УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 350/2075/21

провадження № 51-3684 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_13

суддів: ОСОБА_14, ОСОБА_15,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 на вирок Долинського районного суду Івано-Франківської області від 16 червня 2022 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 23 серпня 2022 року щодо нього,

встановив:

Вироком Долинського районного суду Івано-Франківської області від 16 червня 2022 року, залишеним без змін ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від

23 серпня 2022 року, ОСОБА_1 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 185 КК України на строк 1 рік; за ч. 3 ст. 185 КК України на строк 3 роки

6 місяців.

На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_1 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 року 6 місяців.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим у тому, що він:

- в ніч з 08 на 09 травня 2021 року, перебуваючи в с. Ясень Перегінської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області, зайшов на територію домоволодіння АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , де проник до гаражу, звідки таємно викрав майно потерпілого на загальну суму 4 085 грн;

- в ніч з 22 та 23 травня 2021 року проник на територію домоволодіння

АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_3 , де проник всередину господарської будівлі, звідки повторно, таємно викрав майно потерпілої на загальну суму 3 060 грн;

- в ніч з 22 та 23 травня 2021 року проник на територію домоволодіння

АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_4 , де проник до господарського приміщення, звідки повторно, таємно викрав майно потерпілого на суму 1 138 грн;

- в ніч з 30 на 31 травня 2021 року, підійшовши до території домоволодіння АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_5 , де проник до приміщення гаражу, звідки повторно, таємно викрав майно потерпілого на загальну суму

5 357 грн;

- в ніч з 07 та 08 червня 2021 року, перебуваючи в с. Ясень Перегінської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області, пройшов на територію домоволодіння АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_6 , звідки повторно, таємно викрав майно потерпілого на суму 1 871 грн;

- в період з 17 по 18 червня 2021 року проник на територію домоволодіння АДРЕСА_4 , що належить ОСОБА_7 , де проник до приміщення гаражу, звідки повторно, таємно викрав майно потерпілого на загальну суму

34 827,33 грн;

- в ніч з 29 на 30 червня 2021 року проник на територію домоволодіння

АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_8 , де проник до приміщення гаражу, звідки повторно, таємно викрав майно потерпілого на загальну суму 6 050,76 грн;

- всередині липня 2021 року проник на територію домоволодіння

АДРЕСА_5 , що належить ОСОБА_9 , де проник до приміщення гаражу, звідки повторно, таємно викрав майно потерпілої на загальну суму

10 046 грн;

- в ніч з 23 на 24 липня 2021 року проник на територію домоволодіння

АДРЕСА_2 , де проник до приміщення господарської будівлі, що належить ОСОБА_10 , та автомобіля, належного ОСОБА_11 , звідки повторно, таємно викрав майно потерпілих: ОСОБА_10 на суму

4 950 грн, ОСОБА_11 на суму 467,86 грн;

- в ніч з 23 на 24 липня 2021 року проник на територію домогосподарства

АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_12 , де проник до приміщення гаражу, звідки повторно, таємно викрав майно потерпілого на загальну суму 10 444 грн.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_1 просить змінити судові рішення та пом`якшити призначене йому покарання. В обґрунтування вказує, що судами попередніх інстанцій не в повній мірі враховано обставини, які пом`якшують покарання, - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень та часткове добровільне відшкодування заподіяної шкоди. Окрім того, зазначає, що він позитивно характеризується за місцем відбування покарання. Наведені аргументи, на думку засудженого, є достатніми для пом`якшення призначеного йому покарання.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, та кваліфікація дій за ч. 2 та ч. 3 ст. 185 КК Україниу касаційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 порушує питання про недотримання судами визначених законом вимог, що стосуються призначенняпокарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вказаних вимог закону місцевим та апеляційним судами дотримано в повному обсязі.

Так, при призначенні ОСОБА_1 покарання місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, з яких злочини, передбачені ч. 3

ст. 185 КК України, відповідно до ст. 12 КК України, є тяжкими, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, не є депутатом, одружений, військову службу не проходив, на психоневрологічному та наркологічному обліках не перебуває, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання та щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, часткове добровільне відшкодування заподіяної шкоди, як обставини, що пом`якшують покарання.

Окрім цього, враховано досудову доповідь органу пробації, відповідно до якої ризик вчинення повторних кримінальних правопорушень та ризик небезпеки для суспільства є середнім, а виправлення ОСОБА_1 можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій ч. 2 та ч. 3 ст. 185 КК України, та на підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточно визначив покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

З таким рішенням слушно погодився й суд апеляційної інстанції, який належно перевірив доводи апеляційної скарги обвинуваченого, надав на них вичерпні відповіді та навів в ухвалі достатні мотиви, з яких апеляційну скаргу визнав необґрунтованою.

Так, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції виконав вимоги статей 50, 65 КК України в повній мірі, встановив належним чином і врахував всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання, та прийшов до обґрунтованого висновку, що виправлення і перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням йому остаточного покарання у виді позбавлення волі на вказаний строк.

Разом з цим, перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про необхідність призначення йому покарання із застосуванням приписів статті 69 КК України, від відбування якого обвинувачений просив його звільнити на підставі ст. 75 КК України, колегія суддів дійшла висновку, що наведені доводи не дають підстав для застосування вказаних норм, оскільки істотно не знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень.

Із вказаними висновками погоджується і суд касаційної інстанції.

На переконання Верховного Суду, при призначенні засудженому покарання судами попередніх інстанцій з достатньою повнотою враховано наведені ним у касаційній скарзі обставини, що пом`якшують покарання, а посилання на його позитивну характеристику за місцем відбування покарання не є підставою для пом`якшення призначеного покарання.

Враховуючи кількість вчинених кримінальних правопорушень, призначене засудженому покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

За обставин цього кримінального провадження відсутні підстави вважати призначене ОСОБА_1 покарання явно несправедливим через суворість, в аспекті приписів

ст. 414 КПК України, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для зміни оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено, та Судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає, що обґрунтування касаційної скарги не містить належних доводів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на вирок Долинського районного суду Івано-Франківської області від 16 червня 2022 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 23 серпня 2022 року щодо нього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_16 ОСОБА_17 ОСОБА_18