ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 461/533/19

провадження № 51-1305 км 22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_4

суддів ОСОБА_5 ОСОБА_6

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

засудженого (у режимі відеоконференції) ОСОБА_1 ,

захисника (у режимі відеоконференції) ОСОБА_9

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора ОСОБА_10 та представника потерпілої ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_11 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 14 лютого 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004826 31 жовтня 2018 року, за обвинуваченням

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомира, який згідно з матеріалами кримінального провадження проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Галицького районного суду м. Львова від 11 червня 2021 року ОСОБА_1 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2000 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 350 000 грн - моральної шкоди. Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно з цим вироком 31 жовтня 2018 року близько 04:20 ОСОБА_1 поблизу готелю «Львів», розташованого на просп. Чорновола, 7 у м. Львові, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин умисно завдав ОСОБА_3 удару ножем у ділянку грудної клітки, внаслідок чого настала смерть потерпілого.

Львівський апеляційний суд ухвалою від 14 лютого 2022 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_12. задовольнив частково, змінив вирок Галицького районного суду м. Львова від 11 червня 2021 року в частині призначеного покарання та постановив вважати ОСОБА_1 засудженим за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. У решті вирок суду першої інстанції залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що апеляційний суд усупереч статтям 23, 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) змінив вирок місцевого суду в частині призначеного покарання і без дослідження доказів установив інші дані про особу винного, мету, мотив вчинення ним злочину та безпідставно визнав обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_1 , зокрема: наявність щирого каяття, те, що засуджений раніше не притягувався до будь-якого виду відповідальності та обставину, яка також призвела до вчинення злочину, неправильну поведінку потерпілого. Як зауважив прокурор, до дня постановлення апеляційним судом рішення по суті ОСОБА_1 повністю заперечував свою причетність, відмовлявся давати показання, не визнав цивільного позову потерпілої і не відшкодував матеріальних збитків. Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 94, 370, 419 КПК України.

Представник потерпілої в касаційній скарзі, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вказує, що апеляційний суд належним чином не дослідив дані про особи обвинуваченого, не врахував усіх обставин кримінального правопорушення та тих, що характеризують ОСОБА_1 . Стверджує, що засуджений формально визнав свою вину з метою пом`якшення покарання в суді апеляційної інстанції, однак щиро не розкаявся у вчиненому злочині та всіляко намагався затягнути судовий розгляд для ухилення від відповідальності за скоєне, чим завдав додаткових страждань родичам померлого. Вважає, що призначене апеляційним судом покарання ОСОБА_1 не відповідає скоєному ним злочину і недостатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

На зазначені касаційні скарги засуджений подав заперечення, у яких, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів, викладених у них, просив рішення суду апеляційної інстанції залишити без зміни.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор ОСОБА_13 у судовому засіданні підтримав касаційні скарги прокурора та представника потерпілого, просив призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Засуджений ОСОБА_1 і захисник ОСОБА_14 в судовому засіданні заперечили проти задоволення касаційних скарг, просили залишити їх без задоволення.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Положеннями ст. 438 КПК України визначено, що підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Статтею 412 КПК України передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до приписів ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та кваліфікація його дій у касаційному порядку не оспорюються.

Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційних скарг прокурора і представника потерпілої, Суд ураховує таке.

Так, положення ч. 3 ст. 404 КПК України зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушеннями, за наявності обґрунтованого клопотання учасника кримінального провадження. Повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли під час апеляційного розгляду цей факт установлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено в суді першої інстанції.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_1 покарання, врахував, що він вчинив особливо тяжкий злочин, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років. Разом з тим будь-яких обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, цей суд не встановив.

З огляду на наведене, колегія суддів суду першої інстанції вважала, що виправлення ОСОБА_1 неможливе без його ізоляції від суспільства, призначила йому покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років та дійшла висновку, що таке покарання необхідне й достатнє для виправлення і попередження нових злочинів.

За результатами апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції пом`якшив призначене ОСОБА_1 покарання до мінімальних меж санкції за вчинене кримінальне правопорушення, а саме до позбавлення волі на строк 7 років.

Ухвалюючи таке рішення, апеляційний суд, зокрема, визнав у цьому кримінальному провадженні обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_1 , такі як щире каяття, яке засуджений висловив під час апеляційного розгляду, неправильну поведінку потерпілого, а також дані про особу засудженого, а саме те, що ОСОБА_1 раніше жодного разу не притягувався до будь-якого виду відповідальності.

Разом з тим суд апеляційної інстанції, змінюючи призначене місцевим судом покарання, безпосередньо у судовому засіданні будь-яких доказів, на підставі яких міг установити вищевикладені обставини, які характеризують особу засудженого та пом`якшують покарання, не дослідив, чим допустив істотне порушення вимог КПК України.

Так, положеннями ст. 50 КК України визначено, що призначення покарання як захід примусу застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення та полягає в передбаченому законом порядку позбавленні чи обмеженні прав і свобод засудженого. Тому при призначенні покарання суд повинен суворо дотримуватися засад призначення покарання, оскільки саме через них реалізуються принципи справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Прояв індивідуалізації покарання полягає у призначенні винній особі конкретного виду і розміру міри державного примусу, який повинен бути співмірним характеру вчинених нею дій, їх небезпечності та даним про її особу, а також відповідати його ознакам і цілям, що сформульовані у ст. 50 КК України. Пропорційність покарання цим складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Водночас ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення припускає з`ясування судом перш за все питання про те, до якої категорії тяжкості належить вчинене діяння відповідно до ст. 12 КК України. Разом із цим ступінь тяжкості кримінального правопорушення визначається не лише цією типовою характеристикою, а потребує врахування особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення, тобто характеру того діяння, яке було вчинене винним у конкретному випадку. Тому підлягають також врахуванню такі об`єктивні та суб`єктивні чинники, як, зокрема, цінність тих суспільних відносин, на які посягає винний, тяжкість наслідків (їх характер і обсяг), спосіб посягання, форма й ступінь вини, мотиви і цілі при вчиненні кримінального правопорушення.

Покарання призначається за кримінальне правопорушення, проте застосовується до конкретної особи, тому врахування судом даних, які всебічно характеризують особу винного, є гарантією призначення справедливого покарання і умовою досягнення мети, яка перед ним поставлена. Таке врахування припускає з`ясування судом і оцінку не лише тих властивостей, рис, якостей і особливостей особи винного, які пов`язані із вчиненим кримінальним правопорушенням, а й інших даних, що його всебічно характеризують.

До обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, належать встановлені судом в конкретному кримінальному провадженні об`єктивні та суб`єктивні чинники, які свідчать про знижений або підвищений ступінь суспільної небезпеки вчиненого діяння і (або) особи винного і тим самим надають суду право для пом`якшення або посилення покарання.

У частині 2 ст. 65 КК України сформульований принцип доцільності покарання, відповідно до якого винній у кримінальному правопорушенні особі має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Додержання цих вимог закону припускає, що в кожному конкретному випадку суд, призначаючи покарання, повинен мотивувати, чому саме цей вид покарання він вважає за необхідне призначити винному і чому саме обрана ним конкретна міра цього виду покарання є достатньою для досягнення зазначеної мети.

Так, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Водночас суд апеляційної інстанції, встановивши щире каяття ОСОБА_1 , нові дані про його особу та пославшись на неправильну поведінку потерпілого, своє рішення в цій частині не обґрунтував, будь-яких даних, які би впливали на ступінь тяжкості вчиненого злочину, та давали можливість вважати, що буде досягнута мета про виправлення засудженого при пом`якшенні йому покарання до мінімального, у своїй ухвалі всупереч вимогами ст. 419 КПК України також не навів.

За таких обставин, касаційні скарги прокурора та представника потерпілого підлягають задоволенню, а ухвала апеляційного суду стосовно ОСОБА_1 - скасуванню з підстав, передбачених статтями 412, 414, 419 КПК України.

У зв`язку з цим слід призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно врахувати наведене і, за умови підтвердження такого ж обсягу обвинувачення, тих же даних про особу винного та обставин, які впливають на обрання заходу примусу, що встановлені місцевим судом, призначене апеляційним судом ОСОБА_1 покарання слід вважати м`яким.

Крім того, як убачається з матеріалів кримінального провадження та судових рішень, до набрання вироком законної сили суд першої інстанції залишив ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Вирішуючи питання щодо цього заходу забезпечення кримінального провадження після скасування ухвали суду апеляційної інстанції, Суд зважає на те, що касаційний розгляд здійснюється згідно з правилами розгляду в суді апеляційної інстанції з урахуванням певних особливостей (ст. 434 КПК України). У свою чергу ст. 418 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції ухвалює рішення в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу, який зобов`язує суд, серед іншого, вирішити питання про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Беручи до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення у справі «Едуард Шабалін проти Росії» від 16 жовтня 2014 року) про неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення та в контексті цього кримінального провадження, ураховуючи особливості касаційного розгляду, передбаченого главою 32 КПК України, та обмежені можливості щодо повноцінного розгляду й вирішення цього питання в межах процедури касаційного перегляду, Верховний Суд уважає за необхідне залишити ОСОБА_1 під вартою на строк, мінімально необхідний для вирішення вказаного питання судом апеляційної інстанції, який у будь-якому разі не може перевищувати 60 днів.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Касаційні скарги прокурора ОСОБА_10 та представника потерпілої ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_11 задовольнити.

Ухвалу Львівського апеляційного суду від 14 лютого 2022 року скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

ОСОБА_1 залишити під вартою до вирішення апеляційним судом питання щодо запобіжного заходу, але не більше ніж на 60 днів.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6