ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/6650/17
провадження № 1-кп/753/139/22
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2022 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

судді ОСОБА_2 ,

основних присяжних ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

запасної присяжної ОСОБА_6 ,

при секретарі ОСОБА_7 ,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0003900 за обвинуваченням ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 1 ст. 14, п. п. 6, 9, 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115; ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 366; ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 371; ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 372 КК України,

ВСТАНОВИВ:
Дарницьким районним судом м. Києва проводиться судовий розгляд вказаного кримінального провадження.

Захисником обвинуваченого адвокатом ОСОБА_10 подане клопотання, підтримане обвинуваченим, про зміну запобіжного заходу на альтернативний запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою. Клопотання обґрунтував тим, що обвинувачений перебуває під вартою понад 4 роки, при цьому вироком Оболонського районного суду м. Києва від 03.08.2022 року ОСОБА_11 було призначено покарання у вигляді 15 років позбавлення волі, та запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишено без змін. Також зауважив, що Свідоцтво про надання тимчасового захисту на території Російської Федерації мало часові рамки дії, та станом на 10.08.2018 року строк дії даного свідоцтва закінчився. При цьому вважав, що цілком достатнім для запобігання ризику ухилення від суду буде застосування такого запобіжного заходу як домашній арешт з покладенням додаткових обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України. Також, у зв`язку з відсутністю скарг з боку потерпілого та свідків на здійснення на них впливу з боку обвинуваченого - ризик тиску на вказаних осіб є недоведеним. Просив врахувати, що інкриміновані злочини є незакінченими, що свідчить про зменшення їх суспільної небезпеки, а будь-яких заборон для застосування інших запобіжних заходів чинний КПК України, а саме ч. 5 ст. 176 вказаного кодексу, не містить. Крім того звертав увагу на тривалість перебування обвинуваченого під вартою, а саме більше 12 місяців, що суперечить вимогам ст. 197 КПК України, та виключно позитивні дані щодо особи останнього.

Сторона обвинувачення, думку якої підтримав представник потерпілого, проти задоволення вказаного клопотання категорично заперечувала, зазначивши про відсутність підстав для зміни застосованого запобіжного заходу.

Заслухавши думку учасників судового провадження, вивчивши наявні в розпорядженні суду матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступних висновків.

Не вирішуючи наперед питання щодо доведеності чи недоведеності винності обвинуваченого в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, в даному конкретному випадку суд вважає підозру відносно ОСОБА_11 у вчиненні злочинів небезпідставною, оскільки кримінальне провадження направлено до суду з обвинувальним актом. При цьому обґрунтованість обвинувачення перевірятиметься судом, який здійснює судовий розгляд, шляхом оцінки наданих сторонами кримінального провадження та потерпілим доказів при прийнятті відповідного процесуального рішення.

Так, суд враховує практику Європейського суду з захисту прав людини, а саме те, що ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку, і тому оцінка такого ризику проводиться з посиланням на ряд інших факторів. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до у ваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки із суспільством.

Також, суд приймає до уваги, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати, зокрема судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Так, судове провадження триває, можливість незаконного впливу з боку обвинуваченого на потерпілого та свідків продовжує існувати.

Крім того, обсяг проведених судом процесуальних дій під час судового розгляду у кримінальному провадженні та їх результати не зменшують ризик переховування та ризик перешкодити кримінальному провадженню.

З урахуванням даних про особу ОСОБА_11 , який хоча і має міцні соціальні зв`язки, проте тривалий час перебував у розшуку, на виклики до суду не з`являвся, а також те, що останнього, який перебуває в статусі обвинуваченого, знову повідомлено про підозру, суд вважає що ризик ухилення ОСОБА_11 від суду та вчинення нового кримінального правопорушення є реальним. При цьому дійсних гарантій явки до суду обвинуваченого немає.

Крім того, відомості, які би свідчили про неможливість тримання обвинуваченого під вартою, зокрема за станом здоров`я, в матеріалах провадження відсутні.

Дані про те, що обвинувачений раніше не притягувався до кримінальної відповідальності та судимостей не має, одружений та має на утриманні дітей, не можуть бути безумовними підставами для зміни обраного запобіжного заходу, оскільки самі по собі не свідчать про відсутність наведених ризиків.

Наявність громадянств інших країн, міцні дружні та ділові стосунки в Україні та за її межами, майновий стан обвинуваченого, свідчать про підвищений ризик переховування від суду та перешкоджання кримінальному провадженню.

При цьому суд погоджується з твердженням сторони захисту про те, що зі с плином часу ризики, передбачені ст. 177 КПК України, дещо знижуються, проте, на думку суду, наведені ризики продовжують існувати, є реальними, і тому жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти наявним у справі ризикам з урахуванням обставин справи та даних щодо особи обвинуваченого, а також забезпечити належну процесуальну поведінку останнього.

Разом з тим, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

При цьому розумність строку тримання під вартою не піддається абстрактній оцінці. Законність тримання під вартою необхідно оцінювати, виходячи з особливостей конкретної справи. Продовження строку тримання під вартою можна виправдати, коли є конкретні ознаки існування реальної суспільної потреби, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають вимогу права, передбаченого ст. 5 Конвенції (рішення «Lavents v. Latvia» п. 70).

На думку суду, обставинами, що дають підстави ствердити наявність публічного інтересу, який виправдовує виняток із загальної норми про повагу до свободи людини є підвищена суспільна небезпека злочинів, що інкримінуються обвинуваченому, об`єктом яких є різноманітний спектр суспільних відносин, що охороняються кримінальним законом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що докази, які би свідчили про те, що на даний час змінилися обставини, які були підставами для застосування обвинуваченому найбільш суворого виду запобіжного заходу і продовження строку його дії або перестали існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, встановлені судом раніше, стороною захисту не надані.

Посилання сторони захисту на те, що з урахуванням всього часу перебування під вартою по всім кримінальним провадженням, та з урахуванням порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання день за два, ОСОБА_11 вже відбув все можливе покарання, і навіть у разі присудження максимального строку покарання, в силу вимог ст. 81 КК України вже фактично може розраховувати на умовно-довтрокове звільнення, є неспроможними, оскільки зарахування строку попереднього ув`язнення врегульовано положеннями ст. 72 КК України, а вирішення питання щодо призначення покарання за сукупністю злочинів або вироків врегульовано положеннями ст. ст. 70 та 71 КК України відповідно, при цьому на даний час ОСОБА_11 покарання не призначено.

Доводи сторони захисту щодо порушення граничного строку перебування під вартою, на думку суду, пов`язані з власною інтерпретацією норм кримінального процесуального закону, оскільки положеннями ч. 3 ст. 197 КПК України чітко передбачено, що сукупний строк тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого під час досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо тяжких або особливо тяжких злочинів не повинен перевищувати 12 місяців. З огляду на викладене, приймаючи до уваги те, що положеннями вказаної частини статті встановлено сукупний строк тримання під вартою під час досудового розслідування, а не судового розгляду, будь-яких порушень граничного строку перебування під вартою суд не вбачає.

Крім того, відповідно до вимог ч. 4 ст. 183 КК України прийняття рішення щодо визначення альтернативного запобіжного заходу у даному провадженні є правом, а не обов`язком суду, при цьому з урахуванням всіх обставин справи та даних щодо особи обвинуваченого підстав для визначення розміру застави не вбачається.

Таким чином, перевіривши обґрунтованість підстав для застосування запобіжного заходу, виконуючи функцію суворого судового контролю за застосуванням запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, закріпленого у частині другій статті 29 Конституції України, вислухавши думку учасників судового провадження щодо заявленого клопотання, суд прийшов до висновку, що за наведених обставин, підстав для задоволення клопотання сторони захисту щодо зміни запобіжного заходу немає.

Враховуючи наведене, керуючись ст. 331 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
В задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_10 про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на інший альтернативний запобіжний захід, який не пов`язаний із триманням під вартою - відмовити.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає. Заперечення проти ухвали може бути включене до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 ст. 392 КПК України.

Головуючий

Суддя

Присяжні