Справа № 461/327/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/71/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2022 року у м.Львові.
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

під головуванням судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою прокурора Галицької окружної прокуратури міста Львова ОСОБА_6 на вирок Галицького районного суду м.Львова від 13 грудня 2021 року відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 -оґли
з участю: прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_9 ,
захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
обвинувачених ОСОБА_7 ,
ОСОБА_8 -оґли,
перекладача Расулова Мірфатага,

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Галицького районного суду м.Львова від 13 грудня 2021 року ОСОБА_12 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених: ч.2 ст.146 КК України - визнано невинуватим та виправдано; ч.2 ст.355 КК України - визнано невинуватим та виправдано.

Цим же вироком ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених: ч.2 ст.146 КК України - визнано невинуватим та виправдано; ч.2 ст.355 КК України - визнано невинуватим та виправдано.

Вирішено питання про речові докази.

Органом досудового розслідування ОСОБА_12 та ОСОБА_8 , обвинувачуються у тому, що умисно, за попередньою змовою у групі осіб, 19.10.2018р., в період часу з 20 год. 20 хв. до 20 год. 40 хв., перебуваючи на пл. Галицькій, напроти будинку № 7, змусили ОСОБА_13 виконати цивільно-правові зобов`язання перед ОСОБА_14 , згідно з розписки від 30.06.2018 року про позичку грошових коштів в сумі триста тисяч доларів США, висловивши вимогу передати їм частину вказаної суми в розмірі сто тисяч доларів США, погрожуючи вбивством потерпілому у випадку відмови від виконання такої вимоги, яку останній сприймав реально; внаслідок таких дій потерпілий ОСОБА_15 передав обвинуваченому ОСОБА_8 частину суми в розмірі 5000 доларів США, що станом на 19.10.2018 згідно з курсом НБУ становить 140200 грн., тобто, обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.355 КК України.

Крім цього, органом досудового розслідування ОСОБА_12 та ОСОБА_8 , обвинувачуються у тому, що діючи умисно, за попередньою змовою у групі осіб, 19.10.2018р., в період часу з 23 год. 00 хв. до 23 год. 47 хв., перебуваючи на пл. Галицькій, напроти будинку № 7, з метою змусити ОСОБА_13 виконати цивільно-правові зобов`язання перед ОСОБА_14 згідно з розписки від 30.06.2018р. про позичку грошових коштів в сумі триста тисяч доларів США та передати частину вказаної суми у розмірі сто тисяч доларів США, насильно завели ОСОБА_16 в автомобіль марки Range Rover номерний знак НОМЕР_1 , всупереч його волі та незаконно утримували в мотелі «Підкова», що знаходиться за адресою: Львівська область, Яворівський район, с. Рясна-Руська, пл. Торгова, 1 та готелі «Вояж», що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Замарстинівська, 122 до 20 год. 00 хв. 21.10.2018р., як гарантію передання ОСОБА_15 грошових коштів, які у нього вимагали, при цьому, погрожували ОСОБА_16 вбивством у випадку втечі, що він сприймав реально, тобто, обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбачене ч.2 ст.146 КК України.

На вказаний вирок суду прокурор Галицької окружної прокуратури міста Львова ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуваний вирок та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Свої апеляційні вимоги прокурор мотивує тим, що судом першої інстанції допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Місцевий суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновк, і за наявності суперечливих доказів у своєму рішенні не зазначив, чому взяв до уваги одні докази та відкинув інші.

Прокурор стверджує, що потерпілі ОСОБА_15 та ОСОБА_16 жодного разу не були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Вважає, що повернуті повідомлення у зв`язку із відсутністю адресата не є належним підтвердженням факту повідомлення особи про дату, час та місце проведення судового розгляду. Суд першої інстанції, незважаючи на доручення на міжнародно-правову допомогу до компетентних органів Республіки Туреччина, яке залишилось не виконаним, відсутність належних доказів щодо повідомлення потерпілих про дату, час та місце судового розгляду прийшов до висновку про можливість закінчення з`ясування обставин справи та перевірки її доказом, що є істотним порушенням вимог КПК України та безумовною підставою для скасування судового рішення.

Прокурор покликається, що всупереч вимогам ст. 374 КПК України суд не вказав на мотиви, з яких не врахував доказів сторони обвинувачення, зокрема, повідомлення про вчинення кримінального правопорушення від 21.10.2018р., протоколу огляду місця події від 21.10.2018р. та протокол обшуку від 10.01.2019р. Крім цього, в оскаржуваному вироку взагалі не надано правову оцінку протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 21.10.2018р., який було досліджено у ході судового слідства , і згідно якого потерпілий ОСОБА_16 просив прийняти міри до осіб, які 19.10.2018р. о 20:20 год. викрали його, посадили в машину та утримували проти його волі, при цьому погрожували вбивством у випадку втечі, та в обмін на свободу вимагали 100000 доларів США.

Не погоджується із висновком місцевого суду про визнання недопустимими доказами протоколів пред`явлення особи для впізнання від 22.10.2018р. за участю потерпілих ОСОБА_17 та ОСОБА_13 , які впізнали ОСОБА_8 , як особу яка вчинила кримінальні правопорушення. Прокурор вважає, що ці слідчі дії проведено у відповідності до вимог ст.228 КПК України, під час таких не було допущено істотного порушення прав та свобод людини. Крім цього, суд першої інстанції не надав правовому оцінку протоколам пред`явлення особи для впізнання від 22.10.2018р. за участі потерпілих ОСОБА_17 та ОСОБА_13 , які у ході даної слідчої дії впізнали ОСОБА_12 , як одну з осіб, яка вчинила кримінальні правопорушення.

Також прокурор покликається на безпідставне визнання недопустимими доказами протоколи проведення слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 від 22.10.2018р. та потерпілого ОСОБА_17 від 24.10.2018р. Стверджує, що дані слідчі дії було проведено у відповідності до вимог КПК України, і у ході їх проведення свідками та потерпілим було вказано на конкретний час, місце та обстановку, де, за словами потерпілих, їм погрожували, та конкретні місця, час та обстановку незаконного утримання потерпілого ОСОБА_17 .

В апеляційній скарзі прокурор вказує, що місцевий суд безпідставно визнав недопустимим доказом допит потерпілого ОСОБА_17 в порядку ст.225 КПК України. Стверджує, що слідчий суддя Галицького районного суду м. Львова 28.11.2018р. задоволив клопотання прокурора про проведення допиту вказаного потерпілого в порядку ст.225 КПК України з викликом сторін кримінального провадження, про що було винесено ухвалу. Такий допит було проведено 29.11.2018р. і відповідно слідчий суддя пересвідчився у тому, що сторона захисту належним чином повідомлена про місце і час проведення судового засідання, оскільки в протилежному випадку такий допит не міг бути проведений. Більше того, на вказану ухвалу слідчого судді в ході підготовчого судового засідання сторона захисту не подавала заперечення, як це передбачено ч.2 ст.309 КПК України, а судом першої інстанції, з метою усунення сумнівів, не реалізовано повноваження, передбачені ч.4 ст.225 КПК України. Водночас, місцевий суд взяв до уваги показання потерпілого ОСОБА_17 , який той надав з території Республіки Туреччина із інтернат-кафе в режимі відеоконференції за допомогою програми « Easycon», хоча такі суперечать відомостям, які викладені ним у протоколі прийняття заяви про вчинене правопорушення та його показанням у порядку ст.225 КПК України. Вважає, що враховані місцевим судом показання ОСОБА_17 є очевидно недопустимим доказом в розумінні вимог ст. 86 КПК України, оскільки такі отримані у поза процесуальний спосіб, який визначено Розділом ІХ КПК України. Потерпілий вийшов на зв`язок із судом з невстановленого місця, перебував у незнайомій для суду обстановці, особу такого не було належним чином встановлено, не було роз`яснено його прав та обов`язків, належним чином не попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань.

Також місцевий суд безпідставно взяв до уваги нібито заяву потерпілого ОСОБА_13 від 22.12.2020р., які нібито була скерована на адресу суду та долучена до матеріалів кримінального провадження, згідно якої він повідомляє про відсутність претензій до обвинувачених та просить закрити кримінальне провадження. Судом не встановлено походження цієї заяви та її авторство. Водночас, місцевий суд не надав правової оцінки заяві потерпілого ОСОБА_13 від 20.05.2019р., у якій останній висловив бажання свідчити проти обвинувачених, зазначивши, що йому постійно надходять погрози, та просив суд вжити всіх заходів та надати йому можливість давати показання з території Республіки Туреччини або з розташованого там Консульства України. Наведені обставини, на думку прокурора свідчать про тиск на потерпілого, спрямований на зміну своїх показань.

Враховуючи наведене, та з урахуванням положень ст.404 КПК України, прокурор стверджує, що оскаржуваний вирок підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції прокурор підтримав подану апеляційну скаргу, з наведених у ній мотивів, та просив таку задоволити.

Обвинувачені та їх захисники заперечили апеляційні вимоги сторони обвинувачення, з огляду на безпідставність таких, та просили залишити без змін оскаржуваний вирок суду.

Колегія суддів, заслухавши доповідача про обставини справи і зміст апеляційної скарги, пояснення присутніх учасників судового провадження, вивчивши матеріали провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.
Згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор ставить питання про скасування виправдувального вироку у зв`язку істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, та просить призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Відповідно до положень ст.415 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо: 1) встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другої статті 412 цього Кодексу; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які очевидно викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; 3) судове рішення ухвалено чи підписано не тим складом суду, який здійснював судовий розгляд.

Згідно пунктів 2, 3, 4, 5, 6, 7 ч. 2 ст. 412 КПК України судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо: судове рішення ухвалено незаконним складом суду; судове провадження здійснено за відсутності обвинуваченого, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 323 чи ст. 381 КПК України або прокурора, крім випадків, коли його участь не є обов`язковою; судове провадження здійснено за відсутності захисника, якщо його участь є обов`язковою; судове провадження здійснено за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання; порушено правила підсудності; у матеріалах провадження відсутній журнал судового засідання або технічний носій інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції.

При апеляційному розгляді справи колегією суддів не встановлено наведених вище обставин, зокрема, того, що судове провадження здійснено за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання, як покликається прокурор в апеляційній скарзі.

Аналіз матеріалів кримінального провадження свідчить про те, що потерпілі у даній справі ОСОБА_15 та ОСОБА_20 були обізнані про розгляд даного кримінального провадження Галицьким районним судом м.Львова. На час розгляду справи місцевим судом потерпілі знаходились на території Турецької Республіки, громадянами якої вони є.

Місцевим судом було вжито усіх можливих та передбачених законом заходів для допиту потерпілих у судовому засіданні. Зокрема, згідно матеріалів справи суд першої інстанції направляв повідомлення про розгляд справи потерпілим на адресу їх проживання, яка вказана в обвинувальному акті. Такі повідомлення повертались без вручення адресатам з відміткою про не проживання. Також місцевий суд звертався через Міністерство юстиції України до компетентних органі Турецької Республіки із запитами на проведення допиту потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_21 у режимі відеоконференції. Однак, з незалежних від суду першої інстанції причин, допити потерпілих у порядку міжнародного співробітництва не відбулись.

У матеріалах справи наявний лист Галицького районного суду м. Львова від 25.02.2021р. адресований, зокрема, Міністерству юстиції України, у якому зазначено, що призначені на 13.01.2021р., 20.01.2021р., 08.02.2021р. в режимі відеоконференції судові засідання не відбулись. У цьому листі вказано, що під час судового засідання було встановлено телефонний зв`язок із судом у місті Бурса (Турецька Республіка) і зі слів працівника суду, що вийшов на зв`язок, було повідомлено, що ОСОБА_22 юстиції Туреччини не надало дозвіл на з`єднання в режимі відеоконференції (т. 5, а.с. 68).

Разом з тим, у матеріалах справи наявні заяви як потерпілого ОСОБА_13 , так і потерпілого ОСОБА_21 , адресовані Галицькому районному суду м. Львова у рамках даного кримінального провадження та отримані судом під час судового розгляду справи (т.5, а.с. 12-14, 127-128), що є підтвердженням обізнаності потерпілих про розгляд цієї справи судом першої інстанції.

Крім цього, потерпілий ОСОБА_20 , перебуваючи у Турецькій Республіці, вийшов на відеозв`язок із судом першої інстанції через програму «Easycon» та надав у судовому засіданні показання, у яких, зокрема, зазначив про свою обізнаність щодо розгляду справи судом, проте пояснив, що немає можливості приїхати у м. Львів, а тому вийшов на зв`язок по скапу із інтернет-кафе у місті, де він проживає.
При цьому, відповідно до вимог чинного законодавства потерпілому ОСОБА_23 було роз`яснено його процесуальні права та обов`язки, попереджено про кримінальну відповідальність. Згідно матеріалів справи, жоден із учасників судового процесу, у тому числі і сторона обвинувачення, не ставили під сумнів особу ОСОБА_21 під час його допиту у судовому засіданні місцевого суду у режимі відеоконференції.

Таким чином, колегія суддів вважає, що наведені вище обставини свідчать про те, що потерпілим було достеменно відомо про розгляд даного кримінального провадження Галицьким районним судом м. Львова, а відтак при здійсненні судового провадження у цій справі права потерпілих дотримано, що спростовує апеляційні доводи прокурора про існування обставин, визначених у п.5 ч. 2 ст. 412 КПК України.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Колегія суддів звертає увагу на положення ст. 62 Конституції України та ч. 1 ст. 17 КПК України, якими передбачено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. А також положення ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно яких кожен обвинувачений в скоєнні кримінального злочину вважається невинним, до тих пір поки його винність не буде встановлена в законному порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, які отримані незаконним шляхом, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Пункт 2 статті 6 Конвенції з прав людини проголошує право на презумпцію невинуватості. В основі цього права лежить принцип, згідно з яким особа, яку обвинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, має право на виправдувальний вирок у разі нестачі доказів проти неї і тягар подання достатніх доказів для доведення вини покладається на сторону обвинувачення. Недопустимість порушення таких принципів Європейський суд з прав людини засвідчив у справі «Тельфнер проти Австрії» від 20 березня 2001 року.
У справах «Грабчук проти України» від 21 вересня 2005 року, «Шагін проти України» ( 2010 року) Європейський суд з прав людини встановив, що національні суди визнали заявників винними, спираючись на слабкі докази та припущення про їх причетність до вчинення злочину, чим було порушено принцип презумпції невинуватості.
Принцип «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» передбачає, зокрема, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версією захисту.
Відповідно до ст.ст.84-86 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів . Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Як вбачається зі змісту положень ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора, та у встановлених КПК випадках на потерпілого.

Згідно ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта та на підставі доказів, наданих суду сторонами кримінального провадження.
Положення ст.ст. 370, 373 КПК України регламентують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України суд ухвалює виправдувальний вирок у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК України передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту.

Колегія суддів вважає, що місцевим судом у повній мірі дотримано наведені вимоги закону при ухваленні вироку щодо ОСОБА_12 та ОСОБА_8 .

При цьому, апеляційним судом встановлено, що ухвалюючи виправдувальний вирок, місцевий суд під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено обвинувачення, навів аналіз досліджених доказів і дав їм належну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності.
Виправдовуючи ОСОБА_12 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 355, ч. 2 ст. 146 КК України, суд першої інстанції з достатньою повнотою мотивував своє рішення та вказав, що вина обвинувачених у пред`явленому їм обвинувачені не доведена належними і допустимими доказами.
Органом досудового розслідування дії ОСОБА_12 та ОСОБА_8 кваліфіковано за ч. 2 ст. 355 КК України, а саме як примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань, вчинене за попередньою змовою групою осіб із погрозою вбивства, а також за ч.2 ст. 146 КК України, тобто позбавлення волі людини, вчиненого з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб.

У судовому засіданні місцевого суду обвинувачений ОСОБА_12 не визнав свою вину та показав, що в жовтні 2018 року у м. Львові дійсно перебував в товаристві знайомих азербайджанців, а також серед них були і громадяни Туреччини. З останніми він не спілкувався, оскільки не розуміє турецької мови. Вони пересувались вулицями міста, відвідували ресторани, допомагали туркам поселитись в готель тощо. Жодних грошей у потерпілих не вимагали і ті їм будь-яких коштів не передавали. Заперечив свою причетність до злочину та просив його виправдати.

У судовому засіданні місцевого суду обвинувачений ОСОБА_8 не визнав свою вину та надав аналогічні показання, доповнивши, що з потерпілими постійно спілкувався ОСОБА_24 , в них були якісь свої бізнесові справи, однак, змісту розмов не розумів, оскільки не володіє турецькою мовою. Зазначив, що з ОСОБА_25 і ОСОБА_13 до цього знайомий не був. Їхні зустрічі протягом 19-21 жовтня 2018 року були дружніми, вони разом проводили час у м. Львові, гуляли, обідали, допомагали потерпілому поселятись в готелі. Жодних погроз ОСОБА_26 не висловлював, оскільки не було для цього передумов. Вказав, що особисто він грошей у ОСОБА_17 не вимагав та не отримував. Просив його виправдати.

При апеляційному розгляді справи обвинувачені ОСОБА_12 та ОСОБА_8 підтримали наведені показання.

Об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст.146 КК України, є особиста воля і об`єктивна сторона цього кримінального правопорушення передбачає такі діяння: 1) незаконне позбавлення волі; 2) викрадення людини.
Незаконне позбавлення волі полягає в протиправному перешкоджанні людині обирати за своєю волею місце знаходження. Воно може виявитися у затриманні потерпілого у тому місці, де він знаходитися не бажає, або поміщення його у таке місце, яке він не має змоги вільно залишити. Це діяння може бути здійснене шляхом застосування фізичного насильства (наприклад, потерпілого зв`язують і зачиняють у підвалі, поміщують у заздалегідь підготовлене місце тощо), а також шляхом психічного насильства (наприклад, під загрозою застосування зброї потерпілого примушують залишатися у приміщенні). Воно може бути вчинене і шляхом обману (наприклад, людину заманюють у будь-яке місце і зачиняють з метою позбавлення волі).
Із суб`єктивної сторони злочин вчиняється лише з прямим умислом і може характеризуватися різними мотивами (користь, помста та ін.). Обов`язковим є усвідомлення особою незаконності діяння, що нею вчинюється.
У судовому засіданні місцевого суду було допитано ряд свідків, зокрема, ОСОБА_27 , ОСОБА_18 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 .
Так, свідок ОСОБА_27 у судовому засіданні місцевого суду зазначив, що з обвинуваченими він знайомий і 19.10.2018 року, він разом із ОСОБА_31 прийшов в ресторан Фешн, де зустрів обвинувачених, які запросили їх за свій столик. Через деякий час в ресторан прийшов ОСОБА_32 , який підсів за окремий столик до двох турків ОСОБА_13 та ОСОБА_21 , з якими поспілкувався, та підійшов за столик, де сиділи вони, сказавши, що турки запрошують всіх випити каву в іншому місці. Вони погодилися та пішли в ресторан Мускат, що на площі Галицькій у м. Львові. Коли вийшли із ресторану ОСОБА_33 , ОСОБА_32 пішов переставляти свій автомобіль, а всі інші пішли в сторону ресторану Мускат. Свідок зазначив, він йшов разом із ОСОБА_34 . ОСОБА_12 , ОСОБА_8 ішли на відстані кількох метрів від них окремо, а ОСОБА_15 і ОСОБА_20 також йшли окремо на невеликій відстані від всіх. Підійшовши усі разом на парковку по вулиці Валовій у м. Львові, через деякий час підійшов ОСОБА_32 . Свідок зазначив, що з ОСОБА_13 та ОСОБА_20 спілкувався в основному ОСОБА_35 , оскільки вони були знайомі. При розмові вони обіймалися та вели себе дружно. Зазначив, що перебуваючи на вулиці Остюрк Еркан із припаркованого там автомобіля марки «Фольксваген» дістав якість таблетки, і вони ще певний час стояли на вулиці поруч із автомобілем та курили. Ствердив, що на вулиці ніхто не погрожував та ніяких грошей не вимагав. Зазначив, що під час перебування в ресторані «Мускат» він чув, як ОСОБА_32 при спілкуванні із потерпілими називали один одного по дружньому словом «брат», усі вільно пересувались, виходили на вулицю курити. Свідок вказав, що коли вийшли з ресторану, то ОСОБА_15 повідомив, що йому потрібно терміново кудись йти по справах, запропонувавши грошові кошти в сумі 200 доларів США за те, щоб хтось кілька днів побув з ОСОБА_36 , який залишається у м. Львові, однак не володіє українською мовою та не знає міста, а о 22:00 год. 21.10.2018 року його необхідно завезти в аеропорт та посадити на літак. Як зазначив свідок, він погодився та вирішив допомогти ОСОБА_23 . Кошти йому не дали, пообіцявши надати винагороду пізніше. Після цього, ОСОБА_15 попрощався та на автомобілі марки Фольксваген» поїхав у своїх справах. Куди пішов ОСОБА_32 свідку не відомо. Свідок зазначив, що він, ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_16 та ОСОБА_37 , сівши в автомобіль «Range Rover», повезли ОСОБА_21 у мотель «Підкова», що в с. Рясна Руська, оскільки забронювати номер в готелях міста Львова їм не вдалося. Ствердив, що ОСОБА_20 спокійно і добровільно сідав в автомобіль, за кермом якого був ОСОБА_8 , а ОСОБА_20 сидів на задньому сидінні зліва, біля вікна. По дорозі ОСОБА_20 попросив, щоб з ним хтось залишився в готелі і вони ще заїхали за ОСОБА_38 , який мав залишитися ночувати у готелі із ОСОБА_39 та допомогти йому за необхідності у побутових потребах. Коли їхали в автомобілі, то ОСОБА_8 із ОСОБА_25 не спілкувався. Вони всі взагалі мало спілкувались між собою, не знаючи мови, в основному розумілись лише по деяких словах та за допомогою жестів. Свідок вказав, що наступного дня ОСОБА_20 захотів їсти і він (свідок) подзвонив ОСОБА_8 і останній на автомобілі забрав їх із готелю. Вони поїхали на вулицю Наукову у м. Львові, в ресторан «Гопак», де ОСОБА_20 телефонував до ОСОБА_32 , який згодом приїхав і всі поїхали в ресторан «Султан Палац», де разом відпочивали протягом години. Повідомив, що ОСОБА_16 вів себе спокійно, спілкувався, вільно виходив на вулицю курити. Після цього, ОСОБА_32 завіз Озер Гюркана в готель «Вояж», з ним залишився ОСОБА_38 , а наступного дня із готелю їх ніхто не забирав і ОСОБА_20 разом із ОСОБА_38 прийшли пішки в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », де пообідали. У подальшому, на автомобілі ОСОБА_32 потерпілого ОСОБА_40 повезли в аеропорт, однак по дорозі автомобіль зламався і, як показав свідок, він викликав таксі. На вулиці вони ще познайомилися із якимось чоловіком турецької національності. В таксі ОСОБА_20 і той чоловік сиділи на задньому сидінні та спілкувалися на турецькій мові. Свідок ствердив, що за весь час перебування із ОСОБА_36 він не чув і не бачив, щоб у потерпілого забирали гроші чи погрожували вбивством, він також не бачив щоб ОСОБА_15 чи ОСОБА_20 передавали обвинуваченим гроші. Засвідчив, що обстановка та події, в яких перебували потерпілі, не свідчила про загрозу життю останніх, а щодо ОСОБА_21 , то останній не був обмежений чи позбавлений волі, зокрема, він вільно пересувався, спілкувався по телефону, в будь-який момент міг звернутись до поліції про допомогу, якщо б йому реально загрожувала небезпека.
Аналогічні за змістом показання у судовому засіданні місцевого суду надав свідок ОСОБА_18 , додаткового повідомивши, що ОСОБА_21 ніхто примусово волі не позбавляв, і останній навпаки сам просив, щоб із ним хтось побув, оскільки він не знає міста та української мови. Ствердив, що обвинувачені до потерпілих не висловлювали жодних погроз та не вимагали грошових коштів. Свідок також засвідчив, що ОСОБА_16 вів себе при ньому нормально, міг вільно самостійно пересуватися, користувався мобільним телефоном.
Допитаний у судовому засіданні місцевого суду свідок ОСОБА_28 показав, що з обвинуваченими знайомий візуально. Зазначив, що 19.10.2018 року йому зателефонував знайомий ОСОБА_27 , який попросив побути з ОСОБА_25 , а саме сходити у магазин, допомогти у побутових потребах, оскільки іноземець, не знає мови і міста. На вказане прохання він погодився. На автомобілі марки «Range Rover» разом із ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , Озер Гюрканом та ОСОБА_41 він поїхав у мотель «Підкова», прибувши у якій вони із ОСОБА_39 піднялися в номер та вклались спати, оскільки було пізно. Гюркан Озер певний час щось розглядав у телефоні, вони виходили курити, як разом так і окремо. Зазначив, що номер, у якому вони проживали, із середини замикався на ключ, однак, цілу ніч ключ був у замку, щоб вони могли собі спокійно виходити на вулицю курити. Вранці наступного дня вони замовили сніданок, і коли принесли сніданок, то він у той час був в душі, а двері відчинив ОСОБА_20 , розрахувавшись за їжу. Поснідавши, вони разом вийшли із мотелю, де на вулиці їх чекали ОСОБА_27 та ОСОБА_37 , які були на автомобілі «Range Rover». ОСОБА_20 поїхав із ними, а він поїхав додому. Свідок вказав, що ввечері цього ж дня йому зателефонував ОСОБА_27 та попросив приїхати до готелю «Вояж» та скласти компанію ОСОБА_23 . Коли він приїхав до готелю, то там був потерпілий, ОСОБА_27 та ОСОБА_37 , а ОСОБА_8 тоді з ними не було. ОСОБА_27 показав де знаходиться їхній номер та пішов у своїх справах. Двері номеру зачинялися із середини на замок без ключа і під час перебування у готелі ОСОБА_20 неодноразово виходив сам із номера курити. Наступного ранку зателефонував ОСОБА_27 , повідомивши, що не зможе приїхати їх забрати, тому він із ОСОБА_36 пішли пішки до ресторану «Галерея лицарів», де мали зустрітися із ОСОБА_42 . Зазначив, що по дорозі, біля готелю Львів, вони випили каву, за яку розрахувався ОСОБА_20 , і прийшовши в ресторан «Галерея лицарів», вони там зустріли ОСОБА_43 та ОСОБА_44 та всі разом пообідали, і як повідомив свідок, він пішов у своїх справах, а вони всі залишилися. Більше ОСОБА_45 він не бачив.
Свідок ОСОБА_29 у судовому засіданні місцевого суду повідомив, що в жовтні 2018 року він стажувався у ресторані «Султан Палац» на посаді офіціанта. Того дня було зареєстровано стіл на п`ятнадцять чоловік, серед гостей були присутні обвинувачені, а також ОСОБА_20 . Зазначив, що він обслуговував їхній столик та ствердив, що усі гості вели себе спокійно, розмовляли, жартували. У загальному із інтонації та самої розмови не виглядало, що ОСОБА_23 погрожують чи йому загрожує небезпека. Ножів чи іншої зброї він не бачив. Свідок засвідчив, що ОСОБА_16 не звертався до нього з приводу погроз та не просив кликати міліцію.
Свідок ОСОБА_46 , працівниця мотелю «Підкова», у судовому засіданні місцевого суду пояснила, що потерпілий ОСОБА_20 разом із ОСОБА_28 прибули у мотель, де перебували протягом ночі. Ствердила що ОСОБА_20 пересувався самостійно, поводився спокійно, адекватно та відповідно до обстановки. На ньому не було жодних тілесних ушкоджень, чи інших ознак, які б свідчили про застосування сили або незаконного позбавлення волі.
Ураховуючи зміст наведених вище показань, колегія суддів визнає обґрунтованими висновки місцевого суду про те, що жоден із вказаних свідків не підтвердив того, що відносно ОСОБА_21 вчинялись будь-які протиправні дії, зокрема щодо його утримання проти його волі. Навпаки, із свідчень даних свідків вбачається, що ОСОБА_20 добровільно протягом кількох днів залишався у товаристві свідків та обвинувачених, проводивши із ними час, вільно пересувався, мав достатній та повноцінний контакт із зовнішнім світом, обстановка навколо ОСОБА_21 була дружелюбною і у подальшому він спокійно поїхав в аеропорт. Свідки ОСОБА_27 та ОСОБА_18 ствердили, що склали компанію ОСОБА_23 на особисте прохання іншого потерпілого, а саме ОСОБА_13 .
Місцевий суд обґрунтовано взяв до уваги показання даних свідків, яких у судовому засіданні було попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, оскільки такі показання не тільки є послідовними і узгоджуються між собою, але у своїй сукупності підтверджуються іншими дослідженими місцевим судом доказами, які не містять жодних даних про те, що до потерпілих застосовувались будь-які погрози, насильство чи позбавлення волі, та даних про факт отримання обвинуваченим ОСОБА_8 від потерпілих грошових коштів.
Так, згідно даних дослідженого місцевим судом у судовому засіданні відеозапису, наданого з ресторану «Мускат», що у м. Львові, вбачається, що обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_32 , потерпілі ОСОБА_20 та ОСОБА_15 , а також свідки ОСОБА_27 та ОСОБА_37 близько 20:57 год. 19.10.2018 року прийшли в ресторан «Мускат». Згідно даного відеозапису усі вказані особи ведуть себе дружелюбно, без прояву агресивних дій зі сторони обвинувачених по відношенню до потерпілих. Зброї чи предметів схожих на зброю, а також предметів, у тому числі сумок, де б можна було сховати зброю, при обвинувачених не видно. Дії обвинувачених не свідчать про погрози щодо потерпілих чи вимагання у них грошові кошти. Зафіксована на відеозаписі поведінка потерпілих відповідає показанням допитаних у судовому засіданні свідків, які зокрема, зазначили, що в ресторан «Мускат» всіх запросили саме потерпілі. Жодних обмежень у русі потерпілих чи обмеження їхньої волі та можливості пересування, ніким не вчинялося.
Також, місцевим судом у судовому засіданні досліджено відеозапис з мотелю «Підкова», що у с. Рясна Руська, згідно якого о 01.06 год. 20.10.2018 року потерпілий ОСОБА_20 разом із свідком ОСОБА_28 приїхав до вказаного мотелю. Відеозаписом зафіксовано вільне пересування потерпілого, його спокійну поведінку, що відповідає обстановці. Зафіксовано, як вони певний час перебувають на вулиці, курять, вранці удвох покидають готель. Присутність обвинуваченого ОСОБА_8 на вказаному відеозаписі не зафіксовано.
Згідно даних дослідженого місцевим судом у судовому засіданні відеозапису із ресторану «Гопак», що по вул. Науковій у м. Львові, вбачається, що 20.10.2018 року, близько 13:00 год. обвинувачені та ОСОБА_20 вільно перебувають у приміщенні вказаного закладу.
Крім цього, місцевим судом у судовому засіданні було досліджено, отриманий у встановленому законом порядку, відеозапис з камер спостереження в терміналі аеропорту Львів «ім. Данила Галицького», згідно якого о 13:05 год. 21.10.2018р. в термінал аеропорту прийшли обвинувачений ОСОБА_32 (на час ухвалення вироку перебував у розшуку), потерпілий ОСОБА_15 та невідома особа жіночої статі. Зафіксовано достатньо дружелюбну поведінку вказаних осіб. Ічін ОСОБА_47 переміщав по аеропорту особисті речі та вантаж потерпілого ОСОБА_13 , який йшов поруч, пригощав останнього кавою. Прощаючись, вони дружелюбно обійнялись. У терміналі вони прибули приблизно годину.
При цьому, місцевий суд слушно врахував, що досудовим слідством не були виявлені та не вилучались будь-яка зброя чи предмети схожі на зброю, а також грошові кошти, які нібито отримав ОСОБА_8 від потерпілих.
Наведені висновки місцевого суду стороною обвинувачення при апеляційному розгляді справи не спростовано.
Також місцевий суд з достатньою повнотою дослідив на проаналізував докази щодо обвинувачення ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 355 КК України, основним безпосереднім об`єктом якого є встановлений порядок виконання цивільно-правових зобов`язань, а обов`язковим додатковим - психічна чи тілесна недоторканість, воля, здоров`я людини, право власності (залежно від конкретного змісту погрози, якою супроводжується примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов`язань).

Дане кримінальне правопорушення з об`єктивної сторони вчиняється у формі примушування потерпілого до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов`язань. Зміст такого примушування складають дві взаємопов`язані дії, а саме вимога виконати чи не виконати договір, угоду чи інше цивільно-правове зобов`язання та погроза застосувати насильство, пошкодити чи знищити майно.

Цивільно-правові зобов`язання як елемент цивільних правовідносин передбачають наявність у однієї сторони права на вчинення певних дій, в іншої - обов`язку їх вчинення. Для забезпечення реалізації свого законного права кредитор вправі вимагати від боржника виконання свого обов`язку. Кримінальне караним діянням вимогу виконати чи не виконати цивільно-правове зобов`язання робить протиправний спосіб пливу на потерпілого. Маючи право на пред`явлення вимоги про виконання певного зобов`язання, винний при вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 355 КК України, не вправі добиватися задоволення цієї вимоги насильницьким способом.

За ст. 355 КК України відповідальність настає лише тоді, коли особа примушується до виконання (невиконання) існуючого зобов`язання, що виникло з підстав, передбачених чинним законодавством. Предметом такого зобов`язання можуть бути гроші, майно, послуги, результати творчості тощо. Зобов`язання боржника вчинити на користь кредитора певну дію або утриматись від її вчинення виникають з договору або з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Цивільні обов`язки (так само як і цивільні права) виникають, посеред іншого, із угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди іншій особі, а так само внаслідок придбання або збереження майна за рахунок коштів іншої особи без достатніх підстав; внаслідок інших дій громадян і організацій; внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання цивільно-правових наслідків, тощо.

Норма статті 355 КК України встановлює відповідальність за примушування до виконання чи невиконання лише цивільно-правових, а не будь-яких зобов`язань, обов`язок виконання яких встановлюється іншими нормами права. Вимога виконати (не виконати) цивільно-правове зобов`язання означає викладену в рішучій (категоричній) формі пропозицію винного до потерпілого негайно або у визначений час вчинити (не вчинити) певні дії, які становлять предмет зазначеного зобов`язання. Така вимога може висловлюватись у будь-якій формі (усно, письмово). Вона має бути конкретною, зрозумілою для потерпілого. У складі цього кримінального правопорушення вимога може бути як правомірною (найчастіше), так і неправомірною. Правомірною вимога може бути, наприклад, коли винний вимагає повернення боргу, своєчасного виконання обумовленої договором роботи, тощо. Неправомірною ж є вимога про негайну передачу всієї обумовленої договором суми коштів, хоча за умовами договору боржник зобов`язаний зробити це частинами, або вимога про заміну розбитого з вини потерпілого автомобіля на новий, хоча розбитий автомобіль може бути відремонтований. При оцінці правомірності вимоги слід мати на увазі, що цивільне законодавство певним чином регулює питання виконання цивільно-правових зобов`язань. Відповідно до загальних правил, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акта планування, договору, а за відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Суб`єктивна сторона даного кримінального правопорушення характеризується прямим умислом.

Під час судового розгляду справи місцевий суд встановив той факт, що обвинувачені не були обізнані щодо боргових зобов`язань між ОСОБА_14 та ОСОБА_13 .

Так, у судовому засіданні місцевого суду було допитано свідка ОСОБА_14 , який повідомив про те, що дуже добре знає ОСОБА_48 та зазначив, що у будь-яких відносинах із ним не перебуває. Кілька разів вони зустрічалися у одній компанії у місті Чернівці. Ствердив, що із обвинуваченими ОСОБА_8 га ОСОБА_49 Ґульага-оґлу він не знайомий, ніколи їх не бачив, ділових чи бізнесових справ не мав. Вказав, що знайомий із потерпілими, оскільки вони вели переговори з приводу придбання готелю в м. Чернівці, який належить йому. Свідок засвідчив, що він із потерпілими мав справи по бізнесу та позичив ОСОБА_50 грошові кошти у сумі триста тисяч доларів США, які останній йому так і не повернув. Наскільки він пригадує, то при передачі коштів міг бути присутній ОСОБА_32 , але до справ про повернення грошей останній відношення не мав. Свідок зазначив, що 19.10.2018 року ОСОБА_24 йому не телефонував та не повідомляв, що зустрічався з ОСОБА_51 і Озер Гюрканом у Львові. Ствердив, що з приводу повернення вказаних коштів до ОСОБА_52 чи ОСОБА_8 він не звертався та не доручав йому вирішення цих питань.
Як вбачається з оскаржуваного вироку місцевий суд ознайомився із представленими суду свідком ОСОБА_14 копією розписки, із змісту якої вбачається, що ОСОБА_53 30.06.2018 року позичив у ОСОБА_54 300 000 доларів США для діяльності в галузі торгівлі, з поверненням коштів 30.09.2018 року, яка не посвідчена та незрозуміло де складна, а також копією довіреності, посвідченої 04.07.2018 року нотаріусом Турецької Республіки, згідно якої ОСОБА_55 уповноважує ОСОБА_56 на продаж нерухомості, власником якої він є.
На переконання колегії суддів місцевий суд прийшов до вірного висновку, що копії наданих свідком документів могли б свідчити про існування між вказаними особами певних договірних зобов`язань, проте не свідчать про обставини обвинувачення та у даному випадку не можуть бути допустимими доказами у розумінні ст.86 КПК України, положення якої визначають критерій допустимості доказу, а саме необхідність отримання доказу у порядку, встановленому законом.
Крім цього, у судовому засіданні місцевого суду було допитано свідків ОСОБА_57 та ОСОБА_58 , показання яких жодним чином не підтверджують існування обставини примушування потерпілих до виконання цивільно-правових зобов`язань з погрозою насильства над потерпілим та його близькими родичами за попередньою змовою групою осіб.
1.Так, у судовому засіданні місцевого суду свідок ОСОБА_59 пояснив, що працює паркувальником на вулиці Валовій у м. Львові і 19 жовтня 2019 року приступив до роботи вранці о 08:00 год. та працював до 20:00 год. вечора. Зазначив, що підчас передачі зміни він бачив групу осіб із 5-6 осіб, які стояли по АДРЕСА_1 між приміщенням «Ідея-Банк» та приміщенням «Ощадбанк», серед них були ОСОБА_32 , ОСОБА_8 -оґли та ОСОБА_7 , які дружно між собою вели енергійну бесіду, жартували, сміялися. Ствердив, що жодної шарпанини чи конфлікту між мужчинами він не бачив, а також не бачив, щоб вони мали при собі зброю, ножі чи пістолети, та демонстрували ці предмети. Поспілкувавшись між собою вони пішли в кафе «Мускат».
Також у судовому засіданні надав показання свідок ОСОБА_60 , який повідомив, що працює на посаді сторожа ЛКП «Львівавтодор» і 19.10.2018 року він прийшов на роботу близько 20:05 год. та біля приміщення «Ідея-Банк» і «Ощадбанк», поруч автомобіля «Фольксваген» темного кольору, стояла група мужчин із 5-6 осіб, які розмовляли на іноземній мові, відтак змісту розмов не розумів. Вказав, що серед них були особи, які схожі на обвинувачених, але впевнено сказати не може. Ствердив, що ця компанія щось весело розмовляла, сміялась і жодної агресії в їх поведінці не було, як не було і шарпанини чи бійки. Свідок засвідчив, що у цих осіб ніякої зброї він не бачив, а також не бачив у них сумок чи інших предметів, у яких можна було заховати зброю. Після спілкування на вулиці вся компанія пішла в кафе «Мускат».
Отже, місцевий суд вірно констатував, що згідно показань даних свідків, останні не бачили щоб на пл. Галицькій напроти будинку №7 у м. Львові, обвинувачені висловили вимогу до ОСОБА_13 передати їм сто тисяч доларів США, погрожуючи зброєю та вбивством потерпілому, яке він сприймав реально, і внаслідок чого потерпілий вимушено передав ОСОБА_8 частину суми у розмірі 5000 доларів США.
Показання вказаних свідків навпаки свідчать про дружелюбну атмосферу у компанії чоловіків, яку спостерігали ці свідки.
Стороною обвинувачення такі висновки при апеляційному розгляді також не спростовано.
З приводу позиції потерпілих ОСОБА_21 та ОСОБА_13 щодо пред`явлено ОСОБА_8 та ОСОБА_7 обвинувачення слід зазначити таке.
Як зазначалось вище потерпілі ОСОБА_15 та ОСОБА_20 були обізнані про розгляд даного кримінального провадження Галицьким районним судом м. Львова. На час розгляду справи місцевим судом потерпілі знаходились на території Турецької Республіки, громадянами якої вони є.

Місцевим судом було вжито усіх можливих та передбачених законом заходів для допиту потерпілих у судовому засіданні. Зокрема, згідно матеріалів справи суд першої інстанції направляв повідомлення про розгляд справи потерпілим на адресу їх проживання, яка вказана в обвинувальному акті. Такі повідомлення повертались без вручення адресатам з відміткою про не проживання. Також місцевий суд звертався через Міністерство юстиції України до компетентних органі Турецької Республіки із запитами на проведення допиту потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_21 у режимі відеоконференції. Однак, з незалежних від суду першої інстанції причин, скерування доручення на міжнародно-правову допомогу результатів не дало.

Враховуючи наведене, потерпілий ОСОБА_15 так і не був допитаний при розгляді справи судом першої інстанції. Даний потерпілий не був допитаний і під час досудового слідства у порядку ст. 225 КПК України, оскільки слідчий суддя двічі відмовляв у задоволенні клопотання прокурора про допит ОСОБА_13 у вказаному порядку.

Згідно оскаржуваного вироку, місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку, що потерпілий ОСОБА_15 був обізнаний про розгляд справи в суді, оскільки ним було скеровано на адресу суду та долучено до матеріалів кримінального провадження заяву, згідно якої він повідомляє, що жодних претензій до обвинувачених не має та просить закрити дане кримінальне провадження. (заява від 22.12.2020р., т.5 а.с. 12-14, переклад на українську мову - т. 5, а.с. 42 -43).
В апеляційній скарзі прокурор стверджує, що місцевим судом не встановлено походження цієї заяви та її авторство, та водночас не надано правової оцінки заяві потерпілого ОСОБА_13 від 20.05.2019р., у якій останній висловив бажання свідчити проти обвинувачених, зазначивши, що йому постійно надходять погрози, та просив суд вжити всіх заходів та надати йому можливість давати показання з території Турецької Республіки або з розташованого там Консульства України. Такі обставини, на думку прокурора свідчать про тиск на потерпілого, спрямований на зміну своїх показань.

Колегія суддів вважає такі твердження сторони обвинувачення необґрунтованими.

Згідно оскаржуваного вироку заява потерпілого ОСОБА_13 від 22.12.2020р. фактично врахована місцевим судом як факт обізнаності потерпілого про судовий розгляд справи і висновки місцевого суду ґрунтуються на оцінці усіх досліджених доказів у своїй сукупності.

При цьому, якщо ставити під сумнів заяву потерпілого ОСОБА_13 від 22.12.2020р., про яку зазначив місцевий суд, і яка згідно поштового конверту надійшла із Республіки Туреччини (т.5, а.с.15), то заява цього ж потерпілого від 20.05.2019р., на яку вказує прокурор, надійшла на електронну адресу суду (т.3, а.с.8-10), що враховуючи позицію сторони обвинувачення також не є абсолютним ідентифікатором її авторства.

Як зазначалось вище, інший потерпілий у справі - ОСОБА_20 , перебуваючи у Турецькій Республіці, вийшов на відеозв`язок із судом першої інстанції через програму «Easycon» та надав у судовому засіданні показання у режимі відеоконференції, пояснивши свої наміри розповісти правду про обставини справи та зазначивши, що усі свої попередні показання надав під тиском свого знайомого ОСОБА_61 , який мав несправжній паспорт інтерполу та залякував його цим паспортом, погрожував вбивством, і тому він злякався та змушений був говорити неправду. Потерпілий вказав, що був підлеглим ОСОБА_61 . Проте на теперішній час все змінилося, останні шість місяців погрози йому більше не надходять, а тому він вирішив розповісти всю правду. Зазначив, що будучи у Туреччині він попросив міри безпеки до себе і зараз не боїться говорити правду. Потерпілий зазначив, що вважає обвинувачених своїми друзями, які не поводились з ним погано перебуваючи в жовтні 2018 року у м. Львові, де вважав себе їхнім гостем. Ствердив, що його ніхто не викрадав, не обмежував у пересуванні, не погрожував ні фізичним знищенням, ні зброєю. Також ніхто словесно не погрожував членам його родини. Жодних коштів у нього обвинувачені не забирали, і він не бачив щоб обвинувачені брали якісь кошти у потерпілого ОСОБА_62 . Зазначив, що знайомий з ОСОБА_63 , з яким познайомив його ОСОБА_64 . Вони разом збиралися працювати, однак ОСОБА_65 його обдурив, викрав гроші та втік до Туреччини.
Потерпілий засвідчив, що вони вдвох з ОСОБА_13 в жовтні 2018 перебували у місті Львові у справах, відпочивали, зустрічалися з друзями, відвідували кафе і ресторани. Вказав, що ОСОБА_66 повідомив, що йому потрібно у справах поїхати до ОСОБА_67 та сказав побути кілька днів у ОСОБА_68 з ОСОБА_69 . Тоді, як вказав потерпілий ОСОБА_16 , він за власною ініціативою, поселився у готелі, де з ним залишився друг Реджепа, щоб допомогти йому у побутових потребах, оскільки він не володіє українською мовою. За перебування в готелі оплачував він сам. Ствердив, що ніколи не бачив у ОСОБА_70 зброї, ножів, газового балончика, і за весь час він проживав у кількох готелях, буваючи у розважальних закладах та готелях він міг спокійно пересуватися, користуватися своїм телефоном, спілкуватися.
Вказав, що в один із днів, коли він з друзями перебував у ресторані, йому зателефонували, як він зрозумів, із поліції. Оскільки він не володіє українською мовою, то передав телефон своєму знайомому українцю, не пам`ятає кому саме. Коли знайомий поспілкувався по телефону, то вони зібралися та поїхали у Львівський аеропорт, де до нього підійшли поліцейські, він не зрозумів, що відбувається. В цей же час йому зателефонував ОСОБА_71 , який погрожуючи вбивством наказав у поліції дати показання про те, що обвинувачені викрали його, погрожували зброєю та утримували, хоча такого насправді не було. Потерпілий ствердив, що під час проведення слідчих дій та допитів у суді, він надавав неправдиві покази про те, що йому погрожували, викрали, вимагали гроші, оскільки він боявся погроз ОСОБА_62 , який займається шахрайськими діями. Зазначив, що йому не відомо про те, чи хтось погрожував ОСОБА_72 після тих обставин вказаної події у жовтні 2018 року. Засвідчив, що у жовтні - листопаді 2018 року у Стамбульському аеропорті до нього ніхто не підходив з пропозицією змінити покази стосовно ОСОБА_73 та інших обвинувачених.
У ході дачі показань, потерпілий ОСОБА_16 ствердив, що покази надані ним під час проведення допиту в порядку ст. 225 КПК України є неправдивими, і такі він надав під тиском ОСОБА_62 .
Крім цього, потерпілий повідомив про свою обізнаність щодо розгляду справи судом, проте зазначив, що немає можливості приїхати у м. Львів, а тому вийшов на зв`язок по скапу із інтернет-кафе у місті, де він проживає. Як зв`язатися із судом він дізнався від свого знайомого турка. Також повідомив, що приблизно за тиждень до даного судового засідання йому зателефонували з українського номеру. З ним розмовляв мужчина з залу суду, який не представився, і поруч з яким був перекладач, який сказав, що ця людина з прокуратури України, прокурор із засідання, і що повідомляє про те, що йому необхідно доєднатись до судового засідання. Також його повідомили про відповідальність за уникнення участі в засіданні.
При цьому, відповідно до вимог чинного законодавства потерпілому ОСОБА_23 було роз`яснено його процесуальні права та обов`язки, попереджено про кримінальну відповідальність. Згідно матеріалів справи, жоден із учасників судового процесу, у тому числі і сторона обвинувачення, не ставили під сумнів особу ОСОБА_21 під час його допиту у судовому засіданні місцевого суду у режимі відеоконференції.

Ураховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав вважати надані у судовому засіданні суду першої інстанції показання потерпілого ОСОБА_21 недопустимим доказом.

За таких обставин, апеляційні доводи прокурора у цій частині не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи.

Також, колегія суддів вважає безпідставними апеляційні доводи прокурора про те, що місцевий суд, всупереч вимогам ст. 374 КПК України, не навів мотивів не врахування доказів сторони обвинувачення, зокрема, повідомлення ОСОБА_13 про вчинення кримінального правопорушення від 21.10.2018р., протоколу огляду місця події від 21.10.2018р. та протокол обшуку від 10.01.2019р., а також взагалі не надав оцінку протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 21.10.2018р., згідно якого потерпілий ОСОБА_16 просив прийняти міри до осіб, які 19.10.2018р. о 20:20 год. викрали його, посадили в машину та утримували проти його волі, при цьому погрожували вбивством у випадку втечі, та в обмін на свободу вимагали 100 000 доларів США.

Так, згідно оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, дослідивши вказані докази, навівши такі у вироку із розкриттям їх змісту, оцінив їх, як такі, що не підтверджують обставини вчинення обвинуваченими кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 355 КК України.

З таким висновком погоджується і колегія суддів.

Само по собі повідомлення потерпілого ОСОБА_13 про вчинення кримінального правопорушення від 21.10.2018р., з точки зору положень ст.ст. 84, 99 КПК України не є джерелом доказів, а тому викладені у ньому обставини не можуть бути доказами у даному кримінальному провадженні.

Водночас, з причин, наведених вище потерпілий ОСОБА_15 ні під час досудового розслідування у порядку ст. 225 КПК України, ні під час судового розгляду справи показання не давав.

Аналогічно, у даному випадку не може бути доказом винуватості обвинувачених дані протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 21.10.2018р., у якому наведено, що потерпілий ОСОБА_16 просить прийняти міри до шести осіб, імена трьох з яких ОСОБА_74 , ОСОБА_75 та ОСОБА_76 , які 19.10.2018 року о 20.20 годині, насильно завели його у машину та утримували проти його волі, як гарантію передання ОСОБА_77 грошових коштів у сумі 100 000 доларів США, при цьому погрожували вбивством.

Всупереч апеляційним доводам прокурора, у вироку наведено дані вказаного протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 21.10.2018р. потерпілого ОСОБА_16 , однак, назва такого протоколу у вироку помилково зазначена як протокол огляду місця події (абз. 7, 5-та сторінка вироку), що не впливає на оцінку судом вказаного доказу.

При цьому, потерпілий ОСОБА_16 був допитаний у ході судового розгляду справи місцевим судом у режимі відеоконференції і під час дачі показань повністю заперечив правдивість своїх свідчень, які він давав під час досудового розслідування, зазначивши, що такі давав під тиском, був заляканий та змушував говорити неправду.

На переконання колегії суддів, при апеляційному розгляді справи стороною обвинувачення не доведено, що відомості, які містяться, зокрема, у повідомленні про вчинення кримінального правопорушення від 21.10.2018р., у протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 21.10.2018р., відображають усі дійсні обставини справи та є достатніми для підтвердження висунутого щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_7 обвинувачення.
Дані протоколу обшуку від 10.01.2019р. свідчать лише про виявлення та вилучення у ОСОБА_78 мобільних телефонів, флешнакопичувача, копії розписки про отримання грошових коштів, копії перекладу розписки про отримання грошових коштів, 4 аркуші з роздрукованими фотографіями, сервери.

Вказаний протокол не містить фактичних даних про вчинення ОСОБА_8 та ОСОБА_7 інкримінованих їм кримінальних правопорушень.
Колегія суддів не може залишити без уваги і той факт, що дане кримінальне провадження було розпочато, зокрема, щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_7 за обвинуваченням їх у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 146 КК України. Підставою для внесення відомостей до ЄРДР та кваліфікація дій обвинувачених стало звернення потерпілих про вчинення щодо них даних кримінальних правопорушень.
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, зокрема, щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_7 надійшов до суду також за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 146 КК України.
Однак, з огляду на встановленні під час судового слідства обставини, прокурор відповідно до ст.ст. 338, 341 КПК України змінив обвинувачення у суді шляхом перекваліфікації дій ОСОБА_8 та ОСОБА_7 із ч.2 ст.189 КК України на ч.2 ст.355 КК України.

Тобто, фактично ще під час судового слідства була встановлена певна невідповідність свідченням потерпілих, наданих під час досудового розслідування, фактичним обставинам справи.

Щодо визнання місцевим судом недопустимими доказами протоколів пред`явлення особи для впізнання від 22.10.2018 року за участю потерпілих ОСОБА_17 та ОСОБА_13 , які впізнали ОСОБА_8 , як особу яка вчинила кримінальні правопорушення, колегія суддів вважає таке рішення обґрунтованим.

Так, відповідно до ст. 228 КПК України перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається, за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу. Забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи. Особа, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими особами тієї ж статі, яких має бути не менше трьох і які не мають різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі. Перед тим як пред`явити особу для впізнання, їй пропонується у відсутності особи, яка впізнає, зайняти будь-яке місце серед інших осіб, які пред`являються.

У судовому засіданні місцевого суду обвинувачений ОСОБА_8 пояснив, що під час проведення вказаної слідчої дії, коли потерпілий зайшов у кабінет слідчого, усі присутні, в т.ч. і він, назвали свої анкетні дані. Двоє статистів взагалі були слов`янської зовнішності. Переклад здійснювався з турецької на українську мову, яку він не розуміє, а з української на азербайджанську не здійснювався. Отже, він не розумів взагалі змісту процесуальної дії. Також зазначив, що він з ОСОБА_13 вже був знайомий, оскільки протягом двох днів вони спілкувались в одній компанії і не було процесуального змісту проводити впізнання.

Як встановив місцевий суд, що підтверджується і даним вказаних протоколів, потерпілі не зазначали де, коли та при яких обставинах бачили обвинуваченого, та які конкретно дії він вчиняв і у самому запитанні слідчого вже містилась відповідь (т.2, а.с. 138-139, 140-141).

Згідно протоколу пред`явлення ОСОБА_23 для впізнання ОСОБА_8 від 22.10.2018р. вбачається, що потерпілий опізнав обвинуваченого по тілобудові та рисах обличчя, одягу, однак, не конкретизовано інші відомості щодо особистих прикмет ОСОБА_8 та не описано якого саме одягу.

Так само, згідно протоколу пред`явлення потерпілому ОСОБА_13 для впізнання ОСОБА_8 від 22.10.2018р. потерпілий опізнав обвинуваченого по тіло будові та рисах обличчя, однак не конкретизовано інші відомості щодо особистих прикмет ОСОБА_8 .

Крім цього, у даному протоколі зазначено, що під час проведення впізнання слова потерпілого були перекладені тільки з турецької на українську мову (якою не володіє ОСОБА_8 ), а з української мови на азербайджанську не перекладались. (т.2, а.с. 140-141).

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що зміст вказаних протоколів підтверджує наведені пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 , якій є азербайджанцем, про те, що разом із ним до впізнання потерпілим пред`являлись особи слов`янської зовнішності. Так, згідно вказаних протоколів для впізнання разом із ОСОБА_8 було представлено ОСОБА_79 , а також ОСОБА_80 та ОСОБА_81 .

Всупереч апеляційним доводам прокурора висновок місцевого суду про те, що протоколи проведення слідчого експерименту від 22.10.2018р. за участю свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_27 , а також за участю потерпілого ОСОБА_21 від 24.10.2018р. не можна вважати допустимими доказами, колегія суддів визнає правильними.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України метою слідчого експерименту є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проведення слідчого експерименту з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, на відміну від допиту, крім отримання відомостей, передбачає також здійснення учасниками слідчого експерименту певних дій, спрямованих на досягнення мети цієї слідчої (розшукової) дії.

Місцевим судом вірно враховано, що нормативна модель слідчого експерименту передбачає безпосередню участь особи у проведенні дій, спрямованих на досягнення легітимної мети цієї слідчої дії, а саме у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань. Шляхами досягнення мети слідчого експерименту, відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України, є проведення слідчим, прокурором відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Отримання від особи відомостей під час проведення слідчого експерименту (з дотриманням встановленого законом порядку) є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети і вирішити поставлені завдання. При ньому відомості, які надаються під час слідчої (розшукової) дії - слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає протокол цієї слідчої (розшукової) дії, що в розумінні ч. 2 ст. 84 та п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК України є документом.

Виходячи із сутнісних ознак показань, визначених в ч. 1 ст. 95 КПК України, у системному зв`язку із ч. 2 ст. 84 цього Кодексу, показання є самостійним процесуальним джерелом доказів лише в тому випадку, коли вони надаються під час допиту.

При проведенні слідчого експерименту участь особи не може виявлятися виключно в формі повідомлення відомостей про фактичні дані, які мають значення для кримінального провадження (адже це є предметом допиту). Слідчий експеримент, здійснений у такій формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення необхідних дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення особою своїх раніше даних показів, з метою їх процесуального закріплення, має розцінюватися як повторний допит, що не може мати в суді доказового значення з огляду на ч. 4 ст. 95 КПК, згідно з якою суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 КПК України.

Матеріалами справи підтверджено, що у ході проведення слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_27 , а також за участю потерпілого ОСОБА_21 , не проводилось відтворення дій, обстановки, обставин певної події, а також необхідних дослідів чи випробувань. Згідно даних протоколів під час проведення вказаних слідчих експериментів її учасники надали пояснення щодо того, як обвинувачені, свідки та потерпілі проводили свій вільний час у різних закладах громадського харчування міста Львова, перебували разом у готелі.

При цьому, свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_27 , а також потерпілий ОСОБА_20 безпосередньо у судовому засіданні місцевого суду надали свої показання, зміст яких наведено вище.

Апеляційні доводи прокурора про безпідставність визнання місцевим судом недопустимим доказом допит потерпілого ОСОБА_21 в порядку ст. 225 КПК України не підтвердились при розгляді справи апеляційним судом.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що згідно положень ч. 1 ст. 225 КПК України допит свідка чи потерпілого у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, здійснюється у судовому засіданні в місці розташування суду або перебування хворого свідка, потерпілого в присутності сторін кримінального провадження з дотриманням правил проведення допиту під час судового розгляду. Неприбуття сторони, що була належним чином повідомлена про місце та час проведення судового засідання, для участі в допиті особи за клопотанням протилежної сторони не перешкоджає проведенню такого допиту в судовому засіданні. Допит особи згідно з положеннями цієї статті може бути також проведений за відсутності сторони захисту, якщо на момент його проведення жодній особі не повідомлено про підозру у цьому кримінальному провадженні.

Встановлене місцевим судом підтверджено матеріалами справи, а саме те, що на час проведення допиту слідчим суддею потерпілого ОСОБА_21 в порядку ст. 225 КПК України 29.11.2018р., обвинуваченим було оголошено підозру ( 22.10.2018р.).

Тобто, проведення допиту потерпілого ОСОБА_21 в порядку ст. 225 КПК України за відсутності сторони захисту могло відбутись за наявності даних щодо належного повідомлення сторони захисту про дату, час та місце проведення вказаного допиту.

Досліджуючи звукозапис допиту потерпілого ОСОБА_21 в порядку ст. 225 КПК України місцевий суд встановив порушення вимог ст. 225 КПК України, оскільки такий допит проведено за відсутності у судовому засіданні захисників та обвинувачених, які не були належним чином повідомлені про час та місце проведення допиту потерпілого ОСОБА_21 в порядку ст. 225 КПК України.

При цьому, місцевим судом вірно констатовано, що долучений до матеріалів справи рапорт слідчого ОСОБА_82 на ім`я заступника начальника Галицького ВП ГУНП У Львівській області про те, що він телефонував сторонам, з метою повідомлення про проведення 29.11.2018р. допиту потерпілого ОСОБА_21 , не може бути доказом такого повідомлення, оскільки суперечить нормам процесуального законодавства щодо викликів слідчим.

Колегія суддів визнає неспроможними твердження прокурора про те, що судом першої інстанції не реалізовано повноваження, передбачені ч. 4 ст. 225 КПК України, згідно яких суд під час судового розгляду має право допитати свідка, потерпілого, який допитувався відповідно до правил цієї статті, зокрема у випадках, якщо такий допит проведений за відсутності сторони захисту або якщо є необхідність уточнення показань чи отримання показань щодо обставин, які не були з`ясовані в результаті допиту під час досудового розслідування.

Так, як вже зазначалось вище, у ході судового розгляду справи місцевим судом потерпілий ОСОБА_20 був допитаний у режимі відеоконференції, і суд першої інстанції провів такий допит із дотриманням вимог КПК України. Отже, місцевий суд реалізував повноваження, передбачені ч. 4 ст. 225 КПК України.

Також, варто звернути увагу на те, що у своїх показаннях, наданих у судовому засіданні суду першої інстанції під час судового розгляду справи по суті, потерпілий ОСОБА_20 ствердив, що покази надані ним під час проведення допиту в порядку ст. 225 КПК України є неправдивими, і такі він надав під тиском ОСОБА_62 .
Таким чином, колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд ретельно перевірив наявні у кримінальному провадженні докази, на підставі яких ОСОБА_7 та ОСОБА_8 -оґли було висунуто обвинувачення, з дотриманням вимог ст. 94 КПК України оцінив кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності і достатності та правильно дійшов висновку про недоведеність пред`явленого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 -оґли обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 355, ч. 2 ст. 146 КК України, ухваливши виправдувальних вирок.

Згідно ст. 7 КПК України, загальними засадами кримінального провадження, крім інших, є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини. Особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом. Ніхто не зобов`язаний доводити свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У відповідності до положень ст.124 Конституції України забезпечення доведеності вини належить до основних засад судочинства.

Апеляційний суд приходить до висновку, що місцевий суд при розгляді даної справи не допустив таких порушень вимог кримінального процесуального законодавства України, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований та справедливий вирок.

Ураховуючи наведене вище, рішення місцевого суду про визнання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 -оґли невинуватими та виправдання їх за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 355, ч. 2 ст. 146 КК України, колегією суддів визнається законним, обґрунтованим та вмотивованим. В оскаржуваному вироку наведено належні та достатні мотиви і підстави для його ухвалення.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та скасування вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 -оґли із призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.
Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Галицької окружної прокуратури міста Львова ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Галицького районного суду м.Львова від 13 грудня 2021 року відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 -оґли без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції на протязі трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий:

Судді: