порушення ОСОБА_7 цих пунктів Правил; орган досудового розслідування навмисно не виносив повідомлення про підозру, чим позбавили ОСОБА_7 можливості мати якісь процесуальні права, порушуючи таким чином право на захист, оскільки проводились слідчі дії, приймались процесуальні рішення, а сторона захисту не мала можливості брати в них участь, реагувати на проведені слідчі дії та прийняті процесуальні рішення і відповідно брати участь у слідчому експерименті невідомо в якості кого, будучи безправним; у висновку проведеної експертизи № 4.6-596/19 від 18 жовтня 2019 року немає жодної конкретної відповіді на поставлені запитання, всі встановлені величини застосовуються зі словом могла складати, у зв`язку із чим стороною захисту ініціювалось проведення комплексної судової авто технічної експертизи, яку суд без будь-якого обґрунтування відхилив; суд першої інстанції задовольнивши цивільні позови, не послався на жоден доказ в підтвердження рівня моральних страждань, яким він при цьому керувався, що є істотним порушенням кримінального процесу.

прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи і кваліфікацію дій обвинуваченого просить вирок Кременецького районного суду від 18 травня 2022 року в частині звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання із встановленням іспитового строку 3 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачені п.п. 1, 2 ст.76 КК України, скасувати через неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, оскільки застосовано закон, який не підлягає застосуванню та постановити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України призначивши покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. В решті вирок суду залишити без змін. Свої вимоги мотивує тим, що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність на підставі чого дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства. Зокрема вказує на те, що обвинувачений впродовж досудового розслідування свою винуватість не визнавав, відмовлявся відповідати на питання учасників провадження, зловживав своїми процесуальними правами, судом двічі виносилась ухвала про його привід, це свідчить про затягування з боку обвинуваченого судового процесу, крім того, що розгляд справи тривав більше 2 років ОСОБА_7 жодного разу не робив спроби вибачитися перед потерпілими. Прокурор вважає, що призначене покарання із застосуванням положення ст.75 КК України не відповідає особі обвинуваченого, адже є недостатнім для його виправлення.

потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичні обставини справи і кваліфікацію дій обвинуваченого просять вирок Кременецького районного суду від 18 травня 2022 року скасувати через неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, оскільки застосовано закон, який не підлягає застосуванню та постановити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. В частин цивільного позову ОСОБА_11 та ОСОБА_9 до ОСОБА_7 та Приватного акціонерного товариства «Страхова група «TAC»» - змінити вироком Тернопільського апеляційного суду, яким збільшити розмір компенсації моральної шкоди стягнувши з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду в розмірі 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень та стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі -500000 (п`ятсот тисяч) гривень. Доводи апеляційної скарги потерпілих, в частині звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання, є аналогічними доводам прокурора. Окрім того, потерпілі посилаються на те, що судом неправильно вирішено цивільний позов в частині відшкодування моральної шкоди оскільки судом не враховано, що ОСОБА_9 та ОСОБА_11 внаслідок ДТП, в якому загинув ОСОБА_12 , була спричинена моральна шкода, вони зазнали істотних моральних страждань, постійно перебувають в напруженому психологічному стані, думки про смерть ОСОБА_12 не залишають їх до теперішнього часу. ОСОБА_9 та ОСОБА_11 як дружина і донька позбавлені можливості підтримки як чоловіка і батька у подальшому своєму житті. Усвідомлення того, що їхня рідна людина загинула і ніколи не буде поруч завдає їм глибоких душевних страждань, обмеження кола їхнього спілкування, зниження працездатності, тугу, тривогу, значне погіршення сну, посилення дратівливості і нестриманості, що призвело до порушення стосунків з рідними, знайомими, а тому виходячи із засад розумності та справедливості вважають обґрунтованим розмір моральної шкоди спричиненої смертю ОСОБА_12 в наслідок ДТП для компенсації ОСОБА_9 у розмірі 500000 грн. та ОСОБА_11 у розмірі 250000 грн.

До початку апеляційного розгляду прокурор ОСОБА_21 відмовився від поданої ним апеляційної скарги. Оскільки на вказаний вирок було подано апеляційні скарги також іншими учасниками провадження, то відповідно до ч.2 ст.403 КПК України підстав для закриття апеляційного провадження в даному випадку немає.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду,

пояснення обвинуваченого та доводи його захисника, які підтримали свої апеляційні скарги з наведених у них підстав і просили вирок Кременецького районного суду від 18 травня 2022 року скасувати та закрити кримінальне провадження;

потерпілу та представника потерпілих, які підтримали свою апеляційну скаргу і просили відмовити у задоволенні апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника за їх безпідставністю;

прокурора, який просив відмовити у задоволенні апеляційних скарг за їх безпідставністю;

перевіривши доводи апеляційних скарг і матеріали кримінального провадження, колегія суддів з`ясувала наступне.

Відповідно до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Зі змісту апеляційних скарг видно, що учасники кримінального провадження, які їх подали не заперечують правильність встановлення судом першої інстанції обставин кримінального провадження в частині того, що 02 вересня 2019 року о 19 годині 05 хвилин обвинувачений ОСОБА_7 керував технічно справним автомобілем «Volkswagen Passat» р.н. НОМЕР_1 , яким рухався з одним пасажиром вулицею Дубенська міста Кременець зі сторони вулиці С.Петлюри в бік вулиці Шевченка міста Кременець. В цей час на смугу руху автомобіля «Volkswagen Passat» р.н. НОМЕР_1 із вулиці Об`їздова виїхав мопед «Suzuki Lets» (без реєстрації) під керуванням водія ОСОБА_12 і відбулося зіткнення вказаних транспортних засобів, внаслідок якого ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження у вигляді ЗЧМТ (закритої черепно-мозкової травми), з переломом кісток склепіння черепа, з обмежено-дифузними крововиливами під м`яку мозкову оболонку; закриту травму грудей відділу хребта, з розривом зчленування між 8-м та 9-м і повним розривом аорти та спинного мозку на цьому рівні від яких настала його смерть.

В апеляційних скаргах обвинуваченого і його захисника оспорюються висновки про доведеність порушення обвинуваченим ОСОБА_7 вимог Закону України «Про дорожній рух» та пунктів: ч.1 п.1.5, 1.10, 2.3 (б, д), 12.3 Правил дорожнього руху та правильність кваліфікації його дій за ст.286 КК України.

Аналізуючи доводи сторони захисту апеляційний суд встановив, що висновок місцевого суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам провадження, підтверджується дослідженими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами.

Зокрема, висновок про доведеність вини обвинуваченого суд першої інстанції правильно обґрунтував показаннями допитаних в ході судового розгляду свідків та надані стороною обвинувачення результати слідчих дій.

Так, згідно протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 02.09.2019 року з план-схемою та фототаблицею до нього, а також протоколу додаткового огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 17 жовтня 2019 року з схемою та таблицею ілюстрацій до нього, на ділянці проїзної частини дороги по АДРЕСА_2 виявлено слід відкидання мопеда «Suzuki Lets» (без реєстрації), який розпочинається на відстані 18.3 м. від базової лінії та 2.9 м. від правого краю проїзної частини дороги. Також виявлено, автомобіль марки «Volkswagen Passat», р.н. НОМЕР_1 , який знаходиться на відстані 30 м від базової лінії до заднього правого колеса та 0.6 м. до правого краю проїзної частини дороги. На автомобілі наявні пошкодження у передній лівій частині.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_22 та ОСОБА_23 підтвердили, що були понятим при огляді місця події. Заміри проводилися у їх присутності, озвучувалися цифри відстані, які фіксувалися. На автомобільній дорозі були видні сліди транспортних засобів причетних до ДТП, також було видно лінії, якими ці сліди були позначені.

В ході експертного дослідження об`єктивних даних, які були отримані при огляді місця події, встановлено, що виходячи із довжини слідів гальмування, швидкість руху автомобіля марки «Volkswagen Passat» перед застосуванням водієм екстреного гальмування, могла складати величину приблизно 62…65 км/год. Мінімальна відстань на якій передня частина автомобіля марки «Volkswagen Passat» перебувала до місця зіткнення, в момент реагування водія на небезпеку для руху, в даній дорожній ситуації могла складати величину 16.0…16.6 м. (висновок експерта № 4.6-596/19).

Показаннями свідка ОСОБА_14 , який 02.09.2019 близько 19.00 години їхав по вулиці Дубенська в місті Кременець своїм автомобілем зі сторони міста Тернопіль в сторону автовокзалу, підтверджується, що в цей час з другорядної дороги на відстані біля 100 метрів перед його автомобілем виїхав скутер (мопед). Свідок ОСОБА_14 встиг загальмувати свій автомобіль, щоб уникнути зіткнення. Однак, між автомобілем «Volkswagen Passat», який під керуванням ОСОБА_7 рухався по зустрічній смузі, та скутером відбулося зіткнення. В момент виїзду скутера даний автомобіль перебував на меншій відстані до нього, ніж автомобіль ОСОБА_14 . В момент ДТП відстань до його, ОСОБА_14 , автомобіля складала близько 60 метрів. Також зазначив, що траєкторія руху скутера була дугоподібна. Від того часу як виїхав скутер на проїжджу частину та до моменту зіткнення пройшло декілька секунд.

Також, суд обґрунтовано взяв до уваги дані протоколу слідчого експерименту від 24 жовтня 2019 року зі свідком ОСОБА_14 , під час якого було складено план-схему місця дорожньо-транспортної пригоди від 17 жовтня 2019 року, встановлено з якою швидкістю рухалися транспортні засоби, з яких сторін та з якою траєкторією. Встановленні під час слідчого експерименту обставини відповідають змісту показань свідка ОСОБА_14 , які він дав у судовому засіданні.

Крім того, суд першої інстанції дослідив під час судового розгляду відеозапис камер зовнішнього відеоспостререження і протоколу огляду цього відеозапису від 18 жовтня 2019 року з доданими до нього фото, якими встановлено, що даний відеозапис містить числові позначки дати та часу, які можуть відповідати часу ДТП. На відеозаписі відображена територія господарства на якому встановлена відеокамера, виїзд із нього, проїзна частина дороги вулиці Об`їздова та частина дороги вулиці Дубенська міста Кременець. Проїзна частина дороги вулиці Об`їздова має ухил на спуск. На момент проведення відеозйомки опади відсутні, дорога суха.

Згідно висновку експерта № 4.6-658/19 Тернопільського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при встановлених обставинах розвитку дорожньо-транспортної пригоди і заданому комплексі вихідних даних водій автомобіля марки «Volkswagen Passat», тобто обвинувачений, з моменту виникнення небезпеки для руху (початок руху мопеда в напрямку смуги руху автомобіля) мав технічну можливість шляхом своєчасного застосування екстренного гальмування уникнути зіткнення з мопедом. Невідповідність дій обвинуваченого вимогам пункту 12.3 ПДР України привела до виникнення даної ДТП, тобто причиною настання даної ДТП - зіткнення транспортних засобів, з технічної точки зору були обставини, які пов`язані з невідповідністю дій водія автомобіля марки «Volkswagen Passat» вказаним вимогам Правил.

Доводи сторони захисту про неправильність вихідних даних, які були предметом дослідження експертизи № 4.6-658/19 є безпідставними, оскільки з дослідної частини вказаного висновку видно, що для вирішення поставлених питань, в тому числі про те чи мав обвинувачений технічну можливість з моменту виникнення небезпеки для руху уникнути зіткнення з мопедом, слідчим було задано вихідні дані, які ґрунтуються на об`єктивних даних матеріалів кримінального провадження 6 протоколів огляду місця події та слідчого експерименту зі свідком - очевидцем події, висновків експерта щодо технічного стану і швидкості руху транспортних засобів учасників ДТП.

Висновки всіх проведених у цьому провадженні експертиз належно аргументовані з наукової точки зору , відповідають фактичним обставинам справи та іншим зібраним доказам , а тому немає підстав сумніватися в їх достовірності.

Суд належним чином дослідив ці та інші докази, детально виклав їх зміст у вироку і дав їм правильну оцінку. Зазначені докази узгоджуються між собою, не містять суперечностей і не викликають сумнівів у їх достовірності, а тому місцевий суд правильно обґрунтував ними свої висновки, з якими погоджується колегія суддів, про доведеність винуватості ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України, за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло смерть ОСОБА_12 .

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції правильно, з дотриманням вимог ст.94 КПК України, всебічно, повно й неупереджено дослідив усі обставин кримінального провадження, та правильно оцінив сукупність зібраних доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для вирішення питання винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, оскільки встановлені в ході судового розгляду обставини підтверджуються належними і допустимими доказами, які в сукупності поза розумним сумнівом підтверджують, що ОСОБА_7 порушив Правила дорожнього руху і внаслідок чого заподіяно смерть ОСОБА_12 .

Доводи сторони захисту про недопустимість як доказів відеозаписів камер зовнішнього відеоспостереження і протоколу огляду цього відеозапису від 18 жовтня 2019 року є безпідставними. Так, місцевий суд належним чином перевірив доводи про отримання цих доказів у позапроцесуальний спосіб, а саме допитав свідка ОСОБА_16 , який в судовому засіданні пояснив, що він добровільно видав працівникам поліції відеозапис з відеоспостереження з його домоволодіння, на якому було зафіксована ДТП за участю ОСОБА_7 та ОСОБА_12 .

Згідно висновку експерта № 7-156/8-201/19 Тернопільського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру, згідно якого відеозапис «ДТП.mp4», який знаходиться на оптичному диску Perfeo DVD-R 4.7GB 16x із наявними на ньому навколо центрального отвору номером «CMDR47G-CFMWM05-0004G123» ознак монтажу не містить.

Оскільки свідок ОСОБА_16 не допитувався під час досудового розслідування а необхідність його допиту в судовому засіданні була викликана перевіркою законності отримання стороною обвинувачення відеозапису камер спостереження, то доводи апеляційних скарг сторони захисту про недопустимість його показань через порушення вимог ст.290 КПК України є безпідставними. Захиснику і обвинуваченому було забезпечено можливість ставити питання свідку ОСОБА_16 під час його допиту в суді. Доводи захисника про порушення прав сторони захисту через те, що до його відома не було попередньо доведено зміст показань цього свідка є безпідставними, оскільки як видно з Реєстру матеріалів досудового розслідування в цьому провадженні вказаний свідок перед його допитом безпосередньо в судовому засіданні не допитувався і стороною обвинувачення.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що відповідно до вимог ст.ст.104, 208 КПК України співробітники поліції повинні були скласти протокол про затримання ОСОБА_7 близько 19 год. 00 хв. 02 вересня 2019 року апеляційний суд оцінює критично, так як огляд місця події проводився на підставі ч. 3 ст. 214 КПК України, до внесення відомостей в ЄРДР, а тому ОСОБА_7 не перебував у статусі затриманої особи у розумінні вимог ст. ст. 207-209 КПК України. Крім того, обвинувачений залишався на місці дорожньо-транспортної пригоди не через застосування сили поліцією і не через підкорення наказу поліції. ОСОБА_7 , розуміючи, що він здійснив дорожньо-транспортну пригоду мав обов`язок перебувати на місці вчинення дорожньо-транспортної пригоди, що передбачено підпунктом «а» п. 2.10 Правил дорожнього руху України, де вказано, що у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди.

Доводи захисника про те, що в даному випадку на поверхневий огляд транспортного засобу при огляді місця події; переміщення його з місця події на територію Кременецького ВП ГУНП в Тернопільській області, а також на подальший огляд транспортного засобу експертом, потрібна була згода власника або ухвала слідчого судді є безпідставними, оскільки проведений 02 вересня 2019 року огляд місця ДТП істотно відрізняється від тих оглядів транспортного засобу, проведення яких вимагає дотримання підстав та правил, передбачених статтями 233, 234 та 237 КПК України.

Так, в даному випадку зазначена слідча дія була невідкладною, здійснювалася з метою перевірки отриманої інформації про ДТП, під час якої було здійснено огляд ділянки місцевості, де сталася ДТП, та пошкоджених транспортних засобів, що брали участь у ній, та не потребувала попереднього дозволу суду. Під час огляду місця ДТП першочергово оглядалася ділянка дороги, де відбулося зіткнення і самі транспортні засоби. Метою огляду була фіксація слідів кримінального правопорушення шляхом візуального обстеження транспортних засобів як предметів, що зберегли на собі його сліди. Крім того, транспортний засіб, порушення правил керування яким призвело до заподіяння шкоди, є знаряддям вчинення злочину в сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, з`ясування технічного стану якого якомога швидше після ДТП, до переміщення його з місця події чи отримання доступу до його керування будь-якою особою може призвести до неможливості вирішення завдань кримінального провадження.

Що стосується перевірки та фіксації технічного стану транспортних засобів експертом, пошкоджень та характерних ознак транспортного засобу після ДТП, слідової інформації про обставини події на ньому, стан його окремих вузлів, агрегатів та органів керування безпосередньо після ДТП, то такий огляд відбувається без вилучення будь-яких предметів та не з метою їх відшукання. Отже, огляд автомобіля в ході експертного дослідження також істотно відрізняється від тих оглядів транспортного засобу, проведення яких вимагає дотримання підстав та правил, передбачених ст.ст.233, 234, 237 КПК України.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові ККС ВС від 22 вересня 2022 року у справі №760/14008/17.

Крім того, згідно матеріалів провадження ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 03 вересня 2019 року було накладено арешт на автомобіль «Volkswagen Passat» р.н. НОМЕР_1 . і в подальшому експерту було надано доступ були проведені на підставі ухвали Кременецького районного суду Тернопільської області від 13.09.2019р.

Що стосується доводів сторони захисту про недопустимість протоколу огляду місця події через те, що ОСОБА_7 не залучили до участі в цій слідчій дії, то колегія суддів зауважує, що положеннями ч. 3 ст. 237 КПК України не передбачено обов`язок слідчого забезпечити присутність потерпілого, підозрюваного, захисника, законного представника та інших учасників кримінального провадження під час проведення такої слідчої дії, законом визначено лише можливість запрошення вказаних осіб бути присутніми при огляді місця події. В даному випадку встановлено, що слідчий залучив до проведення огляду двох понятих, які в судовому засіданні підтвердили проведення такої слідчої дії та достовірність внесених до протоколу огляду даних і результатів вимірювань.

Щодо доводів захисника обвинуваченого про те, що в порушення ст. 22 КПК України судом першої інстанції не забезпечено належним чином змагальність у кримінальному процесі, що виразилось в тому, що стороною захисту подано цілий ряд мотивованих клопотань, однак жодне з них не було задоволене, в той же час задовольнялись всі клопотання прокурора без будь-якої мотивації, колегія суддів вважає їх суб`єктивними, оскільки судом першої інстанції розглядалися всі заявлені клопотання захисту, за наслідками розгляду яких постановлені вмотивовані ухвали про відмову в їх задоволенні.

Твердження захисника про те, що огляд місця події розпочався ще до того, як повідомлення про пригоду надійшло в чергову частину поліції і що це є підставою для визнання його недійсним колегія суддів вважає безпідставним виходячи з наступного.

Так, частиною 1 статті 214 КПК України регламентовано, що слідчий невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування.

Положеннями частини 3 статті 214 КПК України, визначено, що огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Зазначена норма насамперед направлена на максимально оперативну фіксацію вчиненого кримінального правопорушення, винайдення тих чи інших слідів його вчинення, їх фіксування, тощо.

Судом першої інстанції достовірно встановлено, що 02.09.2019 року о 19 годині 05 хвилин на вулиці Дубенська міста Кременець відбулась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої загинула людина. З метою оперативної фіксації вчиненого кримінального правопорушення 02 вересня 2019 року о 19-30 годині було проведено огляд місця події. Внесення ж відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань було здійснено того ж дня після завершення огляду місця події та не пізніше 24 годин після виявлення кримінального правопорушення.

Посилання апеляційної скарги захисника щодо розбіжностей ініціалів одного із понятих в протоколі огляду місця події не можуть бути підставою для визнання такого огляду недійсним, оскільки ці поняті ( ОСОБА_23 та ОСОБА_22 ) були допитані в судовому засіданні, місцевий суд встановив їх особу і вони підтвердили, що були запрошенні в якості понятих, у їх присутності фіксувалися сліди дорожньо-транспортної пригоди, вони його підписували і ці дані відповідають дійсності.

Отже, розбіжності в ініціалах понятих в даному випадку є опискою, яка не становить істотного порушення вимог КПК України і не ставить під сумнів достовірність зафіксованих протоколом відомостей.

Також, безпідставними є твердження апеляційної скарги захисника про недопустимість як доказу протоколу огляду місця події внаслідок участі понятих, щодо яких не проводилась перевірка їх заінтересовані в результатах кримінального провадження.

Так, за змістом ч. 7 ст. 223 КПК України, слідчий, прокурор зобов`язаний запросити не менше двох незаінтересованих осіб (понятих) для проведення, зокрема, огляду місця події. Понятими не можуть бути потерпілий, родичі підозрюваного, обвинуваченого і потерпілого, працівники правоохоронних органів, а також особи, заінтересовані в результатах кримінального провадження.

Згідно із правовим висновком Верховного суду, викладеним у рішенні від 22.11.2018 р. у справі № 194/1437/15-к, понятий - це незаінтересована у результатах кримінального провадження особа, запрошена слідчим чи прокурором для посвідчення факту провадження слідчої дії, її ходу та результатів. Участь понятих є гарантією правильного безпосереднього сприйняття при провадженні слідчих дій обставин та фактів, що мають значення для кримінального провадження, їх належного фіксування у процесуальних документах. Під незаінтересованістю понятого слід розуміти відсутність його власного процесуального інтересу у кримінальному провадженні. Наявність такого інтересу є підставою для відмови у його залученні як понятого.

Враховуючи, що стороною захисту не надано будь-яких переконливих доказів на підтвердження заінтересованості понятих ОСОБА_23 та ОСОБА_22 у результатах цього кримінального провадження, відсутність що цих осіб прямих заборон, передбачених ч. 7 ст. 223 КПК України, їх процесуальну роль під час проведення слідчої дії, апеляційний суд доходить висновку про безпідставність доводів сторони захисту в цій частині.

Твердження апеляційної скарги захисника про те, що протоколи слідчих (розшукових) дій та інші долучені до кримінального провадження документи, що мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження, досліджені в судовому засіданні з порушенням вимог ст.358 КПК України апеляційний суд вважає безпідставними.

Так, зі змісту журналів судових засідань від 11 березня 2021 року і 13 травня 2021 року та даних технічної фіксації судових засідань видно, що в ході судового розгляду були досліджені письмові докази шляхом їх оголошення прокурором. При цьому, сторона захисту не заявляла клопотання про надання їм цих доказів для ознайомлення саме під час судового засідання. Разом з тим, сторона захисту висловлювала свої заперечення щодо цих доказів і клопотання про визнання недопустимими окремих доказів.

За наведених обставин та з урахуванням того, що сторона захисту була ознайомлена зі змістом усіх доказів при виконанні вимог ст.290 КПК України, апеляційний суд не вбачає жодних підстав для висновку про порушення судом першої інстанції вимог ст.358 КПК України і принципу змагальності сторін.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо належності і допустимості як доказу відеозапису з камери відеоспостереження на якому зафіксована ДТП за участю ОСОБА_7 , а також проведену відносно нього експертизу від 07.11.2019 року, оскільки даний доказ був наданий добровільно, що підтверджується заявою ОСОБА_16 та його поясненнями. Отже, він отриманий у відповідності до ст.93 КПК України. Експертиза від 07.11.2019 призначена та проведена у відповідності до вимог статей 242-245 КПК України, в редакції, яка діяла на час її призначення.

Також, апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги захисника про недопустимість як доказів у цьому провадженні результатів слідчих і процесуальних дій, вчинених слідчим ОСОБА_17 , який 03.09.2019 року виніс постанову про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання, і того ж дня звернувся до слідчого судді з клопотаннями про арешт майна транспортних засобів, які були учасниками ДТП та проведення експертизи щодо встановлення причин смерті, а також 09.09.2019 року склав клопотання на проведення ряду експертиз.

З цього приводу суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що з матеріалів кримінального провадження видно, що 02 вересня 2019 року до ЄРДР були внесені відомості про кримінальне правопорушення за ознаками ч.2 ст.286 КК України та за фактом чого було розпочате кримінальне провадження № 0000365. Згідно витягу з ЄРДР від 02.09.2019р. слідчим який здійснює досудове розслідування даного кримінального провадження є ОСОБА_17 , на той час начальник слідчого відділення.

Виходячи з наведеного доводи сторони захисту про недопустимість здобутих в ході досудового розслідування доказів слід оцінювати як формальні і такі, що не свідчать про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки немає підстав стверджувати, що слідчий СВ Кременецького ВП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_17 самовільно здійснював повноваження на проведення досудового розслідування з 02 вересня 2019 року і своїми діями допустив істотне порушення прав і свобод людини.

Окрім того, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові від 31 серпня 2022 року у справі № 756/10060/17 (провадження 13-3 кс 22) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку призначення експертизи слідчим, який не входить до складу визначеної у кримінальному провадженні слідчої групи, суд, вирішуючи питання про допустимість даних висновку експерта як доказів, повинен у межах доводів сторін перевірити, чи призвів спосіб призначення експертизи до порушення тих чи інших прав і свобод людини, передбачених Конвенцією та/або Конституцією України. У разі визнання доказів недопустимими суд має вмотивувати свої висновки про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, зазначивши, які саме й чиї права і свободи було порушено і в чому це виражалося.

З тих же підстав не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги захисника про те, що винесена постанова начальника СУ ГУНП в Тернопільській області про призначення групи слідчих суперечить вимогам КПК України, оскільки у ній вказана лише дата 09.09.2019 року, а час прийняття постанови не зазначений, що ставить під сумнів допустимість доказів отриманих при проведенні слідчих дій та прийняття процесуальних рішень в період з 02.09.2019 року по 09.09.2019 року слідчим ОСОБА_17 , а також про те, що начальник відділу СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_18 , який не входив до слідчої групи прийняв заяву від 05.10.2019 року про залучення до провадження як потерпілу ОСОБА_9 , того ж дня вручив їй пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілої, а 15.10.2019 року здійснив допит потерпілої. Крім того, відомості з протоколу допиту потерпілої під час досудового розслідування не були покладені в основу обвинувального вироку, а потерпіла ОСОБА_9 була допитана в судовому засіданні суду першої інстанції.

Колегія суддів не погоджується із доводами сторони захисту про те, що висновки експертиз здобуті на підставі даних, викладених у не процесуальний спосіб і відповідно висновки автотехнічних експертиз не можуть бути належним та допустимим доказом у кримінальному провадженні у відношенні ОСОБА_7 оскільки, усі експертизи в цьому кримінальному провадженні проведені у відповідності до вимог статей 242-245 КПК України на підставі наданих вихідних даних, які отриманні під час огляду місця події, слідчого експерименту та проведених раніше експертиз по справі, вони отриманні у відповідності до вимог КПК України та відповідають обставинам встановленим під час розгляду справи.

Під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи сторони захисту про те, що як і орган досудового розслідування так і суд безпідставно послалися на підпункти б та д пункту 2.3 та пункту 12.3 Правил дорожнього руху не конкретизувавши в чому саме полягає порушення ОСОБА_7 цих пунктів Правил, оскільки як вбачається із матеріалів справи, зокрема даних висновку експерта № 4.6-658/19 Тернопільського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру, при встановлених обставинах розвитку дорожньо-транспортної пригоди і заданому комплексі вихідних даних, невідповідність дій водія автомобіля марки «Volkswagen Passat» вимогам пункту 12.3 ПДР України привела до виникнення даної ДТП, тобто причиною настання даної ДТП - зіткнення транспортних засобів, з технічної точки зору були обставини, які пов`язані з невідповідністю дій водія автомобіля марки «Volkswagen Passat» вказаним вимогам Правил.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що орган досудового розслідування навмисно не виносив повідомлення про підозру з метою позбавити ОСОБА_7 можливості мати відповідні процесуальні права при проведенні слідчих дій є припущенням сторони захисту, яке не може бути підставою для скасування вироку. Крім того, за змістом п.3 ч.1 ст.276, 277 КПК України питання здійснення повідомлення про підозру пов`язане з наявністю достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення і визначення такого моменту є виключно компетенцією слідчого чи прокурора (ч.1 ст.36,ч.5 ст.39 КПК).

Твердження захисника про неконкретність висновків експертизи № 4.6-596/19 від 18 жовтня 2019 року у зв`язку із чим стороною захисту ініціювалось проведення комплексної судової авто технічної експертизи, яку суд без будь-якого обґрунтування відхилив є безпідставними, оскільки вказаний вище висновок експерта є обґрунтованим та науково вмотивованим, не містить будь-яких виправлень та протиріч.

Не знайшли підтвердження і доводи сторони захисту щодо того, що покази свідка ОСОБА_13 , які зазначені у вироку не відповідають дійсності і її допит в судовому засіданні проведено з порушенням вимог КПК України, оскільки як видно з протоколів судових засідань від 12 січня 2021 року, під час допиту свідка ОСОБА_13 можливість ставити свідку запитання була надана всім учасникам судового розгляду.

Доводи захисту про неправильність викладення у вироку показань свідка ОСОБА_14 , які були надані ним в судовому засіданні апеляційний суд вважає неспроможними оскільки, у вироку немає необхідності відображати всі показання свідка, а потрібно вказати лише ті, які місцевий суд врахував для своїх висновків про доведеність чи недоведеність обвинувачення. Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що зміст показань вказаного свідка, що викладені у вироку, відповідають тим показанням, які він надав місцевому суду. Крім того, як вбачається із даних технічної фіксації судового засідання від 04 лютого 2021 року, показання свідка ОСОБА_24 є послідовними та узгоджуються з даними інших доказів, які наведені у вироку.

З огляду на те, що доказів на підтвердження наявності будь-яких перешкод, які могли обмежити обвинуваченому огляд дороги та виявити мопеда, суду надано не було, колегія суддів вважає, необґрунтованими посилання обвинуваченого на відсутність у нього технічної можливості уникнути ДТП, оскільки висновки експертиз, які були проведені за ініціативою сторони обвинувачення є повними та обґрунтованими, і в сукупності з іншими доказами в повній мірі доводять вину обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до переконання, що немає підстав вважати ОСОБА_7 необґрунтовано засудженим за ч.2 ст.286 КК України, а тому апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника в частині скасування вироку і закриття кримінального провадження задоволенню не підлягають.

Згідно ч.3 ст.404 КПК України повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, за наявності клопотання допускається лише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

У даному випадку в апеляційних скаргах та заявлених під час апеляційного розгляду клопотаннях захисника про повторне дослідження доказів такі умови не дотримані, оскільки як вбачається з доводів сторони захисту ці клопотання обґрунтовуються виключно незгодою з викладеними у вироку висновками суду, що не є підставою для повторного дослідження усіх без винятку доказів, як про це просить сторона захисту.

Доводи апеляційної скарги захисника про відсутність у вироку формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, тобто невідповідність вироку вимогам ст.370 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зі змісту оскарженого вироку вбачається, що суд першої інстанції виклав у категоричній ствердній формі встановлені в ході судового розгляду обставини вчинення інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення і відповідну кваліфікацію його дій, а також проаналізував досліджені в ході судового розгляду докази, навівши їх зміст у вироку, та виклав мотиви, з яких було відхилено доводи сторони захисту про відсутність в діях обвинуваченого складу злочину.

Аналізуючи доводи апеляційних скарг потерпілих, щодо призначення більш суворого покарання, колегія суддів також приходить до переконання про їх безпідставність.

Так, призначаючи покарання, суд повинен враховувати, що відповідно до приписів, викладених у ст.ст. 50, 65 КК України, метою покарання є як кара, так і виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації визначених у ч. 1 ст. 1 КК України завдань закону про кримінальну відповідальність правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання кримінальним правопорушенням.

У будь-якому разі, призначене покарання має відповідати характеру протиправного діяння, його небезпечності, наслідкам, що наступили в результаті злочинних дій, даним, що всебічно характеризують особу винного й відображають його посткримінальну поведінку, як прояв ставлення до скоєного. Адже така співмірність є критерієм справедливості кримінальної відповідальності.

Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, відповідно до статті 12 КК України, є тяжким злочином, думку потерпілих, особу обвинуваченого, який є одруженим, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебував і не перебуває, раніше не притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, даний злочин не є умисним, особа раніше не судима. Також в цьому випадку суд врахував ту обставину, що потерпілий ОСОБА_12 також порушив правила дорожнього руху і його поведінка сприяла створенню аварійної ситуації і його дії також знаходяться в причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди і були необхідною умовою її настання.

Враховуючи наведені обставини в їх сукупності, колегія суддів вважає обґрунтованим призначення судом першої інстанції покарання ОСОБА_7 за ч.2ст.286 КК України у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами та можливість звільнення обвинуваченого від призначеного покарання із застосуванням положень статті 75 КК України.

Доводи апеляційних скарг про те, що, при призначенні покарання, суд першої інстанції не в повній мірі взяв до уваги обставини та тяжкість вчиненого злочину, його наслідки, відсутність щирого каяття обвинуваченого є безпідставним, оскільки судом першої інстанції покарання ОСОБА_7 призначено відповідно до вимог ч.1 ст.65 КК України, з врахуванням усіх обставин кримінального правопорушення і відомостей про особу винного.

Призначення основного покарання з реальним його відбуванням, як про те зазначають апелянти, не буде враховувати особу обвинуваченого, який не судимий, працює, тобто займається суспільно корисною справою та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

З цих підстав, вимога апеляційних скарг щодо призначення обвинуваченому покарання з реальним його відбуванням, не свідчить про те, що призначене покарання є явно несправедливим, оскільки судом фактично враховані всі обставини при призначенні покарання передбачені кримінальним законом.

Доводи апеляційних скарг про те, що обвинувачений не визнав свою вину не визначені законом такими обставинами, які враховуються при призначенні покарання. При цьому, доводи потерпілих щодо тяжкості наслідків, які настали для них в результаті ДТП, мають місце, проте не є підставою для висновку про неможливість виправлення обвинуваченого під час звільнення від відбування основного покарання з огляду на відомості, що характеризують останнього.

Крім того, відповідно до позиції Верховного Суду, зазначеної у постанові від 21 лютого 2019 року у справі № 742/584/18, позиція щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

Враховуючи встановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що призначене обвинуваченому основного покарання зі звільненням від його відбування відповідатиме принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості покарання, в цьому випадку є достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, а тому не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційних скарг потерпілих в цій частині, вважаючи такі доводи не обґрунтованими.

Не є обґрунтованими і доводи апеляційних скарг про неправильне вирішення судом першої інстанції цивільного позову, оскільки, приймаючи рішення про часткове задоволення позову про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції врахував доводи позовної заяви і, навівши у вироку показання потерпілих щодо характеру, обсягу, глибини та тривалості заподіяних їм моральних страждань, правильно визначив розмір відшкодування моральної шкоди з урахуванням ступеню вини обвинуваченого. Також, суд правильно врахував і ту обставину, що виникненню даної шкоди сприяла груба необережність потерпілого.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до переконання, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості, а тому не вбачає підстав для зміни в вироку і задоволення апеляційних скарг потерпілих і сторони захисту в цій частині.

Інші доводи апеляційних скарг не можна визнати переконливими, оскільки вони не містить таких доводів, які би спростували правильність висновків суду першої інстанції та впливали на законність судового рішення. Порушень місцевим судом під час розгляду справи вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які би давали підставу для зміни або скасування судового рішення, в ході апеляційного розгляду не встановлено.

З урахуванням наведеного та керуючись ст.ст.405,407,419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Кременецького районного суду від 18 травня 2022 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді