Дата документу 19.05.2022 Справа № 320/4542/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №320/4542/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/957/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2022 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 березня 2022 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Мелітополь, Запорізької району, громадянина України, який має середню освіту, не працює, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 289, ч.3 ст. 185 КК України,

за участю

прокурора ОСОБА_7 ,

підозрюваного ОСОБА_6 - в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Підозрюваний ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 березня 2022 року, якою задоволено клопотання прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури та продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 строком на 60 днів, тобто до 01 травня 2022 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що продовжують існувати ризики, передбачені ст.177 КПК України.

В апеляційній скарзі підозрюваний ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та застосувати до нього інший запобіжний захід на розсуд суду.

В обґрунтування своєї скарги зазначає, що він перебуває під вартою більше трьох місяців, що є достатнім для прокурора, щоб провести експертизи та допитати свідків, але на даний час він не пред`явив обвинувачення.

Посилається на те, що в нього тяжко хвора матір та їй потрібен постійний догляд та медична допомога. Він у неї єдиний син.

Крім того, у зв`язку з ситуацією в державі, він повинен захищати свою сім`ю та державу.

Згідно з ухвалою суду, прокурор Мелітопольської місцевої прокуратури ОСОБА_7 звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з клопотанням у кримінальному провадженні №0001578 про продовження строку тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 289, ч.3 ст. 185 КК України.

Заслухавши доповідь судді; підозрюваного ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).

Як убачається з наявних матеріалів, прокурор обґрунтував у клопотанні необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, в т.ч. зазначив обставини кримінальних правопорушень, у яких обвинувачується ОСОБА_6 .

Відповідно до оскаржуваної ухвали, наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення підозрюваного ОСОБА_6 , доводи його захисника, думка прокурора, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.

Із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 289, ч.3 ст. 185 КК України, які є тяжкими злочинами, , які є тяжкими злочинами, за які передбачено основне покарання виключно у виді позбавлення волі на тривалий строк.

На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надано докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.

Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором у клопотанні, не зменшились та існують на даний час.

Згідно з наявними матеріалами, підозрюваний неодружений, не працює, законного джерела доходів не має, раніше був судимий, в тому числі за вчинення аналогічного кримінального правопорушення, звільнений від відбування покарання на підставі ст.75 КК України.
На думку колегії суддів, оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання підозрюваного ОСОБА_6 під вартою, оскільки ризики, які існували на момент застосування до останнього вказаного запобіжного заходу не зменшились.
Практика ЄСПЛ не вбачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Аналогічна позиція викладена у рішенні ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України», де зазначено, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі.
Отже, висновок суду першої інстанції не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.).

Під час апеляційного розгляду прокурор повідомив, що підозрюваний є раніше судимою особою, знаходився у розшуку в рамках іншого кримінального провадження за обвинуваченням за ст. 289 КК України, яке наразі об`єднано з цим кримінальним провадженням.

Підозрюваний ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечував проти доводів прокурора та зазначив, що він не переховувався від органу досудового розслідування та суду; деякі з інкримінованих йому кримінальних правопорушень він не вчиняв.

Проте, доводи, викладені в апеляційній скарзі підозрюваного, та заявлені останнім при апеляційному розгляді, на думку колегії суддів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Твердження підозрюваного про його непричетність до деяких інкримінованих йому кримінальних правопорушень мають ретельно перевірятися в ході судового розгляду у встановленому законом порядку та оцінюватись судом першої інстанції у сукупності із іншими доказами.

Перевірка вказаного питання на цій стадії процесу до компетенції суду апеляційної інстанції не відноситься.

Посилання підозрюваного на те, що в нього тяжко хвора матір та їй потрібен постійний догляд та медична допомога, об`єктивно нічим не підтверджені та не зменшують встановлених ризиків.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження та відомостей про особу підозрюваного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки встановлені ризики не зменшились, та інші більш м`які запобіжні заходи будуть недостатніми для запобігання цих ризиків.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Дані про те, що підозрюваний за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні.

Таким чином, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу підозрюваного ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 березня 2022 року, якою задоволено клопотання прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури та продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 строком на 60 днів, тобто до 01 травня 2022 року включно, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4