Дата документу 14.03.2022 Справа № 336/5497/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 336/5497/20 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. №11-кп/807/898/22 Доповідач 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників обвинуваченої ОСОБА_7 - адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»,

розглянула 14 березня 2022 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі матеріали судового провадження за апеляційною скаргою захисників обвинуваченої ОСОБА_7 адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 на ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 11 лютого 2022 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 2 ч. 2 ст. 115 КК України.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, в провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 , яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 2 ч. 2 ст. 115 КК України.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою посилаючись на те, що ризики, які були підставою для його обрання, не зникли.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2022 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_7 строком до 12 квітня 2022 року. Приймаючи таке рішення, суд врахував дані про особу обвинуваченої, наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, що унеможливлює застосування до обвинуваченої більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

В апеляційній скарзі адвокати ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 не погоджуючись з оскаржуваною ухвалою вважають її незаконною та такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з наступним. Так, долучена до справи комісійна судово-медична експертиза спростовує умисність дій обвинуваченої ОСОБА_7 , що свідчить про необґрунтованість підозри. Вказують, що завершено дослідження письмових та речових доказів, допитано експертів та частину свідків, що свідчить про зменшення ризиків, передбачених ст. 177 КПК. При цьому, не допитаними залишилися лише потерпілі, обвинувачена та свідки, які не є очевидцями подій, а тому вплив на них необґрунтований. Звертають увагу, що суд не дослідів та не дав оцінки позитивним відомостям щодо особи обвинуваченої, зокрема відсутності судимостей, наявності неповнолітньої дитини, міцних соціальних зв`язків, її матеріального забезпечення та постійного місця проживання. Просять ухвалу суду скасувати та ухвалити нову, якою обрати відносно ОСОБА_7 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Позиції учасників судового провадження.
Обвинувачена та її захисники підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор висловив заперечення вимогам апеляційної скарги.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 суд першої інстанції достатньо обґрунтував своє рішення.

Таке рішення суду має на меті досягнення дієвості цього провадження, забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання наявним ризикам.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Положениями ст. 331, ст. 199 КПК України регламентовано порядок продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням вимог національного та міжнародного законодавств.

З огляду на заявлені сторони захисту доводи, що комісійна судово-медична експертиза спростовує умисність дій обвинуваченої ОСОБА_7 та свідчить про необґрунтованість підозри і стадію кримінального провадження, в якому ОСОБА_7 вже висунуто обвинувачення і триває судовий розгляд у суді першої інстанції, колегія суддів зауважує, що не досліджує питання, пов`язані з оцінкою доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності, а перевіряє лише висновки суду на предмет наявності ризиків та існування вагомих підстав для продовження тримання особи під вартою.

Так, вирішуючи питання доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченої ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував, крім тяжкості діянь, які інкримінуються обвинуваченому, дані про особу обвинуваченого, наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, що дає достатньо підстав вважати, що більш м`який запобіжний захід не забезпечить виконання обвинуваченою покладених на неї обов`язків.
Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст.177 КПК України, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою.
Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого п. 2 ч.2 ст.115 КК України, за який передбачено максимальне покарання у виді довічного позбавлення волі, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні на користь висновку про наявність ризиків негативної поведінки з боку обвинуваченої.
Однак, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Надаючи оцінку ризику можливості обвинуваченої ОСОБА_7 переховуватися від суду, місцевим судом цілком обґрунтовано взято до уваги серйозність висунутого останньому обвинувачення за п. 2 ч. 2 ст. 115 КК України, зокрема, умисного протиправного заподіяння смерті малолітній дитині, отже існує певна ймовірність того, що обвинувачена з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого їй злочину, може вдатися до втечі, що свідчить про наявний ризик переховування від суду.
При цьому, місцевий суд урахував і наявність у ОСОБА_7 постійного місця проживання, перебування на її утриманні неповнолітньої дитини, відсутність судимостей та наявність джерела доходів, що хоча і мінімізує, проте повністю не виключає ризику переховування від суду, з чим погоджується і судова колегія.

Ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України також знайшов своє підтвердження, оскільки обвинувачена залишаючись на свободі може незаконно впливати на свідків, які є її сусідами, а також на свідків, які залишали їй на догляд своїх дітей шляхом вмовлянь або погроз, що буде впливати на повноту та достовірність їх показань, між тим судовий розгляд провадження ще триває.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на даний час не змінилися, та не зменшилися.
Отже, доводи апеляційної скарги захисників щодо незгоди з ризиками, на які послався суд у своєму рішенні,колегія суддів вважає непереконливими.

Посилання апелянтів на позитивні відомості стосовно особи обвинуваченої були враховані судом першої інстанції і на переконання судової колегії не були запобіжним чинником для її протиправної поведінки стосовно обставин висунутого обвинувачення.

Стосовно доводів сторони захисту, що ОСОБА_7 військовозобов`язана і може виконувати обов`язки медичної сестри у теперішній воєнний стан, то колегія суддів вважає їх неспроможними в контексті особливої тяжкості висунутого обвинувачення, з чим також пов`язаний і строк розгляду даного провадження і, як наслідок, утримання обвинуваченої під вартою.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо зміни запобіжного заходу з наведених підстав є неспроможними.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду, у провадженні не вбачається.

З урахуванням викладеного, на думку колегії суддів, рішення суду є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми доказами, дослідженими та оціненими судом, а тому апеляційна скарга захисників задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисників обвинуваченої ОСОБА_7 адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 11 лютого 2022 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 до 12 квітня 2022 року включно залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4