Дата документу 20.05.2022 Справа № 645/435/22
Провадження № 1-і/554/44/22
У Х В А Л А

20 травня 2022 року Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1
за участі:
секретаря судового засідання ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
захисника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Полтаві клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 0001303 від 28 грудня 2021 року у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України,

в с т а н о в и в :

До провадження Октябрського районного суду м. Полтави клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 0001303 від 28 грудня 2021 року у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України.

Клопотання прокурора обґрунтовано тим, що ОСОБА_5 , будучи засудженою за корисливі злочини проти власності, судимість за які в установленому законом порядку не погашена, 25 грудня 2021 року, приблизно о 14 год 50 хв, перебувала у приміщенні магазину «Класс» (ТОВ «Гранд-Маркет»), розташованому в м. Харкові, проспект Московський, 259, де в цей час, у останньої виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, реалізуючи який, обвинувачена спричинила магазину ТОВ «Гранд-Маркет» матеріальну шкоду на суму 1642 грн 89 коп, розпорядившись викраденим товаром на власний розсуд. Таким чином, ОСОБА_5 , своїми умисними та протиправними діями, які виразились у таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

Крім того, 06 січня 2022 року, приблизно о 16 год 52 хв ОСОБА_5 перебувала у приміщенні магазину «Велмарт» (ТОВ «ФУДКОМ»), розташованому в м. Харкові, проспект Московський, 256-Б, де, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправність своїх дій та бажаючи діяти саме таким чином, впевнившись, що за її діями ніхто не спостерігає та не зможе їй перешкодити, шляхом вільного доступу, підійшла до вітрин торгової зали, та взяла з полиць товар, що належить ТОВ «ФУДКОМ» та, не маючи наміру сплачувати за вищевказаний товар, пройшла касову зону до виходу з приміщення магазину, тим самим виконавши всі дії, які вона вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця та залишила місце вчинення кримінального правопорушення, розпорядившись викраденим товаром на власний розсуд, спричинивши магазину ТОВ «ФУДКОМ», матеріальну шкоду на суму 4376 грн 27 коп. Таким чином, ОСОБА_5 , своїми умисними та протиправними діями, які виразились у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

Крім того, 09 січня 2022 року, приблизно о 21 год 48 хв, ОСОБА_5 перебуючи у приміщенні магазину «Велмарт» (ТОВ «ФУДКОМ»), що в м. Харкові по проспекту Московський, 256-Б, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправність своїх дій та бажаючи діяти саме таким чином, впевнившись, що за її діями ніхто не спостерігає та не зможе їй перешкодити, шляхом вільного доступу, підійшла до вітрин торгової зали, взяла з полиць товар, що належить ТОВ «ФУДКОМ» та, не маючи наміру сплачувати за вищевказаний товар, пройшла касову зону до виходу з приміщення магазину, тим самим виконавши всі дії, які вона вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця та намагалася залишити місце вчинення кримінального правопорушення, розпорядитись викраденим товаром на загальну суму 5488 грн 16 коп на власний розсуд, але кримінальне правопорушення не було закінчене з причин, які не залежали від її волі, у зв`язку тим, що ОСОБА_5 була зупинена працівниками охорони магазину «Велмарт». Таким чином, своїми умисними та протиправними діями, які виразились у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України.

Обґрунтованість пред`явленої ОСОБА_5 підозри у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень згідно клопотання прокурора підтверджується зібраними в ході досудового розслідування доказами, як окремо так і у їх сукупності, а саме: заявами про вчинення кримінального правопорушення від 27 грудня 2021 року та 09 січня 2022 року; протоколами допитів свідків від 10 та 13 січня 2022 року; протоколами впізнання за фотознімками від 10 та 13 січня 2022 року; протоколом огляду місця події від 09 січня 2022 року; протоколами огляду предметів від 10 та 19 січня 2022 року.

27 січня 2022 року ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова до обвинуваченої ОСОБА_5 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на два місяця та на підставі положень ст. 615 КПК України його було продовжено до 24 травня 2022 року, у зв`язку з чим на цей час виникла необхідність у вирішенні питання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_5 .

В судовому засіданні прокурор оголосив вищезазначене клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_5 , яке він мотивував тим, що ризики, передбачені пунктами 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які існували як під час досудового розслідування, так і на час обрання обвинуваченій запобіжного заходу, на цей час не зникли та не зменшилися. Посилався на характер вчиненого обвинуваченою злочинного діяння, його повторність, поведінку та особу обвинуваченої, яка не має сталих соціальних зв`язків, також вважала, що є всі підстави, що вона може ухилитися від суду з метою уникнення покарання за вчинене, незаконно впливати на свідків, перешкоджаючи таким чином встановленню істини у справі, а також вчинити інше кримінальне правопорушення, зокрема з корисливих мотивів, оскільки раніше обвинувачена неодноразово через невеликий проміжок часу вчиняла аналогічні корисливі кримінальні правопорушення, у зв`язку з чим вважав, що жоден більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої.

Захисник обвинуваченої заперечував проти задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зазначивши при цьому, що ризики, визначені прокурором, є недоведеними, а саме клопотання необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення. Крім того, зазначив, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні нетяжкого злочину, у зв`язку з чим вважав за доцільне змінити запобіжний захід на більш м`який, не пов`язаний з позбавленням волі.

В силу об`єктивних та незалежних від суду причин, обвинувачена ОСОБА_5 до суду для участі в судовому засіданні доставлена не була. В матеріалах справи міститься довідка начальника Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» про те, що з 05 березня 2022 року в установі відсутній доступ до глобальної мережі інтернет у зв`язку з пошкодженням кабельної мережі, тому проведення судового засідання в режимі відеоконференції з обвинуваченою не є можливим. З урахуванням цих обставин суд позбавлений можливості заслухати думку обвинуваченої щодо заявленого в судовому засіданні клопотання прокурора. Враховуючи запровадження в Україні воєнного стану, а також перебування обвинуваченої ОСОБА_5 в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор», що в м. Харкові, де на цей час проводяться активні бойові дії, суд вважає за необхідне розглянути питання про продовження строку тримання її під вартою за участі захисника, однак за відсутності самої обвинуваченої.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження та дослідивши матеріали клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_5 , суд дійшов таких висновків.

Відповідно до Розпорядження Голови Верховного Суду «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» від 08 березня 2022 року № 2/0/9-22, винесеного на підставі ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», враховуючи неможливість здійснювати правосуддя під час воєнного стану, введеного Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року (зі змінами), було змінено територіальну підсудність судових справ Фрунзенського районного суду м. Харкова та визначено територіальну підсудність справ за Октябрським районним судом м. Полтави.

Незважаючи на визначення підсудності за Октябрським районним судом м. Полтави, справи з Фрунзенського районного суду м. Харкова для її розгляду в Октябрському районному суді м. Полтави, в числі інших, які надійшли до суду, не направлено.

Згідно ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.

У відповідності до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати 2 місяців.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі запобіжні заходи, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити перелічені вище дії.

При вирішенні питання щодо продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 суд враховує практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка є джерелом права в Україні.

Виходячи з положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Харченко проти України» та «Лабіта проти Італії», обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення. Це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може бути підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення. Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися у кожній справі з урахуванням конкретних обставин.

У рішенні ЄСПЛ «Боротюк проти України» від 16 грудня 2010 року констатовано порушення вимог п. 3 ст. 5 Конвенції, оскільки національні суди продовжували тримання під вартою, посилаючись в основному на тяжкість вчиненого злочину, та використовували стереотипні формулювання без розгляду конкретних обставин справи. Відповідно до рішення у справі «Пічугін проти України» від 23 жовтня 2012 року, ЄСПЛ констатував порушення Конвенції через невмотивованість у рішенні суду продовження існування ризиків втечі обвинуваченого і чи виправдовують вони позбавлення волі протягом усього часу кримінального провадження.

У справах «Цигоній проти України» від 24 листопада 2011 року, «Третьяков проти України» від 29 вересня 2011 року, «Дейнеко проти України» від 21 травня 2019 року ЄСПЛ констатував порушення Україною п. 3 ст. 5 Конвенції у зв`язку з тим, що рішення суду про продовження строку тримання під вартою не містило належних і достатніх підстав для такого тривалого тримання та національні суди не розглянули жодних альтернативних запобіжних заходів. В рішенні ЄСПЛ у справі «Ходорковський проти Росії», зазначається, що арешт буде прийнятним в світлі положень Конвенції тільки, якщо «обов`язок, передбачений законом» не може бути виконано більш м`якими засобами.

Принцип пропорційності передбачає необхідність встановлення рівноваги між важливістю забезпечити негайне виконання зобов`язання та важливістю права на свободу в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ Сааді проти Сполученого Королівства), а також конституційного обов`язку захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (ст. 65 Конституції України).

При вирішенні питання про обрання (продовження) запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, вказані в статті 178 КПК України.

Зокрема, необхідно провести оцінку в сукупності всіх обставин, а саме: вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст. 184 цього Кодексу, повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

При цьому суд враховує, що відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, вимоги пунктів 3 та 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканність можливе лише у передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Однак прокурор в своєму клопотанні, як і в судовому засіданні, всупереч вимог законодавства України, посилався на наявність лише тих ризиків, визначених ст. 177 КПК України, які були підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на стадії досудового розслідування, та які нібито продовжують існувати й на цей час, однак доказів на підтвердження цього факту суду не надано, так само як і не надано доказів, які б виправдовували подальше тривале тримання обвинуваченої під вартою, з огляду також на триваючу агресію рф проти України, внаслідок чого м. Харків зазнає частих бомбардувань та відповідно потребує захисту. Клопотання прокурора хоча й містить відомості про інкриміновані обвинуваченій ОСОБА_5 кримінальні правопорушення та про обставини їх вчинення, однак не містить жодного додатку на їх підтвердження.

Сама тяжкість інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень та публічний інтерес до цієї справи не можуть виправдовувати його тривале ув`язнення. Зокрема, відповідно до правової позиції ЄСПЛ у рішенні від 12 січня 2012 року у справі «Тодоров протии України», тільки тяжкість вчиненного злочину, складність справи та серйозність обвинувачення не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою. Крім того, в рішення ЄСПЛ «Клішин протии України» у справі № 30671/04 від 23 лютого 2012 року вказано, що підстави для тримання під вартою мають бути підтверджені фактами.

У практиці ЄСПЛ визначено, що існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою, але тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою (рішення у справі «Єчус проти Литви»).

Згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, які мають бути чітко сформульовані (рішення ЄСПЛ у справах «Яблонський проти Польщі», «I.A. проти Франції», «Іловецький проти Польщі»). У всіх випадках, коли ризик ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів (рішення ЄСПЛ у справі «Вренчев проти Сербії»).

Відповідно до пункту 51 Рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року попереднє ув`язнення не повинно визначати покарання у виді позбавлення волі і не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.

Таким чином, дослідивши клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд приходить до висновку про те, що його зміст не містить обгрунтованих доказів необхідності продовження строку тримання обвинуваченої ОСОБА_5 під вартою та наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а лише містить сам факт наявності таких ризиків та посилання на ті обставини, на підставі яких обвинуваченій було обрано такий вид запобіжного заходу, як тримання під вартою, при цьому не наведено доказів, що заявлені ризики на цей час не зменшилися.

Клопотання прокурора містить посилання на ризик, що обвинувачена може переховуватися від суду, однак, суд не погоджується з доводами прокурора щодо цього ризику, так як матеріали клопотання не містять доказів переховування обвинуваченої від органів досудового розслідування чи суду та вчинення нею дій, які б вказували на можливість порушення її процесуальної поведінки, а відтак вважає, що посилання прокурора на вказаний ризик є необґрунтованим та таким, що ґрунтується лише на припущеннях сторони обвинувачення, у зв`язку з чим не може бути прийнятим до уваги суду як беззаперечний доказ щодо можливої поведінки обвинуваченої в разі обрання більш м`якого запобіжного заходу.

Крім цього, суд не погоджується з твердженням прокурора щодо наявності ризику незаконно впливати на свідків в даному кримінальному провадженні, оскільки наявність такого ризику жодним чином не доведена та являється лише припущенням сторони обвинувачення.

Суд звертає увагу на те, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які у відповідності до ст. 12 КК України віднесені до категорії нетяжких злочинів та за які передбачено покарання, в разі доведення вини ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень та постановлення обвинувального вироку у справі за результатами її розгляду, у виді арешту на строк від трьох до шести місяців або обмеженням волі на строк до п`яти років або позбавленням волі на той самий строк.

Саме лише посилання прокурора на відсутність у обвинуваченої міцних соціальних зв`язків, як на фактор ризику, не є достатнім для переконання, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не буде здатний забезпечити дотримання обвинуваченою належної процесуальної поведінки.

Обвинувачений користується презумпцією невинуватості, а тому обставини, викладені прокурором щодо його провини й правильність кваліфікації дій, підлягають доведенню в установленому законом порядку в суді.

Доцільність продовження строків тримання під вартою впродовж судового розгляду повинна ґрунтуватися на презумпції того, що з перебігом розгляду справи, зменшуються ризики, які стали підставою для взяття під варту на початковій стадії розслідування, тому продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються. Чим більше обвинувачений знаходиться під вартою, тим більш вагомими і конкретними мають бути підстави для продовження запобіжного заходу, про що має бути зазначено в судовому рішенні. Визначаючи доцільність тримання під вартою або звільнення, суд зобов`язаний розглянути й альтернативні заходи забезпечення явки обвинуваченого до суду.

Дослідивши матеріали клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_5 , суд вважає, що клопотання прокурора не містить обґрунтований доказів того, що ризики переховуватись від суду та незаконно впливати на свідків, які були підставою для обрання запобіжного заходу обвинуваченій існують і на даний час, а жодного нового ризику ним не наведено, у зв`язку з чим суд констатує, що на початковому етапі досудового розслідування можливо й була необхідність у триманні обвинуваченої під вартою, однак на даному етапі судового розгляду, докази продовження застосування найбільш суворого запобіжного заходу суду не надані.

При цьому, суд погоджується з посиланнями прокурора щодо ризику вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки обвинувачена ОСОБА_5 раніше неодноразово через невеликий проміжок часу вчиняла корисливі кримінальні правопорушення, у зв`язку з чим суд вбачає підстави вважати, що обвинувачена схильна до вчинення кримінальних правопорушень аналогічного характеру. Крім того, суд дослідивши зміст висунутого щодо ОСОБА_5 обвинувачення, вважає, що підозра у вчиненні інкримінованих їй правопорушень є обґрунтованою.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення та наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор але не доведе недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

На підставі викладеного, враховуючи характеристику особи обвинуваченої, викладені обставини справи, а також те, що остання обвинувачується у вчиненні нетяжких злочинів, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченої ОСОБА_5 під вартою за відсутності для цього процесуальних підстав, однак вважає за можливе змінити їй запобіжний захід на особисте зобо`язання та, з метою уникнення ризику вчинення останньою іншого кримінального правопорушення, вважає за необхідне покласти на обвинувачену процесуальні обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України.

Керуючись ст. ст. 177, 178, 183, 194, 331, 372 КПК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_5 - відмовити.

Клопотання захисника обвинуваченої про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на особисте зобов`язання - задовольнити.

Обрати щодо обвинуваченої ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, поклавши строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 18 липня 2022 року обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України: прибувати за кожною вимогою до суду; не відлучатися за межі України без дозволу суду та повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню.

Роз`яснити обвинуваченій, що в разі невиконання покладених на неї обов`язків, до неї може бути застосовано більш жорсткий запобіжний захід і накладено грошове стягнення.

Копію ухвали негайно вручити учасникам кримінального провадження та направити до Державної установи «Харківський слідчий ізолятор».

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено та оголошено 20 травня 2022 року о 16 годині.

Суддя ОСОБА_1