Справа № 761/6006/23
Провадження № 1-кс/761/4180/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2023 року м. Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду клопотання слідчого СВ Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_3 , погоджене прокурором Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_4 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000234 від 18.11.2021 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 367, ч.1 ст. 364 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Слідчий звернувся до слідчого судді з клопотанням погодженим прокурором про накладення арешту на нежитлові приміщення загальною площею 338,1 кв.м, розташовані за адресою: м. Київ, бульвар Шевченка Тараса, 4, літер Б, що на праві власності належать територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради (). Заборонити проводити ремонтні та будівельні роботи у нежитлових приміщеннях загальною площею 338,1 кв.м, що розташовані за адресою: м. Київ, бул. Шевченка Тараса, 4, літер Б та можливістю користуватись ними з метою збереження речового доказу.

Мотивуючи клопотання слідчий зазначає, що Слідчим відділом Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000234 від 18.11.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367, ч. 1 ст. 364 КК України.

Нагляд у формі процесуального керівництва у вказаному кримінальному провадженні здійснює Шевченківська окружна прокуратура міста Києва.

На адресу СВ Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві надійшли матеріали ГУ СБУ у м. Києві та Київській області, згідно яких отримано відомості щодо службової недбалості службових осіб Департаменту комунальної власності м. Києва КМДА під час передачі нерухомого майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, що спричиняє ненадходження орендної плати від орендарів, а також зловживаючи владою та своїм службовим становищем в інтересах юридичних осіб здійснюють незаконну приватизацію комунального майна територіальної громади міста Києва.

В ході проведення досудового розслідування встановлено, що 29 липня 2019 року між Департаментом комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) (Орендодавець) та ТОВ «СПБ-Інвест» (Орендар), а також КП «Київжитлоспецексплуатація» (Підприємство-Балансоутримувач) укладено договір №3019 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду, а саме нежитлові приміщення загальною площею 338,10 кв.м., що розташовані за адресою: м. Київ, бульвар Тараса Шевченка, 4, літер Б.

Службові особи Департаменту комунальної власності м. Києва, зловживаючи своїм службовим становищем, діючи в інтересах ТОВ «СПБ-Інвест», які надали завідомо підроблені документи до Департаменту щодо виконання невід`ємних поліпшень на об`єкті оренди, не здійснили заходів контролю за проведенням орендарем невід`ємних поліпшень нежитлових приміщень загальною площею 338,1 кв.м, розташованих за адресою: м. Київ, бул. Шевченка Тараса, 4, літер Б відповідно до акту виконаних робіт, видавши Наказ №20/1-ПР «Про прийняття рішення про приватизацію об`єкта малої приватизації».

Також, орендар ТОВ «СПБ-Інвест» здійснило всі заходи з метою приватизації нежитлових приміщень загальною площею 338,1 кв.м, розташованих за адресою: м. Київ, бул. Шевченка Тараса, 4, літер Б по неринковим цінам з урахуванням суми невід`ємних поліпшень у розмірі 2 998 494,00 грн., що зазначені в акті №1 приймання виконання будівельних робіт за жовтень 2020 року, який не відповідає дійсності та є підробленим.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України нежитлові приміщення загальною 338,1 кв.м, за адресою: м. Київ, бул. Шевченка Тараса, 4, літер Б - визнано речовими доказами по кримінальному провадженню № 0000234.

Під час досудового розслідування встановлено, що об`єктом кримінально протиправних дій - є зазначені нежитлові приміщення загальною площею 338,1 кв.м, розташовані за адресою: м. Київ, бул. Шевченка Тараса, 4, літер Б. Таким чином, вказана нежитлова будівля відповідає критеріям речових доказів, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Вказані нежитлові приміщення мають істотне значення як речовий доказ у кримінальному провадженні, а у разі незастосування такого заходу забезпечення, як накладення арешту, може перешкодити кримінальному провадженню.

Слідчий в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, надав до суду заяву про розгляд клопотання без його участі, клопотання підтримав та просив його задовольнити.

Представник Київської міської ради у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлені про час та місце розгляду клопотання. Заяв, клопотань не надійшло.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали клопотання, дійшов висновку про наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 131 КПК України захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна (ч. 2 ст. 131 КПК України).

З матеріалів клопотання вбачається, що Слідчим відділом Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000234 від 18.11.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367, ч. 1 ст. 364 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення, зокрема, збереження речових доказів.

При цьому, ч. 3 ст. 170 КПК України передбачено, що у випадку накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Так, в силу ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Отже, майно, яке за обґрунтованої підозри органу досудового розслідування має одну або декілька ознак, наведених у ст. 98 КПК України, може набути статусу речового доказу за рішенням слідчого, яке відповідно до вимог ч. 3 ст. 110 КПК України приймається у формі постанови.

Постановою слідчого від 30.01.2023 нежитлове приміщення загальною площею 338,1 кв.м, розташоване за адресою: м. Київ, бульвар Шевченка Тараса, 4, літер Б визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000234 від 18.11.2021.

Згідно з ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Положеннями ч. 2 ст. 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

З огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З урахуванням викладеного, арешт майна з огляду на положення, передбачені п.1 ч. 2 та ч. 3 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Водночас, при вирішенні клопотання сторони обвинувачення, слідчий суддя враховує, що закон не вимагає, щоб докази на підтвердження вчинення кримінального правопорушення були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого кримінального правопорушення. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно застосувати зазначений вид заходу забезпечення кримінального провадження з метою досягнення дієвості цього провадження та уникнення негативних наслідків.

Так, слідчим суддею з матеріалів клопотання встановлено, що вказане майно може бути використано як доказ у кримінальному провадженні, відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України, а накладення арешту на вказане майно є необхідним з метою забезпечення збереження речових доказів.

При цьому слідчий суддя, дослідивши клопотання та долучені до нього матеріали кримінального провадження не знаходить у висновках органу досудового розслідування при зверненні з клопотанням про накладення арешту порушень вимог КПК України та чогось очевидно безпідставного чи довільного.

Разом з тим, в силу вимог ч. 5 ст. 173 КПК у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, зокрема, заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно.

Згідно з вимогами ч. 11 ст. 170 КПК заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Враховуючи вищевикладене, перевіривши додані до матеріалів клопотання докази, слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання належить задовольнити, оскільки вказане майно має значення для кримінального провадження та містить ознаки речових доказів, зазначених в ст. 98 КПК України.

Керуючись ст. ст. 98, 100, 131, 132, 170-173, 175, 309, 395 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання - задовольнити.

Накласти арешт на майно, що є речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000234 із забороною відчуження, розпоряджання, а саме на нежитлові приміщення загальною площею 338,1 кв.м, розташовані за адресою: м. Київ, бульвар Шевченка Тараса, 4, літер Б, що на праві власності належать територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради ().

Заборонити проводити ремонтні та будівельні роботи у нежитлових приміщеннях загальною площею 338,1 кв.м, що розташовані за адресою: м. Київ, бул. Шевченка Тараса, 4, літер Б та можливістю користуватись ними з метою збереження речового доказу.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

На ухвалу слідчого судді безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення може бути подана апеляційна скарга. Якщо ухвалу суду постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1