КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Провадження 11-кп/824/1970/2022 Категорія ч. 2 ст. 286 КК України
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2022 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3
ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференцзв`язку з Миронівським районним судом Київської області матеріали кримінального провадження № 0005274, внесеного до ЄРДР 31 грудня 2020 року по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за апеляційними скаргами заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_7 , прокурора Голосіївської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 14 січня 2022 року, яким
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Луганськ, громадянин України, офіційно не працевлаштований, у розлученні, з вищою освітою, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки, без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України:
- протягом іспитового строку не виїжджати за межі України без дозволу уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган про зміну місця проживання, роботи.
за участю сторін апеляційного провадження:
прокурора ОСОБА_9
захисника ОСОБА_10
обвинуваченого ОСОБА_6
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим в тому, що 30 грудня 2020 року о 08.55 год. керував технічно справним автомобілем марки «Ford Sierra» державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю приблизно 50 км/ год., по вологому чистому асфальтобетонному дорожньому покриттю крайньої лівої смуги проїзної частини вул. Столичне шосе зі сторони міста Обухів у напрямку вул. Заболотного у місті Києві. Наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу типу «зебра», який розташований поблизу будинку № 45 по вул. Столичне шосе та позначений відповідною дорожньою розміткою та знаками 5.35.1, 5.35.2 ПДР України, діючи з необережності, порушив вимоги пунктів 12.1, 13.1 ПДР України, а саме: не врахував зміну дорожньої обстановки, не вірно обрав безпечну швидкість руху та безпечну дистанцію, в результаті чого здійснив наїзд на задню частину автомобіля «Mercedes-Benz G-500» державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_11 , який, відповідно до вимог п. 18.1 ПДР України, надавав перевагу русі пішоходу, що перетинав проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «Ford Sierra» державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала тілесне ушкодження у виді закритої травми правого передпліччя: уламковий перелом дистального епіметафіза правої променевої кістки (без зміщення уламків), який висновком експерта визнаний тілесним ушкодженням середнього ступеню тяжкості.
Порушення ОСОБА_6 вимог пунктів 12.1, 13.1 ПДР України знаходиться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і її наслідками у вигляді тілесних ушкоджень, отриманих потерпілою, та механічних пошкоджень транспортних засобів.

Цим же вироком вирішено питання цивільного позову, процесуальних витрат та речових доказів.

Не погоджуючись з вироком суду, заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати, призначити новий розгляд в суді першої інстанції, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості,
Посилаючись на положення ч. 3 ст. 349, 370, 413 КПК України, правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 22 березня 2018 року справа № 521/11693/16-к, роз`яснення, які містяться в п. п. 2, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення кримінального покарання», позицію Верховного Суду України, викладену у постанові Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», практику Європейського суду з прав людини, вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що при ухваленні вироку суд першої інстанції проігнорував вимоги ст. 349 КПК України та істотно порушив вимоги цього кримінального процесуального закону, що перешкодило ухваленню законного рішення у справі. Так, апелянт зазначає про те, що обвинувачений вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав, однак цивільний позов, заявлений потерпілою, визнав частково, а, відтак, на думку апелянта, суд не міг проводити судовий розгляд у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.
Окрім того, як зазначено в апеляційній скарзі, судом у вироку зазначено, що до ОСОБА_6 можливо не застосовувати додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами відповідно до ст. 77 КК України, оскільки це є єдиним можливим джерелом доходу згідно з показаннями обвинуваченого, але обвинуваченим не надано жодного доказу, що він за допомогою транспортного засобу заробляє собі на життя та це є єдиним джерелом доходом для нього.
Також, на переконання прокурора, всупереч вимогам ст. 75, 76 КК України місцевий суд помилково не поклав на обвинуваченого обов`язок періодично з`являтися для реєстрації до органу пробації.
Окрім того, як зазначає апелянт, місцевий суд безпідставно не призначив ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Зокрема, на переконання апелянта, посилання суду на те, що при обранні покарання ОСОБА_6 суд врахував тяжкість вчиненого правопорушення, особу винного, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, відсутність обставин, що обтяжують його покарання, є необґрунтованими підставами для збереження за винним права особисто керувати транспортними засобами. Саме особисте керування транспортним засобом, у сукупності з неуважністю обвинуваченої на дорозі, зумовили вчинення інкримінованого кримінального правопорушення. Транспортний засіб є джерелом підвищеної небезпеки, що вимагає від водіїв більшої концентрації та уважності на дорозі. Проте, відповідно до викладених у вироку фактичних обставин, неуважна поведінка ОСОБА_6 на дорозі призвела до суспільно-небезпечних наслідків у вигляді завдання потерпілій тілесних ушкоджень.
В апеляційній скарзі зазначено про те, що всупереч вимог закону, місцевий суд не застосував до обвинуваченого додаткове покарання у виді позбавлення спеціального права, оскільки ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення під час правомірного керування транспортним засобом, маючи відповідний дозвіл на керування джерелом підвищеної небезпеки, належним чином не зміг забезпечити безпеку оточуючих, що призвело до шкідливих наслідків, а за таких обставин подальше особисте керування обвинуваченим транспортним засобом несе істотну суспільну небезпеку для оточуючих, ризик вчинення нових кримінальних правопорушень у сфері експлуатації транспортних засобів.
Акцентується увага в апеляційній скарзі й на те, що серед матеріалів кримінального провадження немає жодних відомостей, що вказують на необхідність збереження за обвинуваченою спеціального права. Під час судового розгляду не досліджувалися будь-які докази, що вказують, що призначення необхідного додаткового покарання буде надмірним тягарем для обвинуваченого. Збереження комфорту обвинуваченого під час пересування у просторі не є метою кримінального провадження. Водночас, позбавлення права керувати транспортними засобами забезпечить досягнення цілей, визначених у ст. 65 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор Голосіївської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_13 , не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та юридичну кваліфікацію діяння, вважає вирок суду незаконним в частині призначеного судом покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, і в цій частині просить вирок суду від 14 січня 2022 року скасувати, призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, звільнити обвинуваченого від відбування покарання з застосуванням ст. 75 КК України з іспитовим строком на 2 роки, покласти на ОСОБА_6 обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, а саме - протягом іспитового строку не виїжджати за межі України без дозволу уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти зазначений орган про зміну місця проживання, роботи. В іншій частині вирок суду залишити без змін.
З посиланням на п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», ст. ст. 50, 65, 69 КК України, санкцію ч. 1ст. 286 КК України, відповідно до внесених змін до законодавства, які вступили в законну силу 1 липня 2020 року, яка не передбачає альтернативу при призначенні додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, прокурор зазначає про те, що місцевий суд, обґрунтовуючи своє рішення при призначенні ОСОБА_6 основного покарання без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, послався на вимоги ст. 77 КК України, при цьому врахував показання обвинуваченого, що керування транспортним засобом є єдиним можливим джерелом його доходу. При цьому суд зауважив, що за умови пред`явлення до обвинуваченого вимог про відшкодування матеріальної шкоди не застосування додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами також буде відповідати вимогам потерпілої, але вказані обставини характеризують лише особу обвинуваченого і не можуть слугувати обставинами для звільнення його від застосування стосовно нього додаткового покарання у виді позбавлення керувати транспортними засобами.
Окрім того, на думку прокурора, судом суб`єктивно надано оцінку показанням обвинуваченого про те, що керування транспортним засобом є єдиним джерелом його доходу, оскільки будь-якого підтвердження його працевлаштування та отримання доходу саме шляхом керування транспортними засобами суду надано не було.

В запереченнях на апеляційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_7 захисник ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_6 просить вирок суду щодо ОСОБА_6 залишити без змін, оскільки апелянтом не наведено у відповідності до положень ч. 2 ст. 412 КПК України підстав для скасування вироку суду та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Вважає вирок суду законним та обґрунтованим.

Потерпіла та представник цивільного позивача, належним чином повідомлені про день та час апеляційного розгляду, до суду не з`явились.
Потерпіла у телефонній розмові повідомила про те, що на даний час перебуває у Польщі. вказала про можливість проведення апеляційного розгляду за її відсутності.
Від представник цивільного позивача будь-яких заяв та клопотань не надходило.
Враховуючи позицію учасників апеляційного розгляду, які вважали можливим проведення апеляційного розгляду за відсутності вказаних осіб, колегія суддів, зважаючи на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, доходить висновку про проведення апеляційного розгляду за відсутності потерпілої та представника цивільного позивача.

Заслухавши доповідь судді,
- прокурора, який підтримав апеляційні скарги частково, вказавши, що відсутні підстави, передбачені ст. 412 КПК України, для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, оскільки судом не порушені вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України, разом з тим є підстави для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання та постановлення судом апеляційної інстанції в цій частині свого вироку, з призначенням обвинуваченому покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки та звільненням обвинуваченого від відбування саме основного покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком на 2 роки, з покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України,
- захисника, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, вважаючи вирок суду законним та обґрунтованим, а також в частині застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України покладався на розсуд суду, зазначивши про те, що на даний час відносно ОСОБА_6 вирішується питання мобілізації ;
- обвинуваченого, який заперечуючи проти задоволення апеляційних скарг, вказав про те, що за станом здоров`я він не може працювати на іншій роботі, а також автомобіль йому потрібен для поїздок у лікарню;
- дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження та журналу судового засідання, фактичні обставини кримінального правопорушення ніким не оспорювалися і докази відносно них, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувалися.
Будь-яких порушень положень ч. 3 ст. 349 КПК України під час судового розгляду в суді першої інстанції колегією суддів не встановлено.
Часткове визнання обвинуваченим заявленого цивільного позову, з урахуванням того, що судом досліджувались надані потерпілою та цивільним позивачем докази на підтвердження позовних вимог, не є підставою, яка свідчить про оспорювання обвинуваченим або будь-яким з учасників судового розгляду фактичних обставин кримінального правопорушення: часу, місця, способу, наслідків та інших обставин кримінального правопорушення, а, відтак, доводи прокурора ОСОБА_7 про порушення судом першої інстанції вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, є необґрунтованими.

Висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин, які не оспорюються і в апеляційних скаргах, згідно з положеннями ч. 2 ст. 394 КПК України, перевірці апеляційним судом не підлягають.

Дії обвинуваченого за визнаних судом першої інстанції встановленими фактичні обставини кримінального правопорушення правильно кваліфіковані за ч. 1 ст.286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення при обставинах, встановлених судом, та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 286 КК України в апеляційних скаргах не оспорюються.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг прокурорів щодо неправильного застосування судом першої інстанції Закону України про кримінальну відповідальність та м`якості призначеного обвинуваченому покарання, яке, на думку прокурорів, не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, колегія суддів доходить такого висновку.

Згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

У відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених ст.. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначаючи вид та розмір покарання ОСОБА_6 суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином; данні про особу обвинуваченого, згідно з якими ОСОБА_6 раніше не судимий, під наркологічним чи психіатричним наглядом не перебуває, офіційно не працевлаштований, є внутрішньо-переміщеною особою, має постійне місце проживання, за яким характеризується посередньо. При цьому суд врахував відсутність доказів на підтвердження того, що обвинувачений має на утримані неповнолітню дитину та не позбавлений щодо неї батьківських прав, відсутність обставин, що пом`якшують та/або обтяжують покарання ОСОБА_6 , та дійшов висновку про призначення ОСОБА_6 покарання у виді 2 років обмеження волі. Врахувавши дані про особу обвинуваченого, які в цілому є позитивними, відсутність обставин, що пом`якшують та/або обтяжують покарання, вчинення злочину ненавмисно, не у стані алкогольного чи іншого сп`яніння, суд дійшов висновку про звільнення ОСОБА_6 на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з покладенням на нього ряду обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

В частині призначення основного покарання обвинуваченому у виді 2 років обмеження волі та звільнення його від покарання на підставі ст. 75 КК України в апеляційних скаргах та під час апеляційного розгляду не заперечується жодним з учасників кримінального провадження.
Одночасно суд дійшов висновку про не призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, з посиланням на ст. 77 КК України, врахувавши показання обвинуваченого, що керування автомобілем є єдиним можливим джерелом доходу, що підтверджується даними його водійського посвідчення, відповідно до якого він має водійські права категорії В, В1, С, С1, СЕ, а також тих обставин, що за умови пред`явлення до обвинуваченого вимог про відшкодування матеріальної шкоди, не застосування додаткового покарання також буде відповідати інтересам потерпілих. Окрім того, судом враховані данні консультативного висновку №63772 від 13 квітня 2021 року, в якій зазначено про відповідні хвороби, які має ОСОБА_6 .
Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Так, санкцією ч. 1 ст. 286 КК України передбачене покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років, тобто, призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України (в редакції Закону України від 22 листопада 2018 року), є обов`язковим, а тому, не призначивши додаткове покарання обвинуваченому, суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, на що обґрунтовано посилались прокурори в апеляційних скаргах.

Посилання суду першої інстанції при незастосуванні додаткового покарання до обвинуваченого на положення ст. 77 КК України не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки непризначення додаткового покарання за ч. 1 ст. 286 КК України, яке є обов`язковим, можливе лише з підстав, передбачених ст. 69 КК України.
Проте, ч. 2 ст. 69 КК України встановлено заборону застосування вказаної норми для непризначення додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Оскільки санкцією ч. 1 ст. 286 КК України передбачено як один з видів основного покарання штраф в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, застосування положень ст. 69 КК України, на думку колегії суддів, не допускається.

З огляду на викладене, враховуючи характер допущених обвинуваченим грубих порушень вимог Правил дорожнього руху, внаслідок яких потерпілій були завдані тілесні ушкодження середньої тяжкості, колегія суддів вважає, що це є достатньою підставою для застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, а тому у зв`язку з необхідністю застосування до обвинуваченого додаткового покарання, яке не було застосовано судом першої інстанції, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з ухваленням в цій частині судом апеляційної інстанції свого вироку на підставі п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України.

При цьому колегія суддів не вбачає підстав, передбачених ч. 2 ст. 412 КПК України, для призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги прокурора ОСОБА_7 є безпідставними в цій частині.

При призначенні обвинуваченому основного покарання за ч. 1 ст. 286 КК України колегія суддів враховує такі ж обставини, що були враховані судом першої інстанції, а також те, що в апеляційних скаргах прокурорів не заперечуються висновки суду в частині призначення ОСОБА_6 виду та розміру основного покарання, і прокурор ОСОБА_13 після скасування вироку в частині призначеного покарання пропонує призначити обвинуваченому таке ж основне покарання, як призначив суд першої інстанції, та призначає ОСОБА_6 той сам вид і розмір основного покарання, що призначений судом першої інстанції.

Також колегія суддів вважає, що ОСОБА_6 слід призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на 1 рік, з врахуванням конкретних обставин кримінального правопорушення, а також з підстав, які наведені вище у цьому вироку.

З урахуванням того, що висновок суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України в апеляційних скаргах та під час апеляційного розгляду стороною обвинувачення не заперечується, колегія суддів вважає, що обвинуваченого слід звільнити від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки з мотивів, наведених у вироку суду першої інстанції.
Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 75 КК України у випадках, передбачених частинами першою, другою цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

При цьому, положеннями ч. 1 ст. 76 КК України передбачено, що у разі звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Проте, як обґрунтовано вказав в апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_7 , суд першої інстанції не поклав на обвинуваченого обов`язок періодично з`являтися для реєстрації до органу пробації.

За встановлених обставин колегія суддів доходить до висновку, що, звільняючи обвинуваченого від відбування основного покарання, на нього слід покласти обов`язки, передбачені ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.

З огляду на обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги прокурорів підлягають до задоволенню частково, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з постановленням судом апеляційної інстанції в цій частині свого вироку.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 420 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А :
Апеляційні скарги заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_7 та прокурора Голосіївської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 , - задовольнити частково.

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 14 січня 2022 року щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 КК України, скасувати в частині призначеного покарання.
Постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 КК України покарання у виді двох років обмеження волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання у виді обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком два роки.
На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_6 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає з моменту його проголошення та може бути оскаржений до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

_______________________ __________________ __________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4