ПОСТАНОВА

Іменем України

24 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 334/5431/15-к

провадження № 51-911км20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_23,

суддів ОСОБА_24, ОСОБА_25,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_26,

прокурора ОСОБА_27,

захисників ОСОБА_28, ОСОБА_29,

засуджених ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засуджених ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2021 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 28 грудня 2021 року щодо

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), раніше судимого, а саме: Вільнянським районним судом Запорізької області 6 вересня

2010 року за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК)до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі статей 75, 76 КК звільненого від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки; Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя 23 березня 2011 року за ч. 2 ст. 186 та ч. 2 ст. 296 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 71 цього Кодексу засуджено до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки

1 місяць; звільненого умовно-достроково 17 грудня 2012 року з невідбутою частиною покарання 11 місяців 18 днів, та

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, жителя АДРЕСА_2 ), раніше судимого, а саме: Хортицьким районним судом м. Запоріжжя; 27 липня 2009 року за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік; цим же судом 1 грудня 2010 року за ч. 2 ст. 185 КК із застосуваннями ст. 71 зазначеного Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців; Ленінським районним судом

м. Запоріжжя 15 вересня 2011 року за ч. 2 ст. 286 КК із застосуваннями ст. 71 зазначеного Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, звільненого умовно-достроково 14 листопада 2012 року з невідбутою частиною покарання 1 рік 8 місяців 23 дні,

засуджених за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 6 та 12 ч. 2 ст. 115; ч. 3 ст. 289; ч. 2 ст. 189; ч. 1 ст. 263 КК.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2021 року

ОСОБА_2 і ОСОБА_1 засуджено кожного: за пунктами 6 та 12 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке належить їм на праві власності; за ч. 3 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього майна, яке належить їм на праві власності; за ч. 2 ст. 189 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років; за ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

З урахуванням положень ст. 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке належить їм на праві власності.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Запорізький апеляційний суд ухвалою від 28 грудня 2021 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишив без змін.

За вироком місцевого суду ОСОБА_2 і ОСОБА_1 визнано винуватими й засуджено за те, що вони на початку березня 2015 року вступили між собою в злочинний зговір, спрямований на умисне вбивство ОСОБА_3 і заволодіння його транспортним засобом та коштами.

7 березня 2015 року приблизно о 18:30 ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , готуючись до вбивства ОСОБА_3 , прибули до гаража № НОМЕР_1 секції № НОМЕР_2 гаражного кооперативу «Верхня Хортиця», розташованого на вул. Істоміна, 21-А в м. Запоріжжі.

ОСОБА_1 дістав з приміщення вказаного гаража вогнепальну зброю - пістолет із пристроєм безполуменевої безшумної стрільби та сім патронів і передав їх

ОСОБА_2 для використання як знаряддя вбивства ОСОБА_3 .

Виконуючи спільний злочинний задум, приблизно о 20:15 ОСОБА_1 по мобільному телефону НОМЕР_3 зателефонував на мобільний телефон ОСОБА_3

НОМЕР_4 та запросив його до себе в гараж, розташований за вказаною адресою.

Приблизно о 21:00 ОСОБА_3 , не передбачаючи небезпеки, на власному автомобілі марки ВАЗ 21124, реєстраційний номер НОМЕР_5 , приїхав до гаража, де його зустріли ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . Після нетривалої розмови усі троє вирішили роз`їхатися за місцями свого проживання. При цьому ОСОБА_1 , діючи відповідно до заздалегідь розробленого з ОСОБА_2 плану вбивства, попросив

ОСОБА_3 дозволу на керування його автомобілем шляхом додому. Отримавши дозвіл, ОСОБА_1 сів за кермо автомобіля, ОСОБА_3 пересів на переднє пасажирське сидіння, а ОСОБА_2 сів позаду нього на задньому пасажирському сидінні.

Приблизно о 21:20 під час руху автомобіля по території вказаного гаражного кооперативу, ОСОБА_2 діючи узгоджено відповідно до попередніх домовленостей із ОСОБА_1 , на ґрунті спонукань до наживи, з метою вбивства здійснив два постріли з пістолета в потиличну частину голови ОСОБА_3 через підголівник переднього сидіння, чим спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді двох проникаючих наскрізних вогнепальних кульових поранень голови з відкритими переломами кісток зводу та основи черепа, пошкоджень по ходу ранових каналів оболонок і речовин головного мозку, розлитого крововиливу під м`які мозкові оболонки з крововиливами в м`які покрови голови в ділянці ран, із синцями в орбітальних ділянках, які згідно з висновком експерта від 19 березня

2015 року № 967 належать до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя та від яких на місці події настала смерть потерпілого.

Після цього ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , маючи намір приховати скоєний злочин, перевезли труп ОСОБА_3 на вищевказаному автомобілі до раніше зазначеного гаража, замотали його в брезент і скинули до підвалу, а потім помістили до викопаної ними ж ями і засипали ґрунтом.

Крім того, 7 березня 2015 року приблизно о 21:30 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , вчинивши вбивство ОСОБА_3 , тим самим усунули перешкоди до подальшого втілення в дію свого злочинного задуму, спрямованого на незаконне заволодіння транспортним засобом потерпілого - автомобілем ВАЗ 21124, реєстраційний номер НОМЕР_5 .

Зокрема, вони розуміли, що наявна на ім`я останнього довіреність від 17 січня

2015 року № 53 на право розпоряджатися вказаним автомобілем не давала їм змоги і можливості розпорядитися транспортним засобом на власний розсуд, оскільки цьому заважав ОСОБА_3 , який фактично був власником цього автомобіля й користувався ним. Після вбивства ОСОБА_3 , отримавши вільний доступ на розпорядження автомобілем, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , перебуваючи на території гаражного кооперативу «Верхня Хортиця», перегнали автомобіль у гараж № НОМЕР_1 секції № 2, щоб згодом розпорядитися ним на власний розсуд.

У результаті цього, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 своїми узгодженими і заздалегідь спланованими діями незаконно, повторно, із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілого, заволоділи транспортним засобом ОСОБА_3 - автомобілем ВАЗ 21124, реєстраційний номер НОМЕР_5 , вартістю

94 335,64 грн.

Крім того, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , вчинивши вбивство ОСОБА_3 і приховавши сліди злочину, розуміли, що його мати ОСОБА_4 перебувала у стресовому стані через зникнення сина, тому вирішили скористатися такою ситуацію з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна зокрема, вони запланували висловити незаконну вимогу ОСОБА_4 заплатити їм 30 000 дол. США, погрожуючи у разі відмови вбити сина та її.

При цьому, втілюючи в дію спільний злочинний задум, спрямований на заволодіння коштами ОСОБА_4 , у період часу з 9 по 18 березня 2015 року ОСОБА_2 , діючи повторно, за попередньою змовою з ОСОБА_1 знаходячись на території міста Запоріжжя, використовуючи свій мобільний телефон «Nokia» (ІМЕІ1 НОМЕР_6 , ІМЕІ2 НОМЕР_7 ) і заздалегідь придбані абонентські картки операторів мобільного зв`язку НОМЕР_8 , НОМЕР_9 та

НОМЕР_10 , надіслав три повідомлення та здійснив один телефонний дзвінок на мобільний номер НОМЕР_11 , що належить ОСОБА_4 , висловлюючи вимогу передати їм 30 000 дол. США за повернення ОСОБА_3 та погрожуючи в разі відмови вбити сина та її.

Розуміючи, що із ОСОБА_3 щось трапилося і йому загрожує небезпека,

ОСОБА_4 реально сприймала можливість втілення в життя висловлених погроз в разі відмови сплатити кошти.

У результаті ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , діючи узгоджено і виконуючи заздалегідь сплановані дії, висловили ОСОБА_4 незаконну вимогу передати їм 30 000 дол. США, що згідно з курсом НБУ станом на 14 березня 2015 року становили 648 481,77 грн, з погрозою вбивства її та ОСОБА_3 в разі невиконання зазначеної вимоги, чим викликали в потерпілої переконання про реальність та дійсність реалізації висловлених погроз.

Крім того, приблизно у вересні 2014 року ОСОБА_1 , маючи умисел на незаконне придбання, носіння, зберігання та передачу вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу, за невстановлених обставин, у невстановленої особи незаконно придбав пістолет та вісім патронів до нього, які згідно з висновком експерта від

21 травня 2015 року№ 303-ЗT є вогнепальною зброєю - переробленим пістолетом калібру 9 мм (переробка полягала в установці саморобним способом ствола під патрон 9x18 мм із приєднувальною різьбою М10 на травматичний пістолет ПМР), та боєприпасами - патронами калібру 9x19 мм, а також пристрій безполуменевої безшумної стрільби. Указаний пістолет і патрони ОСОБА_1 надалі незаконно переніс до орендованого ним гаража № НОМЕР_1 секції № НОМЕР_2 гаражного кооперативу «Верхня Хортиця», розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Істоміна, 21-А, де незаконно зберігав до 19:20 7 березня 2015 року без передбаченого законом дозволу.

7 березня 2015 року приблизно о 19:20 ОСОБА_1 , перебуваючи разом із ОСОБА_2 у приміщенні свого орендованого гаража № НОМЕР_1 секції № НОМЕР_2 гаражного кооперативу «Верхня Хортиця», незаконно, без передбаченого законом дозволу передав указаний пістолет з сімома патронами та пристроєм безполуменевої стрільби ОСОБА_2 для використання як знаряддя вбивства ОСОБА_3 .

Далі цього ж дня приблизно о 21:30 ОСОБА_2 , після вчинення умисного вбивства ОСОБА_3 передав пістолет із п`ятьма патронами ОСОБА_1 , який продовжив незаконно зберігати вогнепальну зброю та боєприпаси в гаражі до

18 березня 2015 року, тобто до того часу, коли зброя і боєприпаси були виявлені й вилучені працівниками поліції.

Дії ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які виразилися в умисному вбивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, вчиненому з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб; незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з насильством, небезпечним для життя та здоров`я потерпілого; вимаганні передачі чужого майна з погрозою насильства над потерпілим чи його близькими родичами (вимагання), вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, із погрозою вбивства та в носінні, зберіганні, придбанні й передачі вогнепальної зброї і бойових припасів без передбаченого законом дозволу, кваліфіковано за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 6 та 12 ч. 2 ст. 115; ч. 3 ст. 289; ч. 2 ст. 189; ч. 1 ст. 263 КК.

Вимоги та доводи, викладені в касаційних скаргах із доповненнями

У касаційній скарзі з доповненнями засуджений ОСОБА_1 , указуючи на істотні порушення норм кримінального процесуального закону, порушення права на захист та, що висновок про його винуватість ґрунтується на недопустимих доказах, просить рішення судів скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Стверджує, що йому та його захиснику прокурор не роз`яснив про можливість розгляду справи судом присяжних відповідно до вимог ст. 384 Кримінального процесуального кодексу України (далі ? КПК). Після перерозподілу справи на суддю ОСОБА_30 і початку розгляду справи спочатку, ця суддя також не виконала приписи ст. 384 КПК. Зазначає про відсутність аудіозапису судового засідання від 12 грудня 2018 року, під час якого було розглянуто його клопотання про слухання справи судом присяжних. Крім цього, вказує, що суд першої інстанції не допитав експерта ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_6 , а апеляційний суд ці факти проігнорував. Також засуджений скаржиться на невиконання вимог ст. 290 КПК, оскільки він не був ознайомлений із речовими доказами у кримінальному провадженні. Крім цього, на думку засудженого, обшук у автомобілі ВАЗ, який був у гаражі, проведено з порушенням вимог КПК, а саме проведення його без дозволу власника та без рішення слідчого судді, а вилучені речі не можуть бути доказами. Звертає увагу на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та неповноту судового розгляду. Вважає, що з матеріалів справи незрозуміло, де взявся труп потерпілого, і апеляційний суд цьому факту не надав оцінки. Також, на думку засудженого, могло мати місце втручання в автоматизований розподіл справи в апеляційному суді. Скаржник вказує на незаконні методи досудового розслідування його під час досудового розслідування. Крім цього, зазначає, що кваліфікація його дій за ч. 3 ст. 289 КК не відповідає обставинам справи та не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду. Стверджує про помилковість висновків судів першої і апеляційної інстанцій щодо його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи. Покликається на те, що під час судового засідання 26 жовтня 2020 року в ході дослідження транспортного засобу не відбувалося технічного фіксування дослідження.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_2 просить скасувати вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2021 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 28 грудня 2021 року у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і права засудженого на захист, невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та недопустимістю доказів. Зазначає, що суд першої інстанції не допитав свідка ОСОБА_7 , а орган досудового розслідування не виконав вимог ст. 290 КПК, у результаті чого він не був ознайомлений із доказами у кримінальному провадженні. Також, на переконання засудженого, могло мати місце втручання в автоматизований розподіл справи в апеляційному суді. Крім цього, покликається на те, що з 18 березня (після затримання) до 21 березня 2015 року йому не було призначено захисника, чим порушено право на захист. Крім цього, не був присутній захисник і під час обшуку його житла 18 березня 2015 року, тому всі докази, зібрані до 21 березня 2015 року, є недопустимими. Стверджує, що йому всупереч вимогам законодавства не було роз`яснено про можливість розгляду справи судом присяжних.

Крім цього, засуджені ставлять інші вимоги, що стосуються фактичних обставин кримінального правопорушення.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні захисники і засуджені просили касаційні скарги задовольнити, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Прокурор заперечувала проти задоволення касаційної скарги та просила залишити судові рішення без зміни.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, доводи захисників, засуджених та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи, наведені в касаційних скаргах та доповненнях до них, колегія суддів уважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню у зв`язку з таким.

Відповідно до ст. 438 КПКпідставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

За змістом ст. 438 вказаного Кодексу при здійсненні касаційного провадження Суд не вправі скасувати оскаржені рішення через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, а виходить з обставин, установлених судами попередніх інстанцій.

У касаційних скаргах сторона захисту заперечує повноту судового розгляду, правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, достовірність окремих доказів та показань свідків. Розгляд цих питань з урахуванням положень ст. 433 КПК до повноважень Верховного Суду законом не віднесено, а тому вони не підлягають перевірці, оскільки не є предметом касаційного розгляду.

Статтею 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

За змістом ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог

ст. 94 КПК; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Натомість зазначені засудженими доводи були перевірені судами першої та апеляційної інстанцій, які надали їм оцінку в сукупності з іншими доказами.

У свою чергу положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінка доказів згідно зі ст. 94 КПК є виключною компетенцією суду, який постановив вирок, і ці вимоги закону судом першої інстанції дотримано в повному обсязі.

Дії ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які виразилися в умисному вбивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, вчиненому з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб; незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з насильством, небезпечним для життя та здоров`я потерпілого; вимаганні передачі чужого майна з погрозою насильства над потерпілим чи його близькими родичами (вимагання), вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, із погрозою вбивства та в носінні, зберіганні, придбанні й передачі вогнепальної зброї і бойових припасів без передбаченого законом дозволу, кваліфіковано за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 6 та 12 ч. 2 ст. 115; ч. 3 ст. 289; ч. 2 ст. 189; ч. 1 ст. 263 КК.

Свій висновок щодо доведеності винуватості ОСОБА_2 і ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень суд першої інстанції належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які були оцінені відповідно до закону і в сукупності правильно визнані судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку. Вирок відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Місцевий суд свій висновок зробив на підставі аналізу показань засуджених у сукупності і взаємозв`язку з іншими доказами у справі, у тому числі з даними, отриманими в ході слідчих експериментів за участю засуджених; показань потерпілої ОСОБА_4 , яка пояснила, що ОСОБА_1 після звільнення з місць позбавлення волі придбав собі пістолет, з якого разом із її сином ходив стріляти, син продав свій автомобіль, а придбав дешевший і тимчасово оформив його на ОСОБА_1 , оскільки на себе не міг оформити. Указала, що ввечері 7 березня 2015 року приблизно о 20:15 ОСОБА_1 зателефонував синові і попросив зустрітися, син погодився і на належному йому автомобілі поїхав на зустріч, сказав що через пів години повернеться, однак не повернувся і на дзвінки не відповідав. ОСОБА_1 в телефонній розмові повідомив їй, що син привіз його додому і поїхав до себе. Також потерпіла зазначила про те, що 9 та 14 березня 2015 року їй надходили повідомлення з погрозами і вимаганням коштів; свідка ОСОБА_8 , який пояснив, що здавав в оренду гараж у гаражному кооперативі «Верхня Хортиця» засудженому ОСОБА_1 . Крім цього, зазначив, що у працівників поліції було рішення суду про обшук гаража, він передав їм запасні ключі від нього. Гараж відкрили у присутності багатьох людей, там стояв автомобіль, (у ньому лежали пістолет та інші речі), на лобовому склі був кульовий отвір, у підвалі знайшли труп молодого чоловіка, зв`язаний і загорнутий у брезент. Через деякий час він знову надавав доступ до гаража, оскільки туди привозили засуджених, ті пояснювали і показували як убили хлопця, як закопали його в підвалі гаража, куди викинули підголівник з автомобіля, та інше; свідка ОСОБА_9 , яка пояснила, що була понятою в ході слідчих дій, перед їх початком усім учасникам було роз`яснено їх права та під час дій були присутні захисники і здійснювалась відеозйомка. Зазначила, що засуджені добровільно, без підказок та у присутності захисників детально розповідали про вбивство потерпілого, переміщення трупа і автомобіля, вказали на конкретний гараж та місце куди викинули речі; свідка ОСОБА_10 , який пояснив, що був другом і колегою загиблого ОСОБА_3 , знав, що останній продав свій автомобіль і придбав дешевший, який оформив через довіреність на ОСОБА_1 , оскільки в нього був недійсний паспорт, а пізніше мав намір переоформити автомобіль на себе. Зазначив, що під час пошуку загиблого ОСОБА_1 поводився підозріло, оскільки він говорив про очевидно неправдиві речі, потім відмовлявся від своїх слів, дуже нервував і говорив неправду, коли його запитали про пістолет, який він купив і з якого вони ходили стріляти, цікавився, чи може поліція визначити людину за номером телефону; свідка ОСОБА_11 , який суду пояснив, що давно знайомий із ОСОБА_1 та знав загиблого. Після того, як матері загиблого надійшла вимога заплатити 30 000 дол. США за повернення сина, що супроводжувалося погрозами, до нього звернувся ОСОБА_1 з проханням надати в борг ОСОБА_4 15 000 дол. США для викупу сина; свідка ОСОБА_12 , який пояснив суду, що останнім із загиблим був ОСОБА_1 , який брав участь у його пошуках, однак скоро стало зрозуміло, що він щось приховує, говорить неправду і намагається всіх заплутати, а тому вони перестали відкривати йому всі деталі; свідка ОСОБА_13 , який пояснив, що є працівником поліції та в березні 2015 року під час виконання службових обов`язків був залучений до участі у проведенні обшуку квартири, розташованої в будинку на

АДРЕСА_3 . До його завдань входило спостерігати за прилеглою до будинку територією. На його очах із другого чи третього поверха вистрибнув чоловік, приземлився на асфальт на рівні ноги і тут же впав, напевно травмував ногу. Спецпризначенці «Корд» допомогли йому піднятися із землі, потім разом з ним піднялися до квартири, з якої він вистрибнув. Його затримали, потім возили до лікарні, він під час приземлення травмував п`яту, інших ушкоджень не було. Затриманому надали медичну допомогу і відвезли до ІТТ.

Крім того, ухвалюючи рішення, суд урахував фактичні дані, які містяться:

· у протоколі, складеному за результатами проведеного на підставі ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від

18 березня 2015 року обшуку, з додатками - фототаблицею та відеозаписом, яким засвідчено проведення обшуку у приміщенні гаража № НОМЕР_1 секції 2, розташованого в гаражному кооперативі «Верхня Хортиця», у присутності понятих ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , за участю спеціалістів, члена сім`ї власника гаража ОСОБА_8 . Під час обшуку було виявлено автомобіль ВАЗ, на лобовому склі якого наявні два пошкодження, а в середині ? сліди речовини бурого кольору, у підвалі було виявлено присипаний труп. Крім цього, у автомобілі було знайдено пляшку, пістолет, кулю, гільзи;

· протоколі, яким засвідчено проведення на підставі ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня

2015 року обшуку за місцем мешкання ОСОБА_2 у присутності понятих ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , за участю власника ОСОБА_7 , у ході якого в кімнаті ОСОБА_2 виявлено посвідчення водія на ім`я ОСОБА_3 , свідоцтво про реєстрацію автомобіля ВАЗ, копію паспорта загиблого, пропуск кооперативу гаражів «Верхня Хортиця» (секція 2, гараж 12) на ім`я

ОСОБА_8 , пластикові картки від сім-карт з номерами НОМЕР_12 , НОМЕР_13 , НОМЕР_14 та інше;

· протоколі затримання ОСОБА_2 від 18 березня 2015 року, складеному о 21:20, відповідно до якого останній, ознайомившись із підставами затримання, клопотань не заявляв, зауважень і доповнень до протоколу не висловив, на підставі ч. 3 ст. 208 КПК слідчий у присутності понятих здійснив обшук затриманого, під час якого було виявлено та вилучено мобільний телефон «Nokia» з номером НОМЕР_15 й інші речі, на які у подальшому накледено арешт і визнано речовими доказами;

· протоколі, яким засвідчено проведення на підставі ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня

2015 року обшуку за місцем проживання ОСОБА_18 у присутності понятих ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , за участю власника ОСОБА_18 , яку було залучено після відкриття вхідних дверей, під час якого виявлено і вилучено ноутбук «Lenovo» з зарядним пристроєм, светр, рукавиці та предмет схожий на гільзу і кулю;

· протоколі огляду місця події від 18 березня 2015 року, відповідно до якого проведено поверхневий огляд ОСОБА_1 під час якого виявлено і вилучено телефони «Nokia» та «FLY», в`язку з двох ключів, один ? із надписом «Lada» з брелком сріблястого кольору у вигляді рамки, та інше. ОСОБА_1 зауважив, що вилучені в нього з кишені ключі від автомобіля йому не належать та були підкинуті, будь-яких інших зауважень не надійшло;

· протоколі огляду від 14 травня 2015 року та фототаблиці до нього, згідно з яким у ОСОБА_1 вилучено телефон «Nokia» ІМЕІ ? НОМЕР_16 , із сім-карткою з номером НОМЕР_17 , телефон «Fly», ІМЕІ НОМЕР_18 , із сім-карткою номером НОМЕР_3 ;

· протоколі затримання ОСОБА_1 від 18 березня 2015 року, складеному о 21:00 у службовому кабінеті УБОЗ ГУМВС України в Запорізькій області.

ОСОБА_1 , ознайомившись із підставами затримання, клопотань не заявляв, зауважень і доповнень до протоколу не висловив, на підставі ч. 3 ст. 208 КПК слідчий у присутності понятих здійснив обшук затриманого, під час якого виявив та вилучив речі;

· протоколі з фототаблицею, яким засвідчено проведення за ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2015 року обшуку за місцем мешкання ОСОБА_1 у присутності понятих ОСОБА_21 , ОСОБА_9 , за участю старшого слідчого - криміналіста ОСОБА_31, підозрюваного ОСОБА_1 , захисника ОСОБА_32, власника ОСОБА_22 . У ході обшуку виявлено та вилучено: сім-картку оператора «Київстар» НОМЕР_19 , мобільний телефон «Nokia», ІМЕІ НОМЕР_20 із сім-карткою оператора «Life» та інше;

· протоколі огляду трупа ОСОБА_3 від 19 березня 2015 року й фототаблиці до нього, згідно з якими встановлено пошкодження на тілі ОСОБА_3 та вилучено його одяг і мобільний телефон «Нокіа 110»;

· протоколах проведення слідчих експериментів із засудженими від 21 березня 2015 року, відеозаписах, фототаблиці, з яких убачається, що засуджені хоч і обмовляли один одного, але конкретно і детально демонстрували, за яких обставин було вчинено вбивство ОСОБА_3 , указували на механізм вбивства і на те, яким способом позбулися тіла потерпілого і речей з автомобіля. Чітке орієнтування ОСОБА_2 на місцевості й те, що він показав на місце, де ОСОБА_1 розбив мобільний телефон ОСОБА_3 та викинутих фрагментів нижньої частини чохла сидіння автомобіля з нашаруванням крові потерпілого. Також під час слідчої дії ОСОБА_2 зазначив, що ОСОБА_1 телефонували, на це останній відповів, що займається спортом. Така відповідь узгоджується з показаннями потерпілої і свідка.

Також суд дослідив: протокол огляду від 8 червня 2015 року СД-дисків з інформацією, отриманою під час тимчасового доступу в ТОВ «Астеліт», ПрАТ «Київстар», ПрАТ «МТС України»; інформацію надану ТОВ «Астеліт» та ПрАТ «Київстар», ПрАТ «МТС України»; довіреності посвідчені 6 січня 2014 року і 17 січня 2015 року приватним нотаріусом Криворізького нотаріального округу ОСОБА_33; відомості наданої УДМС України в Запорізькій області копії заяви про видачу паспорта громадянина України ОСОБА_3 ; довідки УДАІ ГУМВС України в Запорізькій області.

Крім цього, суд першої інстанції встановив, що винуватість засуджених об`єктивно підтверджується: фактичними даними висновку комплексної судової хімічної експертизи від 14 квітня 2015 року № 140/141, відповідно до якого на вилученому з-під заднього сидіння автомобіля ВАЗ підголівнику наявні частинки хімічних елементів, які характерні для продуктів пострілу; висновком експерта від 21 травня 2015 року № 303-ЗТ за результатами судової балістичної експертизи пістолета, відповідно до якого пістолет є вогнепальною зброєю - переробленим пістолетом з приєднувальною різьбою М10 на травматичний пістолет ПМР, номерні значення якого видалено, п`ять патронів є боєприпасами - патронами до пістолета Макарова, циліндричний металевий предмет є пристроєм безполуменевої безшумної стрільби для будь-якої зброї калібром не більше 9 мм, у якої на дуловому зрізі є приєднувальна зовнішня різьба М10 саморобного виготовлення. Експериментальним шляхом установлено можливість пострілу при складанні ПББС та магазина до пістолета. Три гільзи та дві кулі, які виявлено на місці події, стріляні з наданого на дослідження пістолета; висновком дактилоскопічної експертизи від 15 квітня 2015 року № 130, відповідно до якого слід пальця руки, вилучений під час обшуку гаража з пляшки ємкістю 0,5 л із написом «Staropramen», залишено великим пальцем правої руки ОСОБА_2 ; висновком експерта від 19 червня 2015 року № 252, згідно з яким циліндровий механізм навісного замка, вилученого в гаражі гаражного кооперативу «Верхня Хортиця», справний; висновком автотоварознавчої експертизи від 3 червня 2015 року № 125/15, відповідно до якого середня ринкова вартість транспортного засобу ВАЗ станом на 7 березня 2015 року становила 94 335,64 грн; висновками судово-імунологічних експертиз № 205, 749?751, 753, 1110, 1112 ? 1114, 1151, 1220, 1221, згідно з якими у змивах, слідах, вилучених 18 березня 2015 року під час обшуку гаража № НОМЕР_1 в секції 2 на території гаражного кооперативу, виключається походження крові від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , проте не виключається походження крові від ОСОБА_3 ; актами судово-психіатричних експертів від

20 травня 2015 року № 319 та від 25 травня 2015 року № 337, згідно з якими засуджені в період здійснення інкримінованих їм правопорушень могли усвідомлювати свої дії й керувати ним, за своїм психічним станом на час обстеження також могли усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Отже, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази в їх сукупності, суд першої інстанції дав їм оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

У вироку місцевого суду проаналізовано й оцінено всі досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності з урахуванням того, що судовий розгляд проведено згідно з приписами ч. 1 ст. 337 КПК лише в межах висунутого обвинувачення, дії

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 правильно кваліфіковано за пунктами 6 і 12 ч. 2

ст. 115; ч. 3 ст. 289; ч. 2 ст. 189; ч. 1 ст. 263 КК.

Посилання сторони захисту на те, що прокурор усупереч вимогам ст. 384 КПК не роз`яснив їм можливості розгляду справи судом присяжних, є необґрунтованими.

Так, як убачається з аудіозапису підготовчого судового засідання від 23 січня

2017 року, головуючий у справі зазначив про наявність у матеріалах провадження розписок із підписами засуджених щодо роз`яснення їм прокурором про право на розгляд кримінального провадження стосовно них судом присяжних.

При цьому, засуджені та захисники не заперечували, що після повернення обвинувального акта прокурором було усунуто допущені порушення та засудженим роз`яснено право на розгляд справи судом присяжних.

Крім того, у матеріалах справи є розписка ОСОБА_2 та його захисника про роз`яснення їм приписів ст. 384 КПК.

Також, захисник ОСОБА_1 письмово в розписці про отримання копії обвинувального акта вказала, що отримала роз`яснення про право на розгляд кримінального провадження судом присяжних.

Більш того, згідно з описом тому № 1 на аркушах справи 43, 50 містяться роз`яснення прокурора засудженим про право на розгляд кримінального провадження судом присяжних, хоча аркуш справи 43 на час касаційного розгляду відсутній, про те з огляду на викладене у колегії суддів не виникає сумнівів, що відповідна розписка ОСОБА_1 містилася в матеріалах провадження, однак була видалена за невстановлених обставин.

З урахуванням того, що засуджені та їх захисники під час судового засідання не заперечували про роз`яснення прокурором їм їхніх прав щодо розгляду кримінального провадження судом присяжних, Суд не вбачає істотних порушень вимог ч. 1 ст. 384 КПК в діях прокурора.

Також, як установлено з аудіозапису підготовчого судового засідання від 23 січня 2017 року, засуджені та їх захисники після роз`яснення прав, в тому числі права на суд присяжних, на запитання головуючого не висловили бажання, щоб судовий розгляд здійснювався судом присяжних.

Надалі у підготовчій частині судового розгляду головуючий додатково з`ясовував про право засуджених щодо розгляду справи відносно них судом присяжних, де засуджені та їх захисники повторно не висловили бажання про розгляд справи в такому порядку.

У подальшому, через тривалий час, вже під час судового розгляду, після заміни складу суду, ОСОБА_1 заявив клопотання про розгляд кримінального провадження судом присяжних, що відображено в журналі судового засідання. Суд розглянув це клопотання та відхилив з обґрунтованим посиланням на те, що згідно з ч. 2 ст. 384 КПК воно могло бути заявлене під час підготовчого судового засідання, а не на стадії судового розгляду.

Як установив Верховний Суд, на диску від 12 грудня 2018 року аудіозапис розгляду в судовому засіданні цього клопотання не відтворюється, однак з урахуванням відображення клопотання та його розгляду в журналі судового засідання та обґрунтування прийнятого рішення в ухвалі суду (т. 6 а. с. 119А), колегія суддів дійшла висновку, що вказане порушення в цьому конкретному кримінальному провадженні не є істотним. Сторона захисту не посилається, що на цьому аудіозаписі зафіксовані такі обставини, які не відображені в журналі судового засідання і в ухвалі, і що вони є настільки істотними, що вплинули на законність прийнятого рішення.

Доводи сторони захисту про невиконання вимог ст. 290 КПК є необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи містяться розписки засуджених та захисників про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження та відсутність заяв чи клопотань. Крім цього, не було заявлено клопотання про надання стороні обвинувачення для ознайомлення речових доказів, які не зберігалися в матеріалах кримінального провадження. Засуджені та захисники не були позбавлені права у разі необхідності ознайомитися з речовими доказами, що є великими за розмірами і для яких установлено особливий порядок зберігання.

Щодо оцінки допустимості протоколу обшуку від 18 березня 2015 року, який проведено у приміщенні гаража № НОМЕР_1 секції 2, розташованого в гаражному кооперативі «Верхня Хортиця» у м. Запоріжжі (вул. Істоміна, 21-А), то колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій.

Так, володілець гаража, на виконання ухвали суду про його обшук, відкрив його працівникам поліції, там стояв автомобіль ВАЗ, його двері були відчинені, під час огляду транспортного засобу було виявлено нашарування бурого кольору, гільзи від вогнепальної зброї, пістолет. Капот автомобіля був у положенні відчинено. Скло та салон мали нашарування речовини бурого кольору у вигляді крапель, яка за висновками експертів є кров`ю загиблого ОСОБА_3 .

Тому істотних порушень вимог КПК під час обшуку гаража й огляду автомобіля Верховний Суд не вбачає.

Доводи сторони захисту про те, що є незрозумілим яким чином було виявлено труп загиблого на місці проведення обшуку, є необґрунтованими, оскільки апеляційний суд дав змістовну відповідь на зазначене посилання, указавши обставини виявлення трупа під час обшуку в підвальному приміщенні, і ці обставини вказано у протоколі обшуку і сумнівів у колегії суддів вони не викликають.

Крім цього, не заслуговують на увагу доводи про те, що могло мати місце втручання в автоматизований розподіл справи в апеляційному суді. Так, у матеріалах кримінального провадження є протокол автоматичного розподілу, відповідно до якого 13 грудня 2021 року визначено колегію суддів. Посилання сторони захисту на лист апеляційного суду з відображенням початку і кінця автоматизованого розподілу провадження не ставить під сумнів вказаний факт, оскільки з нього очевидно вбачається допущена технічна помилка у відображенні часу закінчення розподілу.

Невмотивованими є доводи засудженого ОСОБА_1 про незаконні методи досудового розслідування, оскільки вони були предметом перевірки правоохоронних органів та судів. Крім цього, як установили суди, за заявою ОСОБА_1 було внесено відомості до ЄРДР щодо ймовірного вчинення працівниками поліції злочину за ч. 2

ст. 365 КК за № 0000194. За результатами проведеного досудового розслідування постановою від 28 жовтня 2015 року кримінальне провадження було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Ця постанова про закриття кримінального провадження заявником чи захисником не була оскаржена.

Не є прийнятними і доводи про те, що кваліфікація дій ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 289 КК не відповідає обставинам справи, оскільки районний суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтував та мотивував своє рішення про вчинення засудженими злочину, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК, указавши, що засуджені, маючи попередньо розроблений план, прийняли злочинне рішення, яке переважало над усвідомленням обов`язків, і, маючи внутрішнє спонукання на заволодіння автомобілем потерпілого, здійснили вбивство ОСОБА_3 і отримали можливість на власний розсуд користуватися його транспортним засобом. Додатковим підтвердженням указаного є те, що засуджені після вбивства перегнали автомобіль у гараж, орендований ОСОБА_1 , забрали документи на автомобіль, зняли державні номери, тобто мали реальну можливість розпоряджатися майном убитого.

Також не є прийнятними доводи про те, що кваліфікація дій засуджених за ч. 2

ст. 189 КК не відповідає обставинам справи, оскільки районний суд, із яким погодився суд апеляційної інстанції, указав, що ОСОБА_1 , який був другом родини загиблого, мав інформацію про їхні справи, передав ОСОБА_2 номер мобільного телефону потерпілої ОСОБА_4 та інформацію про родину для здійснення погроз і вимагання грошових коштів у матері за повернення її сина, який на той час уже був убитий, таким чином вони продовжили злочинну діяльність, переслідуючи корисливу мету, тривалий час вимагали у ОСОБА_4 гроші за повернення додому вбитого ними сина потерпілої та погрожували їй.

Посилання засуджених на те, що їх не було забезпечено захисниками, не відповідають дійсності, адже відповідно до вимог ч. 4 ст. 213 КПК після затримання засуджених про це був повідомлений центр надання вторинної правової допомоги і їм були призначені захисники.

Так, за матеріалами кримінального провадження, кожному з них у день затримання був призначений захисник. Відповідно до доручення центру надання вторинної правової допомоги ОСОБА_1 було призначено адвоката ОСОБА_34, а

ОСОБА_2 ? адвоката ОСОБА_35, які здійснювали їх захист з дня затримання.

Щодо посилань ОСОБА_2 на відсутність захисника під час проведення обшуку за місцем його проживання, колегія суддів зазначає, що, оскільки вказана слідча дія проведена без засудженого, то участь його захисника не була обов`язковою.

Відсутність технічної фіксації огляду судом транспортного засобу поза межами зали суду не впливає на законність прийнятого рішення.

Фактичні дані цієї дії зафіксовано в журналі судового засідання. Засуджені не посилалися, що обставини, які були встановлені під час огляду автомобіля, який вже був відремонтований, містять таку інформацію, яка впливає на законність прийнятих рішень.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, засуджені вказували про необхідність допиту свідків захисту, їх клопотання були задоволені судом та роз`яснено, що сторони забезпечують явку свідків самостійно. Крім цього згідно з матеріалами засуджені не звертались до суду з клопотанням про допомогу у забезпеченні явки свідків, а в апеляційних скаргах хоч і містились покликання про недопит свідків, однак клопотань про забезпечення їх явки в суд апеляційної інстанції не було.

Крім цього, як вбачається з звукозапису судових засідань у суді апеляційної інстанції сторона захисту, вказуючи на неповноту судового розгляду, не заявляла жодних клопотань під час апеляційного розгляду, в тому числі щодо допиту додаткових осіб.

З приводу призначеного засудженим покарання колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Підставами для судового розсуду в ході призначення покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, під час врахування пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначення «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК, тощо; індивідуалізація покарання ? конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

Ухвалюючи вирок, суд першої інстанції також навів відповідні мотиви на обґрунтування свого висновку про необхідність призначення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке належить їм на праві власності.

Згідно з ч. 1 ст. 64 КК довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Як видно з вироку суду першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , суд установив обставини, які підлягають урахуванню на виконання приписів ст. 65 КК. Так, суд зазначив, що бере до уваги ступінь тяжкості вчинених злочинів, відомості щодо особи засуджених, які, будучи раніше неодноразово судимими, на шлях виправлення не стали та вчинили нові умисні злочини, наявність непогашених судимостей, ставлення їх до скоєного злочину, що вказує на нехтування ними цінностями людського життя, відсутність критичної оцінки вчиненого ними злочину, їх подальшу поведінку, яка свідчить про те, що вони становлять особливу небезпеку для суспільства та відсутність обставин, що обтяжують чи пом`якшують покарання.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що лише виняткова міра покарання у виді довічного позбавлення волі відповідатиме меті, визначеній

у ст. 50 КК, оскільки виправлення винуватих під час застосування навіть максимальної межі строкового покарання не можливе через їх суспільну небезпечність як осіб, які без жалю та вагань позбавили життя іншу особу, не забезпечить виконання завдань кримінального судочинства, не слугуватиме цілям його застосування і не відповідатиме вимогам справедливості щодо застосування покарання встановленим ст. 2 КПК.

Отже, застосування до ОСОБА_2 і ОСОБА_1 довічного позбавлення волі належним чином мотивовано у вироку суду з посиланням на встановлені обставини вчиненого злочину і дані, які характеризують засуджених.

На думку Суду, покарання, обране ОСОБА_2 та ОСОБА_1 судом першої інстанції, відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення засуджених і попередження вчинення ними нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, що є підставами для безумовного скасування судових рішень, суд касаційної інстанції не встановив.

Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2021 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 28 грудня 2021 року щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційні скарги засуджених ? без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_23 ОСОБА_24 ОСОБА_25