Провадження №1-кс/127/8904/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 жовтня 2022 року м. Вінниця

Слідчий суддя Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника підозрюваного - адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання старшого слідчого в ОВС слідчого відділу УСБУ у Вінницькій області ОСОБА_5 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Шахтарськ Донецької області, громадянина України, підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України -
ВСТАНОВИВ:

Слідчий ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням, яке погоджено прокурором ОСОБА_3 , та мотивовано тим, що слідчим відділом УСБУ у Вінницькій області за процесуального керівництва Вінницької обласної прокуратури здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000093 від 18.05.2022 за підозрою ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України.

Досудовим розслідуванням установлено, що згідно Конституції України, Україна є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Всупереч вказаним нормам міжнародного гуманітарного права президент російської федерації (далі - рф) володимир путін, а також інші невстановлені на цей час досудовим розслідуванням представники влади рф, діючи всупереч вимогам п. п. 1,2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV) від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів зс рф на територію України.

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі ООН).

До складу ООН входять Україна, Російська Федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН;

№ 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є:

- застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави;

- застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, який підписаний СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і Російська Федерація.

31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та Російська Федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та Федеральним Законом Російської Федерації від 2 березня 1999 року № 42ФЗ). Відповідно до статей 2 3 зазначеного Договору, Російська Федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований Російською Федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1-2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно зі статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

З метою зміни меж території та державного кордону України під безпосереднім керівництвом та контролем невстановлених на цей час представників влади та ЗС РФ, 7 квітня 2014 року на території Донецької області України створено терористичну організацію «Донецька народна республіка» (далі «ДНР»), а 27 квітня 2014 року на території Луганської області України терористичну організацію «Луганська народна республіка» (далі «ЛНР»), у складі яких утворені незаконні збройні формування.

Контроль та координація діяльності цих терористичних організацій, як і їх фінансове та матеріальне забезпечення, у тому числі зброєю, боєприпасами, військовою технікою, здійснюється представниками влади та ЗС РФ.

Основними завданнями учасників указаних терористичних організацій є насильницьке повалення конституційного ладу, захоплення державної влади в Україні, зміна меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, шляхом застосування зброї, вчинення терористичних актів здійснення вибухів, підпалів та інших дій, які створюють небезпеку для життя та здоров`я людини, загрозу заподіяння значної майнової шкоди та настання інших тяжких наслідків.

Враховуючи викладене, «Донецька народна республіка» і «Луганська народна республіка» є стійкими об`єднаннями невизначеної кількості осіб (більше трьох), створені з метою здійснення терористичної діяльності, у межах яких здійснено розподіл функцій, встановлено правила поведінки, обов`язкові для цих осіб під час підготовки і вчинення терористичних актів, а тому у відповідності до ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» є терористичними організаціями.

Визнання Верховною Радою України «Донецької народної республіки» і «Луганської народної республіки» терористичними організаціями, як і численні злочини вчинені їх представниками, знайшли своє відображення у Заяві Верховної Ради України «Про трагічну загибель людей внаслідок терористичного акту над територією України», схваленій постановою Верховної Ради України від 22 липня 2014 року № 1596-VII, Заяві Верховної Ради України «Щодо протидії поширенню підтримуваного Російською Федерацією міжнародного тероризму», схваленій постановою Верховної Ради України від 22 липня 2014 року № 1597-VII, Зверненні Верховної Ради України до Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, національних парламентів держав - членів ЄС, США, Канади, Японії та Австралії щодо масового розстрілу людей під Волновахою в Україні, затвердженому постановою Верховної Ради України від 14 січня 2015 року № 106-VIII, Заяві Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», схваленій постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VIII.

Отже, Верховною Радою України, як єдиним законодавчим органом державної влади, констатовано віднесення «ДНР» і «ЛНР» до терористичних організацій, а відповідних осіб, які забезпечують їх функціонування, як учасників терористичної організації.

Керівники терористичних організацій «Донецька народна республіка» і «Луганська народна республіка» за сприяння та координації представників влади РФ провели фіктивні референдуми про відокремлення Донецької і Луганської областей від України та проголошення їх незалежними «державами».

У подальшому, з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами України, що проживають на тимчасово окупованих територіях Донецької області, громадянами російської федерації та світовою спільнотою, 19 лютого 2022 року керівником терористичної організації «ДНР» оголошено загальну мобілізацію на окупованій території Донецької області, а 21 лютого 2022 року російською федерацією визнано «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку» незалежними державами.

22 лютого 2022 року президент російської федерації направив до ради федерації звернення про використання збройних сил рф за межами рф, яке було задоволено.

24 лютого 2022 року приблизно о 5 годині президент російської федерації оголосив про рішення розпочати військову операцію в Україні.

У подальшому збройні сили рф, які діяли за наказом керівництва рф і зс рф, вторглись на територію Україну шляхом збройної агресії, з погрозою застосування зброї та її фактичним застосуванням, незаконно увійшли на територію Україну через державні кордони України в Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, інших областях та здійснила збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, та здійснили окупацію частин вказаної території, чим змінили межі території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується по теперішній час та призводить до загибелі людей та інших тяжких наслідків. Аналогічні дії були вчинені підрозділами терористичної організації «ДНР», які увійшли у склад збройних сил рф.

24 лютого 2022 року указом Президента України Володимира Зеленського № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України.

Так, досудовим розслідуванням встановлено, що одним з таких представників підрозділу збройних сил держави агресора є громадянин України ОСОБА_6 , який у 2016 році, точної дати не встановлено, усвідомлючи протиправність своїх дій, вступив до лав незаконних збройних формувань т.зв. «ДНР», а саме до військової частини № НОМЕР_1 , на посаду «старшого навідника» в званні «єфрейтора» та приймав участь у бойових діях проти ЗС України на протязі 2016-2022 років.

Продовжуючи свій злочинний умисел, спрямований на завдання шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України, ОСОБА_6 , 24 лютого 2022 року, достовірно знаючи про свій громадянський статус, факт збройної агресії російської федерації проти України та оголошений у зв`язку з цим воєнний стан на усій території України, добровільно продовжив брати участь в збройній агресії проти України у складі збройних сил російської федерації на посаді «старшого навідника» військової частини № НОМЕР_1 .

У подальшому, діючи з прямим умислом, тобто усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою заподіяння шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України, ОСОБА_6 , у складі військових формувань зс рф, на протязі лютого-серпня 2022 року приймає участь у бойових діях проти Збройних Сил України поблизу населених пунктів Оленівка та Волноваха Донецької області.

Таким чином, ОСОБА_6 , за викладених вище обставин, обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України: перехід на бік ворога в умовах воєнного стану та збройного конфлікту ( в редакції статті із змінами, внесеними згідно із Законами № 1183-VII від 08.04.2014, № 16809- VII від 07.10.2014).

23.09.2022, на підставі отриманих під час досудового розслідування фактичних даних, за погодженням із процесуальним керівником складено повідомлення про підозру ОСОБА_6 та вручено у спосіб, передбачений для вручення повідомлення.

ОСОБА_6 23.09.2022 повідомлено про підозру. Обставини, що дають підстави підозрювати ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджується зібраними у кримінальному провадженні беззаперечними доказами, зокрема, протоколами огляду сторінки соціальної мережі «Вконтакте», «Однокласники», якою користується ОСОБА_6 , допиту свідка ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , протоколами пред`явлення особи для впізнання, а також іншими документами, матеріалами кримінального провадження в їх сукупності та взаємозв`язку, що в повній мірі підтверджують обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Тому, сторона обвинувачення вважає, що зібрані докази є вагомими та дають підстави підозрювати ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України, під час досудового розслідування встановлено наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 2, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Так, надаючи оцінку можливості підозрюваного переховуватися від органу досудового розслідування та суду, що передбачено п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, сторона обвинувачення вважає такі дії цілком вірогідними, беручи до уваги те, яке загрожує підозрюваному покарання у разі визнання його винуватим в інкримінованому йому злочині (у виді позбавлення волі на строк від дванадцяти до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна або без такої).

У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26.07.2001 ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Тому, заявлений ризик є достатньо високим.

Існує ризик, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_6 , перебуваючи у складі у складі військових формувань зс рф, має доступ до предметів, які зберегли сліди вчинення злочинів та містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту та обставин, що підлягають доказуванню під час кримінального провадження.

Тому, вказане свідчить про те, що ОСОБА_6 , перебуваючи на волі має можливість знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Крім того, в ході досудового розслідування встановлено, що існує ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Так, ОСОБА_6 , на даний час переховується від органів досудового розслідування з метою ухилення від кримінальної відповідальності, що свідчить про можливість незаконно впливати на свідків у даному кримінальному провадженні шляхом реалізації повноважень як представника підрозділу збройних сил держави агресора.

Під час досудового розслідування встановлено, що існує ризик, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Підозрюваний ОСОБА_6 під час досудового розслідування на неодноразові виклики до слідчого не з`явився, не дивлячись на те, що був повідомлений про виклики у спосіб, передбачений кримінальним процесуальним законодавством, шляхом публікації в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора. Про поважні причини неприбуття підозрюваний ОСОБА_6 не повідомив.
Вказане свідчить про умисні дії ОСОБА_6 щодо затягування досудового розслідування у кримінальному провадженні та уникнення кримінальної відповідальності.

Крім того, існує ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Так, ОСОБА_6 , будучи громадянином України, підозрюється у вчиненні злочину, передбаченому ч. 1 ст. 111 КК України.

Вказаний злочин підозрюваний вчинив, діючи з прямим умислом, тобто бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків для громадян України, усього громадянського суспільства України та держави України.

Приймаючи участь в збройній агресії проти України у складі збройних сил російської федерації на посаді «старшого навідника» військової частини № НОМЕР_1 підозрюваний ОСОБА_6 , своїми умисними протиправними діями, вчиняє злочини щодо громадян України, які проживають на території України.

Таким чином, існує ризик того, що підозрюваний ОСОБА_6 може вчинити інше кримінальне правопорушення.

Відповідно до ч. 6 ст. 193 КПК України слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук.

Досудовим розслідуванням встановлено, що підозрюваний ОСОБА_6 переховується від органів слідства, перебуває на тимчасово окупованій території України з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Таким чином, наявні усі підстави для розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за відсутності підозрюваного ОСОБА_6 .

У ч. 4 ст. 183 КПК України визначено, що при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного, який виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, розмір застави не визначається.

Відповідно до ч. 4 ст. 197 КПК України у разі постановлення слідчим суддею, судом ухвали про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного, обвинуваченого на підставі частини шостої статті 193 цього Кодексу строк дії такої ухвали не зазначається.

На підставі викладеного, приймаючи до уваги те, що підозрюваний ОСОБА_6 переховується від органів досудового розслідування та знаходиться на тимчасово окупованій території України, враховуючи те, що останній може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, здійснити незаконний вплив на свідків, та може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у вчиненні якого він підозрюється, а також те, що запобігти вказаним ризикам неможливо шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, керуючись вимогами ст. ст. 40, 131, 132, 176-178, 183, 184, ч. 6 ст.193, 194, 197 КПК України слідчий звернувся з даним клопотанням до суду..

Прокурор клопотання слідчого підтримав, оскільки під час досудового слідства встановлено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, тому необхідно обрати щодо ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечив щодо клопотання.

Підозрюваний ОСОБА_9 в судове засідання не з`явився.
Вислухавши думку прокурора, адвоката, дослідивши матеріали клопотання слідчого та докази надані прокурором, слідчий суддя встановив, що ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України: перехід на бік ворога в умовах воєнного стану та збройного конфлікту ( в редакції статті із змінами, внесеними згідно із Законами № 1183-VII від 08.04.2014, № 16809- VII від 07.10.2014), за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від дванадцяти до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна або без такої, враховуючи, що підозрюваний усвідомлюючи можливість подальшого відбування покарання в місцях позбавлення волі, переховується від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, що свідчить про неможливість запобігання вказаних ризиків, шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу крім тримання під вартою.

Згідно ч. 6, ст. 193 КПК України Слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.
ОСОБА_6 23.09.2022 повідомлено про підозру. Обставини, що дають підстави підозрювати ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджується зібраними у кримінальному провадженні беззаперечними доказами, зокрема, протоколами огляду сторінки соціальної мережі «Вконтакте», «Однокласники», якою користується ОСОБА_6 , допиту свідка ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , протоколами пред`явлення особи для впізнання, а також іншими документами, матеріалами кримінального провадження в їх сукупності та взаємозв`язку, що в повній мірі підтверджують обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Враховуючи вимоги ст.ст. 183, 193 КПК України, а також те що прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу доведено, що підозрюваний ОСОБА_6 був повідомлений про виклики у спосіб, передбачений кримінальним процесуальним законодавством, шляхом публікації в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора. Про поважні причини неприбуття підозрюваний ОСОБА_6 не повідомив, на даний час перебуває в збройних формуваннях невизнаних республік на тимчасово окупованій території України слідчий суддя приходить до переконання, про необхідність обрання відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 193, 194, 196, 309, 395 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:

Клопотання задоволити.

Обрати підозрюваному ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Шахтарськ Донецької області, громадянину України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави

На ухвалу може бути подана апеляція до Вінницького апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: