Ухвала
іменем України
14 червня 2022 року

м. Київ
справа №589/212/20
провадження №51-1345ск22
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
вивчивши матеріали касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 на вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 01 лютого 2021 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 31 січня 2022 року,
встановив:
3а вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 01 лютого 2021 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Клишки Шосткинського району Сумської області та жителя с. Чапліївки того ж району і області визнано винуватим та засуджено до покарання у виді позбавлення волі:

- за ч. 2 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі КК) на строк 8 років із конфіскацією майна;
- за ч. 3 ст. 289 КК на строк 9 років із конфіскацією майна;
На підставі ч. 1 ст. 70 КК призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією майна.
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки с. Клишки Шосткинського району Сумської області, жительки м. Шостка визнано винуватою та засуджено до покарання у виді позбавлення волі:

- за ч. 2 ст. 187 КК на строк 8 років із конфіскацією майна;
- за ч. 3 ст. 289 КК на строк 9 років із конфіскацією майна;
На підставі ч. 1 ст. 70 КК визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією майна.
Згідно з ч. 4 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання призначеного ОСОБА_5 вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 14 січня 2020 року остаточно визначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією майна.
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця та жителя м. Шостка Сумської області визнано винуватим та засуджено до покарання у виді позбавлення волі:

- за ч. 2 ст. 187 КК на строк 8 років із конфіскацією майна;
- за ч. 3 ст. 289 КК на строк 9 років із конфіскацією майна;
На підставі ч. 1 ст. 70 КК призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією майна.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 задоволено частково та стягнуто на його користь солідарно з засуджених 100 00 грн у рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди.
Вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати.
Суд першої інстанції встановив, що у ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 28 листопада 2019 року близько 17:00 за місцем проживання ОСОБА_5 у кв. АДРЕСА_1 під час вживання алкогольних напоїв виник умисел на заволодіння чужим майном шляхом нападу на водія автомобіля таксі та заволодіння транспортним засобом, у зв`язку з чим ОСОБА_5 під приводом поїздки викликала автомобіль служби таксі «Тройка» ФОП ОСОБА_8 .

У подальшомуОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 сіли до салону автомобіля таксі марки «Daewoo Nexia» під керуванням ОСОБА_9 та вирішили поїхати до залізничної станції «Терещенська», що знаходиться в смт Вороніж Шосткинського району Сумської області. При цьому ОСОБА_4 сів на пасажирське сидіння спереду, ОСОБА_6 на заднє сидіння зліва, а ОСОБА_5 на заднє сидіння справа.
Під час руху по дорозі сполученням «м. Шостка смт Вороніж» у напрямку смт Вороніж Шосткинського району Сумської області ОСОБА_4 на виконання задуманого попросив водія зупинитися, після чого ОСОБА_6 завдав ОСОБА_9 удар ножем в область правого вуха та намагався нанести ще один удар ножем, однак останній схопив лезо лівою рукою, викрутив ніж з руки нападника та викинув його з салону автомобіля. Після цього ОСОБА_6 обома руками стиснув шию потерпілого. В результаті йому було заподіяно легкі тілесні ушкодження.
Для виклику допомоги ОСОБА_9 натиснув на кнопку виклику автомобільної радіостанції та почав передавати диспетчеру таксі координати свого місця перебування, однак ОСОБА_4 вирвав з мережі мікрофон від радіостанції і викинув його з салону автомобіля. Після цього ОСОБА_5 почала вимагати у потерпілого будь-яке цінне майно.
Реалізовуючи спільний умисел на заволодіння чужим майном ОСОБА_5 забрала в ОСОБА_9 передані ним грошові кошти та майно на загальну суму 391 грн.
Крім того, ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , діючи повторно та за попередньою змовою групою осіб, керуючись єдиним умислом та корисливим мотивом, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, з метою незаконного заволодіння транспортним засобом наказали ОСОБА_9 передати їм ключі від автомобіля та змусили покинути транспортний засіб, при цьому ОСОБА_5 та ОСОБА_4 також вийшли з автомобіля. Після цього ОСОБА_5 , утримуючи ОСОБА_9 за руку та погрожуючи застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я, що виразилось у залякуванні потерпілого негайним застосуванням зброї, помістила його на заднє пасажирське сидіння між собою та ОСОБА_6 . У свою чергу ОСОБА_4 зайняв місце водія, завів двигун автомобіля ключем, який їм передав потерпілий та привів транспортний засіб у рух і таким чином усі троє незаконно заволоділи транспортним засобом автомобілем «Daewoo Nexia», який належав потерпілому ОСОБА_8 вартістю 88802 грн.
При перегляді вироку Сумський апеляційний суд ухвалою від 31 січня 2022 року це рішення залишив без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення судами першої та апеляційної інстанційвимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ці судові рішення.
На обґрунтування своїх вимог вказує, що вони постановлені без урахування всіх обставин справи, а наведені в них висновки про доведеність його винуватості у вчиненні цих злочинів не ґрунтуються на досліджених в суді доказах. Вважає, що в порушення вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд першої інстанції при формулюванні обвинуваченого, визнаного судом доведеним, не конкретизував у вироку в чому полягав напад з метою заволодіння транспортним засобом потерпілого, поєднаний з насильством чи погрозою для життя чи здоров`я водія таксі, а також наслідки кримінального правопорушення. Стверджує, що його дії щодо потерпілого ОСОБА_9 не були агресивними і останній сам добровільно передав йому ключі від автомобіля. Вказує, що під час досудового розслідування слідчий безпідставно відмовив йому в задоволенні клопотання про проведення слідчого експеримента з метою встановити роль кожного зі співучасників у вчиненні злочинів.
На думку засудженого, при перегляді вироку суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводів, наведених в апеляційних скаргах сторони захисту та не усунув порушень, які були допущені судом першої інстанції, а тому ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК.
Перевіривши доводи касаційної скарги засудженого та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Згідно зі ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним та обґрунтованим є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Тобто кожен доказ оцінюється з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений, поміж іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи і просить дати зібраним у ній доказам іншу оцінку, ніж ту, яка була надана судами першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесена.
Як убачається зі змісту оспорюваних рішень, у цій справі фактичні обставини було встановлено судом першої інстанції. У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 вказує на те, що суд у вироку не дав належної оцінки показанням потерпілого ОСОБА_9 і не зіставив їх з іншими доказами, дослідженими в суді та поклав ці показання в основу вироку. Проте зі змісту вироку вбачається, що свій висновок про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих злочинів місцевий суд зробив на підставі фактично встановлених даних, які були з`ясовані під час дослідження доказів у судовому засіданні та оцінені судом відповідно до ст. 94 КПК.

Зокрема, суд першої інстанції у вироку вказав, що вина ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК підтверджується наданими в суді показаннями потерпілого ОСОБА_9 щодо обставин вчинення нападу на нього засудженими, під час якого останні заволоділи його майном і транспортним засобом, а також показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , та ОСОБА_13 щодо обставин справи; даними, які містяться у протоколах слідчих дій, та висновками експертів.

При оцінці показань засуджених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про те, що вони не знали про наміри ОСОБА_6 вчинити розбійний напад на потерпілого, місцевий суд правильно взяв до уваги характер і послідовність дій засуджених, які викликали таксі не маючи грошей та разом сіли в автомобіль, на якому виїхали за місто до іншого населеного пункту без очевидної необхідності, і не зупинили ОСОБА_6 після того, як він завдав ударів потерпілому ножем. Також цей суд у вироку вказав, що при оцінці доказів надав перевагу показанням потерпілого ОСОБА_9 щодо активної ролі ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, оскільки ці показання узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами.

Водночас, незгода засудженого з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, не може свідчити про порушення цим судом вимог кримінального процесуального закону.

Як убачається з копії ухвали апеляційного суду, цей суд у своєму рішенні послався на конкретні фактичні дані, що містяться у кримінальному проваджені та свідчать про відповідність висновків суду першої інстанції, викладених у вироку, фактичним обставинам справи та правильність кваліфікації дій засуджених за ч. 2 ст. 187 і ч. 3 ст. 289 КК.
При перегляді вироку за апеляційними скаргами сторони захисту апеляційний суд ретельно перевірив наведені доводи та дав на них обґрунтовані відповіді, вказавши у своєму рішенні конкретні мотиви, з яких визнав ці доводи безпідставними та їх відхилив.
Так, спростовуючи доводи скарг щодо відсутності у засуджених попередньої змови на вчинення злочинів, апеляційний суд у своєму рішенні вірно вказав на те, що створення ОСОБА_4 умов для зупинки транспортного засобу застосування ОСОБА_6 насильства до потерпілого з метою подавити його волю, щоб інші співучасники злочину змогли заволоділи майном потерпілого (мобільним телефоном і грошима), а також попередження подальшого опору потерпілого засудженою ОСОБА_5 , яка шляхом погроз застосування насильства створила у нього хоча й хибне, але реальне враження про наявність у неї зброї, свідчать про те, що засуджені діяли спільно з єдиним умислом на вчинення розбійного нападу та заволодіння транспортним засобом, що, поза розумним сумнівом, вказує на наявність попередньої домовленості між ними.
При цьому суд апеляційної інстанції мотивовано відхилив у своєму рішенні доводи сторони захисту в скарзі щодо непроведення у кримінальному провадженні окремих слідчих дій, зокрема очної ставки між засудженими, вказавши на те, що з огляду на об`єм зібраних доказів та пояснень потерпілого і свідків, наданих під час досудового слідства, необхідності в проведенні цих слідчих дій сторона обвинувачення не вбачала.
Наведені судами першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях висновки є належним чином умотивованими та обґрунтованими. Зміст вказаних вироку та ухвали відповідає вимогам статей 370, 374 та 419 КПК.
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність цих рішень та вмотивованість їх висновків з питань істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність засуджений ОСОБА_4 у касаційній скарзі не навів, і таких даних з їхнього змісту не вбачається.
З огляду на викладене, касаційна скарга засудженого та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення,а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 01 лютого 2021 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 31 січня 2022 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3