Справа № 135/694/21
Провадження № 1-кп/135/28/22
УХВАЛА
Іменем України
07.10.2022 Ладижинський міський суд Вінницької області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинувачених: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за обвинуваченням: ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 255-1, ч. 3 ст. 307 КК України; ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України; ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 307 КК України,

ВСТАНОВИВ:
02.07.2021 року до суду від Вінницької обласної прокуратури надійшов обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні по обвинуваченню: ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 255-1, ч. 3 ст. 307 КК України; ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України; ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 307 КК України.

Прокурор просить призначити судовий розгляд даного кримінального провадження зазначивши, зокрема, що обвинувальний акт відповідає вимогам процесуального закону.

Обвинувачений ОСОБА_14 та його захисник заперечували проти призначення справи до судового розгляду, просили повернути обвинувальний акт через невірну кваліфікацію злочину в якому обвинувачується ОСОБА_14 .

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник не заперечували проти призначення справи до судового розгляду.

Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник заперечували проти призначення справи до судового розгляду. Захисником подано клопотання про повернення обвинувального акту, в якому вказано, що зазначена в обвинувальному акті кваліфікація кримінального правопорушення в якому обвинувачується ОСОБА_5 є надуманою і не відповідає диспозиції ст. 307 КК України. Оскільки дії ОСОБА_5 кваліфіковано як незаконне придбання, зберігання, перевезення з метою передачі в місця позбавлення волі особливо небезпечних наркотичних засобів у великих розмірах, вчинене організованою групою. Натомість ч. 1 ст. 307 КК України передбачено кваліфікацію за незаконне придбання, зберігання, перевезення чи пересилання з метою збуту а також незаконний збут наркотичних засобів. Відтак, формулювання обвинувачення, в розумінні вимог ст. 11 КК України, не може бути кримінальним правопорушенням, так як не передбачене кримінальним законом. При цьому ч. 2 ст. 307 КК україни передбачає закінчений збут чи передачу у місця позбавлення волі наркотичних засобів, а не як мету незаконного придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник заперечували проти призначення справи до судового розгляду. Захисником подано клопотання про повернення обвинувального акту, в якому вказано, що зазначена в обвинувальному акті кваліфікація кримінального правопорушення в якому обвинувачується ОСОБА_8 в різних частинах обвинувального акту різниться. Так, на 1 аркуші обвинувального акту зазначено, що ОСОБА_8 обвинувачується за ч. 2 ст. 307 КК України, тоді як на 46 аркуші обвинувального акту зазначено, що ОСОБА_8 обвинувачується за ч. 3 ст. 307 КК України. Захисник зазначила, що вказані протиріччя порушують право обвинуваченого на захист, оскільки є незрозумілим в якому ж злочині обвинувачується ОСОБА_8 .

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник заперечували проти призначення справи до судового розгляду. Захисником подано клопотання про повернення обвинувального акту, в якому зазначено, що обвинувальний акт є офіційним документом, відтак, має складатись українською офіційною мовою. Однак, в обвинувальному акті обвинуваченого образливо називають «Бродягою», обвинувальний акт містить інші жаргонні вислови, що не належать до офіційної ділової мови, відтак, вважає, що обвинувачення викладено неконкретно, оскільки не повністю зрозуміле стороні захисту. Також посилається на невідповідність висунутого обвинувачення правовій кваліфікації кримінальних правопорушень за ст. 307 КК України, яка не містить такої кваліфікуючої ознаки як наявність мети передачі у місця позбавлення волі наркотичних засобів. При цьому, ч. 2 ст. 307 КК України містить таку кваліфікуючу ознаку як «збут чи передача». Тому вважає, що інкриміноване ОСОБА_4 діяння не передбачене КК України. Також зазначає, що діяння на момент його вчинення не було злочином, оскільки відповідальність за ч. 2 ст. 255-1 КК України була введена законом №671-ІХ від 04.06.2020, який набрав законної сили 27.06.2020, відтак, ОСОБА_4 з 12.03.2020 не міг вчиняти злочин передбачений ч. 2 ст. 255-1, хоча таке викладено в описовій частині та відповідно сформульовано у пред?явленому обвинуваченні. Також зазначає на придумання прокурором в обвинувальному акті нового виду співучасті «організованої злочинної групи», що викладено в пред?явленому ОСОБА_4 обвинуваченні, однак, такої форми співучасті не передбачено КК України.

Прокурор заперечив щодо клопотань сторони захисту про повернення обвнувального акту із вказаних підстав.

Суд, заслухавши думку учасників судового провадження, вивчивши обвинувальний акт та долучені до нього додатки, вважає, що даний обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору з таких підстав.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.314 КПК України в підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, та яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати статті 291 КПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт повинен містити певні відомості, зокрема виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, котрі прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

При цьому, фактичні обставини кримінального провадження, правова кваліфікація кримінального правопорушення та сформульоване обвинувачення, відповідно до закону, є самостійними та обов`язковими складовими частинами обвинувального акту, які не можуть підміняти одна одну.

Саме в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, згідно ст. 337 КПК України, суд першої інстанції здійснює судовий розгляд. Під час судового розгляду прокурор може змінити або доповнити, лише висунуте обвинувачення.

Формулюванням обвинувачення є правова оцінка, юридичний висновок, зроблений на підставі фактичних обставин справи, викладених в обвинувальному акті, змістом якого є правові ознаки злочину, викладені мовою диспозиції статті (його частини) Кримінального кодексу України, за якою кваліфікуються дії особи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року, зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії», п. 79). Крім того, Європейський суд з прав людини нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 52; рішення від 25 липня 2000 року у справі «Матточіа проти Італії», п. 58; рішення від 20 квітня 2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії», п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 року у справі «Даллос проти Угорщини» п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Однак, з обвинувального акту, складеному у даному кримінальному провадженні, вбачається, що викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає доведеними та формулювання обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_8 , не відповідають в повній мірі правовів кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Так, в назві обвинувального акту зазначено, що він складений, зокрема, відносно ОСОБА_8 , який обвинувачується за ч. 2 ст. 307 КК України. На аркуші 12 обвинувального акту вказано, що ОСОБА_8 було повідомлено про підозру за ч. 2 ст. 307 КК України. Проте, після викладу формулювання обвинувачення щодо ОСОБА_8 в обвинувальному акті вказано, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

Відтак, незважаючи на назву кримінального провадження в частині обвинувачення ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 307 КК України, у обвинувальному акті відсутнє посиланням на положення закону і частини 2 статті 307 закону України про кримінальну відповідальність, оскільки вказано, що ОСОБА_8 обвинувачується за ч. 3 ст. 307 КК України. При цьому посиланян в тексті обвинувального акту на частину статті та статтю, за якою пред`явлено підозру, не є істотною обставиною, оскільки в підготовчому судовому засіданні суд позбавлений можливості досліджувати процесуальні документи, зокрема, і текст підозри щодо обвинуваченого.

Вказані розбіжності, безперечно, перешкоджають праву обвинуваченого на ефективний захист під час розгляду справи, та мають бути усунуті стороною обвинувачення задля забезпечення права на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 статті 6 Конвенції. Оскільки важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду є надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію діяння.

Крім того, в пред?явленому обвинуваченні зазначено, що ОСОБА_4 у період часу з 12.03.2020 по 14.04.2021 умисно поширив злочинний вплив в установі виконання покарань. Разом з тим, КК України доповнено статтею 255-1, яка передбачає відповідальність за встановлення або поширення злочинного впливу, з 27.06.2020 року. Таким чином, як фактичний виклад обставин кримінального правопорушення так і формулювання пред`явленого обвинувачення щодо ОСОБА_4 містить виклад частини обставин, що у конкретний період не було кримінально-караним діянням.

Відтак, у пред`явленому обвинуваченні, без розмежування конкретних періодів, фактично ОСОБА_4 обвинувачується у діянні, яке з 12.03.2020 до 27.06.2020 не було кримінально караним. У обвинувальному акті не розмежовано, які саме дії вчинив обвинувачений після набрання чинності вказаним Законом.

Крім того, щодо посилання сторони захисту обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_4 щодо невідповідності правової кваліфікації діянь в яких обвинувачуються ОСОБА_5 та ОСОБА_4 через відсутність в кваліфікації злочинів за ст. 307 КК України посилання на мету передачі у місця позбавлення волі наркотичних засобів та можливість кваліфікації за однією з кваліфікуючих ознак ч. 2 ст. 307 КК України саме як закінченого збуту чи передачі цих речовин у місця позбавлення волі, та відповідно невідповідності висунутого обвинувачення правовій кваліфікації із зазначенням всіх кваліфікуючих ознак, суд виходить з такого.

Так, дії обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 а також ОСОБА_7 і ОСОБА_14 кваліфіковано за ч. 3 ст. 307 КК України, тобто у незаконному придбанні, зберіганні, перевезенні з метою передачі у місця позбавлення волі, особливо небезпечних наркотичних засобів у великих розмірах, вчинених організованою групою.

Суд у підготовчому судовому засіданні не оцінює правильність кваліфікації діяння кримінального правопорушення, інкримінованого обвинуваченим. Разом з тим, слід відмітити, що положення ст. 307 КК України не передбачає такої кваліфікуючої ознаки як мети передачі у місця позбавлення волі наркотичних засобів.

Відтак, не вдаючись в оцінку правильності кваліфікації дій обвинувачених та правильність конкретизація правової кваліфікації кримінального правопорушення, суд констатує відсутність у частинах 1, 2 та 3 ст. 307 КК України такої обставини як мети передачі наркотичних засобів у місця позбавлення волі, оскільки однією з кваліфікуючих ознак ч. 2 ст. 307 КК України є саме збут чи передача наркотичних засобів у місця позбавлення волі. При цьому, мета збуту є самостійною кваліфікуючою ознакою, вказаною в ч. 1 ст. 307 КК України, однак не вказана у правовій кваліфікації кримінального правопорушення, що інкримінується обвинуваченим.

Таким чином встановлено, що обвинувальний акт містить правову кваліфікацію кримінального правопорушення, що не в повній мірі відповідає кваліфікуючим ознакам статті 307 КК України. Що в свою чергу впливає на розуміння обвинуваченими пред`явленого їм звинувачення, та можливості суду роз`яснити «обвинувачення» обвинуваеним для забезпечення проведення справедливого судового розгляду.

Щодо посилання сторони захисту на те, що в обвинувальному акті використано жаргонні слова, суд, дослідивши текст обвинувального акту з?ясував, що дійсно в обвинувальному акті містяться жаргонні слова. Разом з тим, в переважній більшості випадків вони вживаються в якості порівняння, зокрема, використовується уточнення за допомогою словосполучення «так званого «Бродяги»». В інших випадках, ці незначні недоліки викладу тексту обвинувального акту не є самостійною підставою для повернення обвинувального акту, однак, можуть бути усунуті, оскільки обвинувальний акт повертається прокурору з інших підстав.

Використання в тексті пред`явленого обвинувачення не передбаченого кримінальним законом вислову «організована злочинна група», на що вказує сторона захисту ОСОБА_4 , не є підставою для повернення обвинувального акту, оскільки у викладеній правовій кваліфікації діяння, що інкримінується обвинуваченому зазначена така кваліфікуюча ознака як вчинення злочину організованою групою, що відповідає положенням КК України.

Отже, незважаючи на те, що загальна структура даного обвинувального акта відповідає вимогам закону, вказані вище недоліки унеможливлюють здійснення судового розгляду, оскільки згідно з вимогами п. 13 ч. 1 ст. 3 та ч. 1 ст. 337 КПК України такий проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. Верховний Суд України у своєму правовому висновку (постанова від 24 листопада 2016 року у справі № 5-328кс16) наголосив, що виклад фактичних обставин злочину є надзвичайно важливим, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого злочину в суді та реалізації права на захист. Така позиція узгоджується і з практикою ЄСПЛ (справа Пелісьє та Сассі проти Франції, рішення від 25 березня 1999 року, коли суд констатував порушення вимог п/п. «a» і «b» п. 3 ст. 6 Конвенції через незабезпечення судом права заявників на отримання докладної інформації про характер та причину обвинувачення).

Відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України підставою для повернення обвинувального акта прокурору з підготовчого судового засідання є встановлення невідповідності вказаного процесуального рішення вимогам ст. 291 КПК України, зокрема такими порушеннями у даній справі суд визнає невідповідність обвинувального акта вимогам закону щодо їх змісту.

Таким чином, суд дійшов висновку, що у відповідності до вимог п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України даний обвинувальний акт необхідно повернути прокурору для усунення виявлених недоліків, оскільки він не відповідає вимогам ст. 291 КПК України.

Керуючись ст.ст. 3, 291, 293, 314 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000214 по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 255-1, ч. 3 ст. 307 КК України; ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України; ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 307 КК України - повернути прокурору.

Ухвала може бути оскаржена протягом семи днів з дня її оголошення до Вінницького апеляційного суду через Ладижинський міський суд.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: