Справа № 369/4829/22
Провадження №1-кс/369/815/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.06.2022 року м. Київ

Слідчий суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області ОСОБА_1 , за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , заступника начальника УП начальника СВ Бучанського РУП ГУ НП в Київській області ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві клопотання заступника начальника управління поліції начальника слідчого відділу Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_3 , погодженого керівником Бучанської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_4 про надання дозволу на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001194 від 17.04.2022 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 438 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
16.06.2022 до Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшло клопотання заступника начальника управління поліції начальника слідчого відділу Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_3 , погоджене керівником Бучанської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_4 про надання дозволу на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001194 від 17.04.2022 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 438 КК України.
Клопотання мотивовано тим, що Слідчим відділом Бучанського РУП ГУНП в Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001194, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.04.2022, за підозрою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі ООН).
До складу ООН входять Україна, Російська Федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.
Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.
Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.
Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є: застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави; застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.
Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії: вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її; бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави; блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави; напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави; застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди; дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави; засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.
Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.
Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, який підписаний СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація.
Статтями 1 та 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, яка вступила в дію 26 січня 1910 року та 7 березня 1955 року визнана СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни, або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути без зволікання оповіщено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання оповіщення.
У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.
Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.
У зв`язку з демократичними процесами, які відбувалися на території України, у представників влади РФ та службових осіб з числа керівництва ЗС РФ, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, виник злочинний умисел на вчинення протиправних дій, спрямованих на порушення суверенітету і територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України.
Мотивами зазначеного умислу стали євроінтеграційний курс розвитку України, підготовка до підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії та їхніми державами-членами, які були розцінені представниками влади і ЗС РФ як безпосередня загроза економічним та геополітичним інтересам РФ, що сприятиме втраті впливу над політичними процесами в Україні та позбавить контролю над її економічною діяльністю, призведе до поглиблення співпраці України з Організацією Північноатлантичного договору з метою досягнення критеріїв, необхідних для набуття членства у цій організації та можливої денонсації угод щодо тимчасового розташування Чорноморського флоту РФ на території України в АР Крим та м. Севастополі.
Свою злочинну мету співучасники з числа представників влади та ЗС РФ вирішили досягти шляхом розв`язання та ведення агресивної війни проти України з використанням підпорядкованих підрозділів і військовослужбовців ЗС РФ, у тому числі дислокованих на підставі міжнародних угод на території АР Крим і м. Севастополя, а також залучення до виконання злочинного плану інших осіб, у тому числі громадян України та Російської Федерації, створення і фінансування не передбачених законом збройних формувань та вчинення інших злочинів.
При цьому вони усвідомлювали, що такі протиправні дії призведуть до порушення суверенітету і територіальної цілісності України, незаконної зміни меж її території та державного кордону, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків, передбачали і прагнули їх настання.
З метою реалізації вказаного умислу впродовж 2013 року на території РФ службові особи Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації
(далі ГШ ЗС РФ), на виконання наказів та під безпосереднім керівництвом представників влади та службових осіб ЗС РФ, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, розробили злочинний план, яким передбачалося досягнення військово-політичних цілей РФ, які, на думку співучасників, були прямо пов`язані з необхідністю незаконної окупації та подальшої анексії АР Крим, м. Севастополя та південно-східних регіонів України та, поряд із застосуванням політичних, дипломатичних, економічних та інформаційних заходів, використання протестного потенціалу населення південно-східних регіонів України для організації сепаратистських референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.
В подальшому, починаючи з 20.02.2014, на виконання свого злочинного плану військово-політичне керівництво РФ з використанням військовослужбовців РФ та інших спецпідрозділів розпочало здійснювати агресію та військові дії щодо України у відношенні її територіальної цілісності та забезпечення правопорядку. Зокрема здійснено окупацію території АР Крим, створено терористичні організації «ДНР» та «ЛНР». При цьому учасники політичного блоку вказаних терористичних організацій, за підтримки та сприяння представників влади РФ під виглядом органів державної влади, створили окупаційні адміністрації Російської Федерації, які забезпечують подальшу окупацію та здійснюють управління частинами територій Донецької та Луганської областей України на місцевому рівні.
З огляду на викладене, між державами РФ та Україна з 20 лютого 2014 року триває збройний конфлікт міжнародного характеру.
Продовжуючи реалізацію злочинного плану, з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами Російської Федерації та світовою спільнотою, 21 лютого 2022 року Російською Федерацією визнано «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку» незалежними державами.
22 лютого 2022 року Президент Російської Федерації реалізуючи злочинний план направив до Ради Федерації звернення про використання Збройних Сил РФ за межами РФ, яке було задоволено.
24 лютого 2022 року о 5 годині Президент Російської Федерації оголосив про рішення розпочати військову операцію на території України.
У подальшому підрозділами ЗС РФ, на виконання злочинного наказу представників влади РФ, всупереч вимог міжнародного законодавства, зокрема: частини 4 статті 2 Статуту ООН, Декларації Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року; резолюцій - № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, здійснено пуск крилатих та балістичних ракет по аеродромам, військовим штабам і складам ЗС України, а також підрозділами ЗС РФ та інших військових формувань здійснено вторгнення на територію України та розпочато збройне протистояння з метою незаконного перетинання державного кордону України та посягання на її територіальну цілісність і недоторканність.
Водночас, відповідно до Конвенції про захист цивільного населення під час війни, підписаній у м. Женева 12.08.1949, учасниками якої є зокрема Україна та РФ (далі Конвенція), сторони домовилися, що з особами, які не беруть активної участі в бойових діях, у тому числі з особами зі складу збройних сил, що склали зброю, а також із тими, хто horsdecombat унаслідок хвороби, поранення, затримання чи з будь-якої іншої причини, поводяться гуманно, без будь-якої ворожої дискримінації, причиною якої слугують раса, колір шкіри, релігія чи вірування, стать, походження чи майновий стан чи будь-які інші подібні критерії.
Із цією метою є забороненими й залишатимуться забороненими будь-коли та будь-де такі діяння стосовно зазначених вище осіб: a) насилля над життям й особистістю, зокрема всі види вбивств, завдання каліцтва, жорстоке поводження й тортури; b) захоплення заручників; c) наруга над людською гідністю, зокрема образливе та принизливе поводження; d) засудження та застосування покарання без попереднього судового рішення, винесеного судом, який створено належним чином і який надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні. (стаття 3 Конвенції).

Відповідно до положень ст. 27 Конвенції особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім`ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу.
Статтею 28 Конвенції передбачено, що сторона конфлікту, під владою якої є особи, що перебувають під захистом, відповідає за поводження своїх представників із цими особами, причому це не знімає особистої відповідальності з таких представників.
Крім того, ст. 31 Конвенції визначено, що жодний примус фізичного чи морального порядку не може застосовуватися до осіб, які перебувають під захистом, зокрема з метою отримання від них або від третіх осіб якихось відомостей.

Водночас, високі Договірні Сторони спеціально дають згоду на те, що їм забороняється застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей. (стаття 32 Конвенції).

Статтею 55 Конвенції встановлено, що окупаційна держава зобов`язана за допомогою усіх наявних засобів забезпечувати населення продуктами харчування та медичним матеріалами; зокрема, постачати необхідні продукти харчування, медичні матеріали та інші припаси, якщо ресурсів окупованої території виявиться недостатньо.

Також, одним із загальновизнаних міжнародних правових актів, що регулює питання відповідальності за злочинні дії вчинені в умовах збройних конфліктів є Римський статут міжнародного кримінального суду (підписаний в м. Рим 17.07.1998, вступив в силу 01.07.2002). Вказаний документ підписаний представниками РФ 13.09.2000 та України 20.01.2000.
Відповідно до ст. 7 Статуту дається визначення злочинів проти людяності, до яких зокрема віднесені: згідно п. (e) ч. 1 ст. 7 Статуту - ув`язнення або інше жорстоке позбавлення фізичної свободи в порушення основних норм міжнародного права; згідно з п. (k) ч. 1 ст. 7 Статуту інші нелюдські діяння аналогічного характеру, що полягають в умисному спричиненні сильних страждань або серйозних тілесних ушкоджень або серйозної шкоди психічному або фізичному здоров`ю.
Відповідно до ст. 8 Статуту дається визначення військових злочинів, до яких зокрема віднесені: згідно підпункту (ііі) п. а ч. 2 ст. 8 Статуту умисне спричинення сильних страждань або серйозних тілесних ушкоджень або шкоди здоров`ю; згідно підпункту (iv) п. а ч. 2 ст. 8 Статуту незаконне, безглузде та великомасштабне знищення та привласнення майна, не викликане військовою необхідністю; згідно підпункту (viii) п. а ч. 2 ст. 8 Статуту взяття заручників; згідно підпункту (i) п. b ч. 2 ст. 8 Статуту умисні напади на цивільне населення як таке або окремих цивільних осіб, які не беруть безпосередньої участі у військових діях; згідно підпункту (xxi) п. b ч. 2 ст. 8 Статуту зазіхання на людську гідність, зокрема образливе та принижувальне поводження.
Статті 3, 28 Конституції України передбачають, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.
У свою чергу громадянин Російської Федерації ОСОБА_5 , діючи умисно, з метою насильницької зміни меж території України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, з невстановлених мотивів, за попередньою змовою групою осіб з іншими особами, усвідомлюючи, що агресія проти України та її жителів організована і здійснюється представниками влади та ЗС РФ, які діють в порушення вищевказаних нормативних правових актів, виконуючи злочинні накази, у складі підрозділу у якому він проходив військову службу здійснив незаконний перетин державного кордону та приймав безпосередню участь у актах збройної агресії на території м. Буча Бучанського району Київської області.
Так, 23 березня 2022 року близько 15 год. 00 хв. ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем ЗС РФ, незаконно перебував на території України, а саме на території невстановленої на даний час квартири, що знаходиться в багатоквартирному житловому будинку по АДРЕСА_1 , де в останнього виник умисел на жорстоке позбавлення фізичної свободи, принижувального та образливого ставлення, спричинення сильних страждань в порушення основних норм міжнародного правагромадянина України ОСОБА_6 з числа цивільного населення, який перебував у заручниках, не брав участі у бойових діях, у якого була відсутня будь-яка зброя, та будь-які інші знаряддя чи засоби, що могли б виправдати жорстоке поводження із ним.

Того дня, а саме 23 березня 2022 року близько 15 год. 00 хв., ОСОБА_5 , який є військовослужбовцем збройних сил Російської Федерації, реалізуючи свій злочинний умисел направлений на жорстоке позбавлення фізичної свободи, принижувального та образливого ставлення громадянина України ОСОБА_6 з числа цивільного населення, що не брав участі у бойових діях, у якого була відсутня будь-яка зброя, та будь-які інші знаряддя чи засоби, що могли б виправдати жорстоке поводження із ним, спричинення сильних страждань в порушення основних норм міжнародного права, а саме вимог п. п. a, b, c ст. 3, ст. ст. 27, 31, 32 Конвенції, п. е ч. 1 ст. 7, підпункту viii п. а ч. 2 ст. 8 Статуту, перебуваючи на території невстановленої на даний час квартири, що знаходиться в багатоквартирному житловому будинку по АДРЕСА_1 підійшов до ОСОБА_6 та без будь-якої виправданої необхідності, конкретної мети та цілі, шляхом фізичного примусу, погрожуючи застосувати силу та зброю, яка ним була продемонстрована потерпілому та здійснив більше 2 ударів прикладом невстановленої зброї схожої на автомат в область пальців обох ніг потерпілого.

Внаслідок вказаних злочинних дій ОСОБА_5 , здійснено вплив на потерпілого ОСОБА_6 , а саме на людську гідність шляхом образливого та принижуючого поводження, спричинення сильних стражданьта тілесних ушкоджень, що є жорстоким поводженням з цивільним населенням та є порушенням законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами.

28.04.2022 у зв`язку з викладеними обставинами, встановивши наявність достатніх доказів для підозри особи у вчиненні злочину, у порядку визначеному ч. 1 ст. 278, ч. 3 ст. 111, ч. 1 ст. 135 КПК України, повідомлено про підозру ОСОБА_5 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Кримське Забайкальського край Російської Федерації, громадянину Російської Федерації, військовослужбовцю збройних сил Російської Федерації, серія і номер паспорта громадянина Російської Федерації: НОМЕР_1 , виданий ОУФМС Росії по Забайкальському краю в Каримському районі 03.10.2015, що проживає за адресою: АДРЕСА_2 , про те, що він підозрюється у вчиненні злочину:порушення законів та звичаїв війни, тобто у жорстокому поводженні з цивільним населенням на окупованій території, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України.

Наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_5 кримінального правопорушення повністю підтверджується зібраними під час досудового розслідування доказами, копії яких надаються суду, а саме: протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення; протоколом допиту потерпілого ОСОБА_6 ; протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками із потерпілим; протоколами огляду; протоколом проведення слідчого експерименту за участю потерпілого; іншими доказами в своїй сукупності.

Відповідно до рапорту працівника ДЗІСД НП України, підозрюваний ОСОБА_5 державний кордон України та лінію розмежування з тимчасово окупованими територіями Донецької, Луганської областей та тимчасово окупованою територією АР Крим не перетинав. Таким чином, підозрюваний ОСОБА_5 переховується від органів досудового розслідування та суду на території держави-агресора РФ з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

04.05.2022 підозрюваного ОСОБА_5 оголошено в розшук.

Докази, зібрані в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001194, є достатніми для складання обвинувального акту, однак завершити досудове розслідування не є можливим, оскільки підозрюваний ОСОБА_5 переховується від органів слідства та суду.

Враховуюче викладене, повідомлення про виклик ОСОБА_5 для проведення слідчих (розшукових) та процесуальних дій до старшого слідчого слідчої групи на 18 год. 00 хв. 01.06.2022, на 14 год. 00 хв. 20.05.2022, на 18 год. 00 хв. 25.05.2022, на 18 год. 00 хв. 18.05.2022, на 14 год. 00 хв. 13.05.2022 опубліковано у газеті «Урядовий кур`єр, окрім цього опубліковано на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 , проте ОСОБА_5 не з`явився для допиту у визначений слідчим час, причини неявки не повідомив.

На підставі наведеного, заступник начальника УП начальника СВ Бучанського РУП ГУ НП в Київській області ОСОБА_3 , просив слідчого суддю, надати дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001194, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.04.2022, за підозрою ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України.

У судовому засіданні заступник начальника управління поліції начальника СВ Бучанського РУП ГУ НП в Київській області ОСОБА_3 доводи клопотання підтримав, просив задовольнити з наведених у ньому підстав.
Захисник підозрюваного ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_7 заперечив проти доводів клопотання.
Дослідивши зміст клопотання та матеріали, якими воно обґрунтоване, заслухавши пояснення сторін кримінального провадження, слідчий суддя дійшов наступного висновку.
Слідчим суддею встановлено, що СВ Бучанського РУП ГУНП в Київській області здійснюють досудове розслідування № 0001194 від 17.04.2022 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 438 КК України.
У рамках даного кримінального провадження органом досудового розслідування встановлені обставини, які можуть свідчити про вчинення ОСОБА_5 року народження кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України.
28.04.2022 у порядку визначеному ч. 1 ст. 278, ч. 3 ст. 111, ч. 1 ст. 135 КПК України, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомлено про підозру

Наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_5 кримінального правопорушення повністю підтверджується зібраними під час досудового розслідування доказами, копії яких надаються суду, а саме: протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення; протоколом допиту потерпілого ОСОБА_6 ; протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками із потерпілим; протоколами огляду; протоколом проведення слідчого експерименту за участю потерпілого; іншими доказами в своїй сукупності.

Відповідно до рапорту працівника ДЗІСД НП України, підозрюваний ОСОБА_5 державний кордон України та лінію розмежування з тимчасово окупованими територіями Донецької, Луганської областей та тимчасово окупованою територією АР Крим не перетинав. Таким чином, підозрюваний ОСОБА_5 переховується від органів досудового розслідування та суду на території держави-агресора РФ з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

04.05.2022 підозрюваного ОСОБА_5 оголошено в розшук.

Особливості спеціального досудового розслідування кримінальних правопорушень врегульовані главою 24-1 КПК України.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 297-1 КПК України, спеціальне досудове розслідування (in absentia) здійснюється стосовно одного чи декількох підозрюваних згідно із загальними правилами досудового розслідування, передбаченими цим Кодексом, з урахуванням положень цієї глави. Спеціальне досудове розслідування здійснюється на підставі ухвали слідчого судді у кримінальному провадженні щодо злочинів, передбачених статтями 109, 110, 110-2, 111, 111-1, 112, 113, 114, 114-1, 114-2, 115, 116, 118, частиною другою статті 121, частиною другою статті 127, частинами другою і третьою статті 146, статтями 146-1, 147, частинами другою - п`ятою статті 191 (у випадку зловживання службовою особою своїм службовим становищем), статтями 209, 255-258, 258-1, 258-2, 258-3, 258-4, 258-5, 348, 364, 364-1, 365, 365-2, 368, 368-2, 368-3, 368-4, 369, 369-2, 370, 379, 400, 408, 436, 436-1, 437, 438, 439, 440, 441, 442, 443, 444, 445, 446, 447 Кримінального кодексу України, стосовно підозрюваного, крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності та/або оголошений у міжнародний розшук. Водночас здійснення спеціального досудового розслідування щодо інших злочинів не допускається, крім випадків, коли злочини вчинені особами, які переховуються від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності та/або оголошені у міжнародний розшук, та розслідуються в одному кримінальному провадженні із злочинами, зазначеними у цій частині, а виділення матеріалів щодо них може негативно вплинути на повноту досудового розслідування та судового розгляду.
Згідно з положеннями ч. 1, 2 ст. 297-4 КПК України, слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про здійснення спеціального досудового розслідування, якщо прокурор, слідчий не доведе, що підозрюваний переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності та/або оголошений у міжнародний розшук. Під час вирішення питання про здійснення спеціального досудового розслідування слідчий суддя зобов`язаний врахувати наявність достатніх доказів для підозри особи щодо якої подано клопотання у вчиненні кримінального правопорушення.
З огляду на зазначені положення закону, слідчому судді під час розгляду клопотання про здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001194 від 17.04.2022 з метою визначення, чи є законні підстави для здійснення у вказаному кримінальному провадженні спеціального досудового розслідування стосовно підозрюваного ОСОБА_5 , необхідно в межах доводів відповідного клопотання розкрити: 1) кримінальне правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа; 2) чи передбачає КПК України здійснення спеціального досудового розслідування щодо злочину, який розслідується в межах кримінального провадження, в якому подане клопотання; 3) факт набуття особою статусу підозрюваного в цьому кримінальному провадженні; 4) наявність достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення; 5) чи переховується підозрюваний від органів досудового розслідування та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором з метою ухилення від кримінальної відповідальності та якими доказами це підтверджується та/або чи оголошений підозрюваний у міжнародний розшук та якими доказами це підтверджується.
Кримінальні правопорушення, у чиненні яких підозрюється ОСОБА_5 . Відповідно до клопотання ОСОБА_3 та копій повідомлень про підозру від 02.05.2022 у кримінальному провадженні № 0001194 від 17.04.2022, ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні злочину: порушення законів та звичаїв війни, тобто у жорстокому поводженні з цивільним населенням на окупованій території, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України. Детальні обставини можливого вчинення цього злочину викладені в повідомленій ОСОБА_5 підозрі від 28.04.2022.
Щодо того, чи передбачає КПК України здійснення спеціального досудового розслідування щодо злочинів, які розслідуються в межах кримінального провадження, в якому подане клопотання.
Згідно із витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001194 від 17.04.2022 здійснюється за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 438 КК України.
Частиною другою ст. 297-1 КПК України прямо передбачено можливість здійснення спеціального досудового розслідування щодо злочинів, передбачених ч. 1 ст. 438 КК України.
Відповідно до рапорту працівника ДЗІСД НП України, підозрюваний ОСОБА_5 державний кордон України та лінію розмежування з тимчасово окупованими територіями Донецької, Луганської областей та тимчасово окупованою територією АР Крим не перетинав. Таким чином, підозрюваний ОСОБА_5 переховується від органів досудового розслідування та суду на території держави-агресора РФ з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Щодо наявності в ОСОБА_5 процесуального статусу підозрюваного у кримінальному провадженні № 0001194 від 17.04.2022.
Частиною 1 статті 276 КПК України передбачено, що повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 42 КПК України, підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок не встановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.
Відповідно до ч. 1 ст. 278 КПК України, письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.
Частиною 1 та 3 ст. 111 КПК України визначено, що повідомлення у кримінальному провадженні є процесуальною дією, за допомогою якої слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд повідомляє певного учасника кримінального провадження про дату, час та місце проведення відповідної процесуальної дії або про прийняте процесуальне рішення чи здійснену процесуальну дію. Повідомлення у кримінальному провадженні здійснюється у випадках, передбачених цим Кодексом, у порядку, передбаченому главою 11 цього Кодексу, за винятком положень щодо змісту повідомлення та наслідків неприбуття особи.
Статтею 135 Глави 11 Розділу ІІ КПК України передбачено порядок здійснення виклику в кримінальному провадженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 135 Глави 11 КПК України, особа викликається до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою.
У разі тимчасової відсутності особи за місцем проживання повістка для передачі їй вручається під розписку дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає, житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання особи або адміністрації за місцем її роботи (ч. 2 ст. 135 КПК України).
Під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001194 від 17.04.2022 складено 28.04.2022 повідомлення про підозру ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 438 КК України.
Враховуюче викладене, повідомлення про виклик ОСОБА_5 для проведення слідчих (розшукових) та процесуальних дій до старшого слідчого слідчої групи на 18 год. 00 хв. 01.06.2022, на 14 год. 00 хв. 20.05.2022, на 18 год. 00 хв. 25.05.2022, на 18 год. 00 хв. 18.05.2022, на 14 год. 00 хв. 13.05.2022 опубліковано у газеті «Урядовий кур`єр, окрім цього опубліковано на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 , проте ОСОБА_5 не з`явився для допиту у визначений слідчим час, причини неявки не повідомив.

Вказане дає підстави для висновку, що орган досудового розслідування вжив усіх можливих заходів для вручення ОСОБА_5 повідомлення про підозру у спосіб, передбачений КПК України для вручення повідомлень.
Враховуючи, що станом на день складання повідомлень про підозру ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 0001194 від 17.04.2022, яка складена 28.04.2022, його місцезнаходження органу досудового розслідування було невідоме, органом досудового розслідування вжито заходів для вручення таких повідомлень про підозру ОСОБА_5 у спосіб, передбачений КПК України для вручення повідомлень, то, за змістом ч. 1 ст. 42 КПК України, він набув статусу підозрюваного у вказаних кримінальних провадженнях та, відповідно, у даному кримінальному провадженні № 0001194 від 17.04.2022.
Зважаючи на приписи ч. 1 ст. 42 та ст. 135 КПК України, можна дійти до висновку, що дотримання прав особи при врученні їй складеного щодо неї повідомлення про підозру, у разі тимчасової відсутності такої особи за місцем її проживання та за відсутності відомостей про її місце перебування, полягає не у фактичному врученні такого повідомлення (процесуального документа), а у вжитті органом досудового розслідування усіх можливих заходів для того, щоб така особа могла дізнатися про факт складання такого повідомлення про підозру щодо неї та суть викладених у ньому обставин з усіх доступних для неї джерел. Крім того, Кримінальний процесуальний кодексу України не передбачає обов`язку і права детектива відкласти вручення повідомлення про підозру та чекати настання сприятливих обставин для його вручення особі, яка тимчасово відсутня за місцем проживання. У свою чергу, органом досудового розслідування було вчинено всі можливі, передбачені законом дії для того, щоб особа, якій повідомляється про підозру, була обізнана про це.
Наведені обставини у сукупності дають підстави для висновку, що ОСОБА_5 має у кримінальному провадженні № 0001194 від 17.04.2022 процесуальний статус підозрюваного, а тому, слідчий суддя може вирішувати питання про здійснення щодо нього у даному кримінальному провадженні спеціального досудового розслідування.
Щодо наявності достатніх доказів для підозри ОСОБА_5 у вчиненні ним кримінальних правопорушень.
Положення кримінального процесуального законодавства не розкривають суті поняття «наявність достатніх доказів для підозри особи», який передбачений у ч. 2 ст. 297-4 КПК України.
Такий стандарт «достатні докази для підозри», окрім правил щодо спеціального досудового розслідування кримінальних правопорушень, передбачений законодавцем при визначенні випадків повідомлення про підозру, тобто підлягає застосуванню слідчим і прокурором на стадії прийняття рішення про складення та вручення особі повідомлення про підозру (п. 3 ч. 1 ст. 276 КПК). Такий стандарт доказування на стадії досудового розслідування є нижчим за стандарт «обґрунтованої підозри», який передбачений при зверненні сторони обвинувачення із клопотанням про застосування до особи запобіжного заходу (п. 1 ч. 1 ст. 194 КПК) та вимагає оцінки наявних доказів з точки зору їх вагомості для підтвердження вірогідності вчинення підозрюваним кримінального правопорушення (п. 1 ч. 1 ст. 178 КПК), у той час як при повідомленні про підозру та вирішенні питання про спеціальне досудове розслідування зібрані докази оцінюються з огляду на те, чи містять вони такі достовірні та належні відомості, які на даний момент розслідування в своїй сукупності та взаємозв`язку об`єктивно і переконливо пов`язують конкретну особу із вчиненням певного кримінального правопорушення.
Під час розгляду клопотання ОСОБА_3 обґрунтував на основі наданих слідчому судді копій матеріалів кримінального провадження (протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення; протоколом допиту потерпілого ОСОБА_6 ; протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками із потерпілим; протоколами огляду; протоколом проведення слідчого експерименту за участю потерпілого; іншими доказами в своїй сукупності) наявність достатніх доказів для підозри ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 438 КК України, тобто досліджені в судовому засіданні докази у своїй сукупності та взаємозв`язку об`єктивно підтверджують, що існують достатні факти та інформація, які переконують у тому, що ОСОБА_5 пов`язаний із вчиненням кримінальних правопорушень за наведених вище обставин.
Отже, не вирішуючи питання про доведеність вини та остаточної кваліфікації дій ОСОБА_5 , зважаючи на надані матеріали кримінального провадження, слідчий суддя дійшов висновку про наявність такої сукупності доказів, якої достатньо для підозри ОСОБА_5 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, зазначених у клопотанні заступника начальника УП начальника СВ Бучанського РУП ГУ НП в Київській області ОСОБА_3 .
Щодо переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності, то слідчий суддя, зважаючи на положення ст. 297-1 КПК України, не вбачає підстав для перевірки існування таких обставин, враховуючи, що заступник начальника УП начальника СВ Бучанського РУП ГУ НП в Київській області ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді із клопотанням про здійснення спеціального досудового розслідування щодо ОСОБА_5 з підстав оголошення його в міжнародний розшук.
Щодо оголошення міжнародного розшуку підозрюваного ОСОБА_5 .

За ч. 1 ст. 281 КПК України (поточна редакція), якщо під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного невідоме або він виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України чи за межами України та не з`являється без поважних причин на виклик слідчого, прокурора за умови його належного повідомлення про такий виклик, слідчий, прокурор оголошує розшук такого підозрюваного. У первісній редакції цієї частини ст. 281 КПК України так само було передбачено оголошення слідчим, прокурором розшуку підозрюваного, якщо під час досудового розслідування його місцезнаходження невідоме (діяла до 14.04.2017).
Постановою заступника начальника управління поліції начальника слідчого відділу Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_3 , погодженого керівником Бучанської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_4 від 04.05.2022 у кримінальному провадженні № 0001194 від 17.04.2022 оголошено розшук підозрюваного ОСОБА_5 у зв`язку з тим, що місцезнаходження останнього невідоме.
Як вбачається із матеріалів клопотання, органом досудового розслідування та прокурорами неодноразово вживалися заходи для виклику ОСОБА_5 до органу досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001194 від 17.04.2022 для проведення слідчих та процесуальних дій шляхом направлення повідомлення про виклик ОСОБА_5 для проведення слідчих (розшукових) та процесуальних дій до старшого слідчого слідчої групи на 18 год. 00 хв. 01.06.2022, на 14 год. 00 хв. 20.05.2022, на 18 год. 00 хв. 25.05.2022, на 18 год. 00 хв. 18.05.2022, на 14 год. 00 хв. 13.05.2022 опубліковано у газеті «Урядовий кур`єр, окрім цього опубліковано на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 , проте ОСОБА_5 не з`явився для допиту у визначений слідчим час, причини неявки не повідомив.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 297-4 КПК України, під час вирішення питання про здійснення спеціального досудового розслідування відносно особи прокурор/слідчий зобов`язаний довести, що підозрюваний переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності та/або оголошений у міжнародний розшук.
Отже, положення чинного КПК України покладають на прокурора/слідчого обов`язок надати докази на підтвердження оголошення підозрюваного, зокрема, у міжнародний розшук, та не зобов`язують прокурора/слідчого доводити факт перебування такої особи в розшуку.
При цьому, чинний Кримінальний процесуальний кодекс України не визначає, якими саме доказами має бути доведено, що особа перебуває у розшуку, однак регламентує, що про оголошення розшуку (державного, міждержавного, міжнародного) органом досудового розслідування має бути винесена відповідна постанова (ч. 2 ст. 281 КПК України), що в даному випадку вже в кримінальному провадженні і було здійснено заступником начальника управління поліції начальника слідчого відділу Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_3 шляхом винесення постанови від 04.05.2022 про оголошення у міжнародний розшук підозрюваного ОСОБА_5 .

Фактично, дата винесення органом досудового розслідування постанови про оголошення міжнародного розшуку підозрюваного є датою оголошення підозрюваного у міжнародний розшук, а саме з цим фактом частина 2 статті 297-1 КПК України пов`язує можливість здійснення спеціального досудового розслідування.
Подальше скерування зазначеної постанови до Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України для організації міжнародного розшуку підозрюваної є організаційним етапом такого розшуку і є наслідком виникнення такого юридичного факту як оголошення особи у міжнародний розшук.
Вказану правову позицію підтверджує зміст ст. 281 КПК України, яка визначає загальні правила оголошення у розшук і здійснення розшуку.
Так, за змістом вказаної статті, якщо під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного невідоме, слідчий, прокурор оголошує розшук такого підозрюваного. Про оголошення розшуку виноситься окрема постанова.
Таким чином, факт оголошення особи у розшук (міжнародний розшук як один із різновидів розшуку) підтверджується окремою постановою слідчого (детектива). Вказана умова в даному випадку була дотримана.
Частина 3 ст. 281 КПК України передбачає, що у подальшому оголошений розшук може здійснюватися за відповідним дорученням оперативними підрозділами, але поняття «здійснення розшуку» не є тотожним поняттю «оголошення розшуку» за змістом статті 281 КПК України. Розшук здійснюється після його оголошення, при чому здійснення розшуку стосується вирішення організаційних питань, які вирішуються після його оголошення.
Постанова про оголошення особи в міжнародний розшук є єдиним доказом існування юридичного факту оголошення такої особи в міжнародний розшук в розумінні вимог ст. 281 КПК України. При цьому скерування даної постанови до Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України є одним із можливих шляхів організації міжнародного розшуку, тобто є лише засобом здійснення такого розшуку (ч. 3 ст. 281) КПК України.
З огляду на наявність у матеріалах клопотання доказів оголошення міжнародного розшуку підозрюваного ОСОБА_5 - відповідної постанови від 04.05.2022 - слідчий суддя дійшов висновку, що заступником начальника управління поліції начальника слідчого відділу Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_3 доведено факт оголошення міжнародного розшуку ОСОБА_5 .

Так, КПК України не передбачає особливостей оголошення особи у міжнародний розшук і не делегує нікому можливість встановлювати такі особливості підзаконними актами.
У свою чергу, слідчий (детектив) вправі здійснювати дії з розшуку підозрюваних осіб як в системі організації Інтерпол, так і поза нею.
Положення «Інструкції про порядок використання правоохоронними органами України інформаційної системи Міжнародної організації кримінальної поліції - Інтерпол», затвердженої Наказом № 613/380/93/228/414/510/2801/5 від 17.08.2020 Міністерства внутрішніх справ України, Офісу Генерального прокурора, Національного антикорупційного бюро України, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань, Міністерства фінансів України, Міністерства юстиції України, визначають, що однією з цілей міжнародного співробітництва з використанням інформаційної системи Інтерполу є установлення місцезнаходження осіб, які розшукуються. При цьому не зазначається, що виключно вказана Інструкція регулює питання встановлення місцезнаходження осіб, які розшукуються, зокрема оголошено їх міжнародний розшук. Крім того, КПК України не обмежує поняття міжнародного розшуку тільки міжнародним розшуком з використанням інформаційної системи Інтерполу.
Так, за змістом статті 2 Статуту Міжнародної організації кримінальної поліції Інтерполу, вказана організація здійснює взаємодію всіх органів кримінальної поліції. Тобто, наявність або відсутність у вказаній організації відомостей про розшук певної особи, ще не свідчить, що особа не оголошена у міжнародний розшук, а може свідчити, що такий розшук не здійснюється цією організацією, але у цьому випадку компетентні органи відповідної країни для здійснення розшуку мають можливість звертатись напряму до інших країн відповідно до міжнародних угод.
Міжнародна організація кримінальної поліції - Інтерпол лише дає змогу ефективно супроводжувати процес міжнародного розшуку та здійснювати криміналістичне, інформаційне, аналітичне, організаційне, методичне забезпечення такої діяльності.
Відсутність інформації в організації Інтерпол про розшук певної особи не свідчить про не оголошення особи у міжнародний розшук, оскільки з наявністю/відсутністю такої інформації КПК України не пов`язує можливість/неможливість оголошення особи у розшук (міжнародний розшук).
На підставі наведеного вище, враховуючи, що КПК України передбачає спеціальне досудове розслідування щодо кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 438 КК України, які розслідуються у межах кримінального провадження № 0001194 від 17.04.2022 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 438 КК України, враховуючи, що підозрюваний ОСОБА_5 оголошений у міжнародний розшук, зважаючи, що стороною обвинувачення обґрунтовано клопотання про здійснення спеціального досудового розслідування щодо підозрюваного саме фактом перебування останнього в такому розшуку, слідчий суддя дійшов висновку про задоволення клопотання у зв`язку із доведеністю всіх обставин, які обумовлюють застосування спеціального досудового розслідування щодо ОСОБА_5 в цьому кримінальному провадженні.
Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 297-1, 297-3, 297-4, 309, 369-372, 376 КПК України, слідчий суддя, -
ПОСТАНОВИВ:
Клопотання заступника начальника управління поліції начальника слідчого відділу Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_3 , погодженого керівником Бучанської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_4 про надання дозволу на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001194 від 17.04.2022 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 438 КК України - задовольнити.
Надати дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001194, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.04.2022, за підозрою ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.
Якщо підстави для проведення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001194 від 17.04.2022 відносно підозрюваного ОСОБА_5 перестануть існувати, органу досудового розслідування звернутися до суду із клопотанням про припинення здійснення спеціального досудового розслідування та здійснення подальшого досудового розслідування згідно із загальними правилами, передбаченими КПК України.

Слідчий суддя ОСОБА_1