Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/572/22 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Категорія ст. 121 КК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.09.2022 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 вересня 2022 року, якою стосовно обвинуваченого
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровограда, українця, громадянина України, не одруженого, без утриманців, офіційно не працевлаштованого, з повною загальною середньою освітою, зареєстрованого та фактично проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 2 (два) місяці, тобто до 16.11.2022 року включно, без визначення розміру застави.

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Кіровського районного суду м. Кіровограда перебувають матеріали кримінального провадження, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003280, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

В судовому засіданні прокурор просив продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 вересня 2022 року з обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Судове рішення мотивовано тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, пов`язаного з позбавленням життя людини, що підвищує суспільну небезпечність обвинуваченого. Тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому, у випадку визнання винним у вчиненні кримінального правопорушення, вину в вчиненні якого обвинувачений не визнає, свідчить про можливість переховування від суду. Обрання запобіжного заходу по місцю проживання неможливе, у зв`язку з відсутністю умов проживання в домоволодінні, більш того, даний запобіжний захід не забезпечить виконання обвинуваченим , покладених, процесуальних обов`язків. Обрання запобіжного заходу застава неможливе через відсутність достатніх коштів у обвинуваченого, запобіжний захід особисте зобов`язання не гарантуватиме виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою його підзахисному обрати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час доби.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що його підзахисний має нерухоме майно по АДРЕСА_1 та не має судимостей.
Також суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку про те, що у його підзахисного відсутні умови проживання у домоволодінні, ак також не визначив розсір заставіи.

Разом з тим, захисник в апеляційній скарзі зазначає про ряд рішень ЄСЛП про недопустимість автоматичного взяття під варту підозрюваного у випадку невизнання ним вини.

Заслухавши доповідь судді, захисника ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив обрати його підзахисному запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час доби, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали клопотання, які надійшли на електронну адресу апеляційного суду і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали районного суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону слідчим суддею належно дотримані.

Досудовим розслідуванням ОСОБА_8 , обвинувачується у тому, що 18.05.2020 року, близько 14 год. 30 хв., знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, перебував за місцем свого проживання в приміщенні будинку АДРЕСА_1 , де разом з знайомою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , племінниками ОСОБА_10 , ОСОБА_10 та його цивільною дружиною ОСОБА_11 , вживали спиртні напої.

Після сумісного розпиття спиртних напоїв потерпіла ОСОБА_9 вийшла з будинку, де присіла на фрагмент стовбура, що розташований біля хвіртки в вищевказане домоволодіння. В цей час вслід за нею вийшов ОСОБА_8 , де між ним та потерпілою ОСОБА_9 на побутовому ґрунті виникла сварка. В ході конфлікту на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з останньою, у ОСОБА_8 виник умисел на нанесення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 .

Біля хвіртки в вище вказаного домоволодіння, реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 підійшов до потерпілої ОСОБА_9 , яка в цей час сиділа на фрагменті стовбура, та наніс потерпілій ОСОБА_9 численні удари руками та ногами в область тулуба та голови,в результаті чого у потерпілої ОСОБА_9 згідно висновку судово-медичної експертизи №526 від 19.06.2020 року, утворилися тілесні ушкодження у вигляді закритої тупої травми грудної клітини: переломи ребер: зліва 4 ребро по передній під паховій лінії, 7,8,9,10 ребра по задній під паховій лінії, 10 ребро по лопатковій лінії, крововиливи в навколишні м`які тканини; закрита травма живота з розривом селезінки, крововиливи в навколишні м`які тканини, в хвіст підшлункової залози, крововилив в зачеревний простір зліва. Тілесні ушкодження у вигляді закритої травми живота з розривом селезінки відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за критерієм небезпеки для життя у своєму клінічному перебігу. Інші тілесні ушкодження у вигляді у вигляді закритої тупої травми грудної клітини мають ознаки тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за критерієм розладу здоров`я строком понад 21 добу.

Причиною смерті ОСОБА_9 стала закрита тупа травма живота з пошкодженням селезінки, що ускладнилася внутрішньочеревною кровотечею та подальшим розвитком геморагічного шоку. В подальшому від вказаних ушкоджень потерпіла ОСОБА_9 померла в лікарні.

ОСОБА_8 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.

Про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України свідчать, зокрема: протокол огляду місця події, протоколи допиту свідків, протоколи проведення слідчого експерименту, лікарське свідоцтво про смерть потерпілої, висновки експертів, а також інші докази, які є предметом дослідження та перевірки у суді першої інстанції.
На думку колегії суддів, суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність обґрунтованої обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч ч.2 ст.121 КК України, оскільки такий висновок підтверджується доданими до клопотання доказами, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що ОСОБА_8 міг вчинити інкриміноване йому кримінальне правопорушення.
Такий висновок також повною мірою узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), відповідно до якої термін «обґрунтована підозра», зокрема викладеного у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача у тому, що особа про яку йдеться мова, могла вчинити правопорушення.
При цьому, колегія суддів не може не зазначити, що практика ЄСПЛ не вимагає, щоб на момент обрання запобіжного заходу у органу досудового розслідування або суду були чіткі докази винуватості особи, яку повідомлено про підозру.
Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті та під час винесення вироку, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, то суд на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначив, що причетність ОСОБА_8 до вчинення злочинів, що пред`явлені в обвинуваченні, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу, з чим погоджується і колегія суддів.
Тобто, суддя, дослідивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно ОСОБА_8 встановив наявність ризиків передбачених ст. 177 КПК України.

Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що суддя дійшов правильного висновку про їх наявність, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження.
В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).
На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу підозрюваного, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність слідчим та прокурором у клопотанні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні. За таких підстав, відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні, тому колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності задовольнити клопотання, оскільки прокурор в повному обсязі довів суду обставини, які виправдовують продовження обмеження права ОСОБА_8 на особисту свободу.
Доводи захисника про необґрунтованість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 колегією суддів не можу бити враховано.
Не визнання вини та тяжкість злочину у якому підозрюється ОСОБА_8 в сукупності з мірою покарання, яка йому загрожує у разі визнання його винуватим, свідчать про наявність високого ступеню ризиків переховування його від суду, незаконного впливу на свідків, вчинення нових кримінальних правопорушень.
Санкція статті закону за вчинення злочину у якому обвинувачується ОСОБА_8 , передбачає покарання у виді позбавлення волі.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від органу досудового розслідування та/або суду продовжує існувати та обумовлений тяжкістю ймовірного покарання та суворістю можливого вироку.

Так, ОСОБА_8 розуміючи, що від злочину настали негативні наслідки у виді смерті людини, враховуючи відсутність обставин, які пом`якшують покарання та наявність обставини, яка обтяжує покарання - вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння може вчинити спроби направленні на переховування від суду.
Про наявність ризиків свідчить те, що ОСОБА_8 офіційно не працює, не одружений, не маючий на утриманні дітей, а тому у разі обрання йому більш м`якого запобіжного заходу може вчинити спроби на переховування від органів досудового розслідування та вчинити нові кримінальні правопорушення.
При цьому, необхідно зазначити про те, що причиною вчинення інкримінованого кримінального правопорушення є вживання алкоголю та не бажання вирішувати конфлікти мирним шляхом.
При встановленні наявності ризику впливу на свідків та родичів потерпілої слід враховувати встановлену Кримінальним процесуальним кодексом України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК України.

З огляду на зазначені положення закону, ризик впливу на свідків та родичів потерпілої існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

При цьому, колегія суддів враховує, що ОСОБА_8 добре зазнає родичів потерпілої, тому є вагомі підстави вважати, що у разі застосування до нього альтернативного по відношенню до тримання під вартою запобіжного заходу, не пов`язаного з виключними запобіжниками у комунікації та його переміщеннях, останній зможе здійснити незаконний вплив на них з метою зміни наданих ним показань для уникнення від кримінальної відповідальності за скоєний злочин.
Окрім цього, особисте зобов`язання не може бути застосоване до обвинуваченого

ОСОБА_8 оскільки даний запобіжний захід є найбільш м`яким, а кримінальне правопорушення, яке вчинив останній є тяжким.

Особиста порука, яка полягає у наданні особам, яких суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків і зобов`язуються за необхідністю доставити його до органу досудового розслідування чи суду на першу про те вимогу, так в ході розслідування даного провадження таких осіб не встановлено.

Що стосується тверджень захисника про те, що до ОСОБА_8 можливо застосувати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою,то такі доводи на переконання колегії суддів не спростовують висновок судді про наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та не можуть бути самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання про застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та доданих ініціатором клопотання доказів на підтвердження його обґрунтованості.

Колегією суддів не може бути враховано доводи захисника про наявність майна та місця проживання обвинуваченого, як підстава для зміни запобіжного заходу, оскільки вказане жодним чином не зменшує наявні ризики. Крім того, домоволодіння обвинуваченого пошкоджене внаслідок пожару, що унеможливлює застосування домашнього арешту в холодну пору року.

Необхідно зазначити про те, що у ОСОБА_8 не має міцних соціальних зв`язків, які є достатнім стримуючим фактором в поведінці обвинуваченого, оскільки останній не одружений та утриманців не має.
В той же час, у справі наявна реальна можливість обвинуваченого ухилятись від кримінальної відповідальності шляхом переховування від органів досудового розслідування та/або суду шляхом залишення постійного місця проживання зумовлена наявністю можливості і засобів, в тому числі здійснення виїзду за межи території України.

З цих же підстав колегія суддів залишає без задоволення доводи апеляції про недоведеність ризиків.

Враховуючи наведене, беручи до уваги обставини вчинення кримінального правопорушення, а також те, що інший більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою - не забезпечить виконанням підозрюваним процесуальних обов`язків, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи захисту про необхідність обрання підозрюваним запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.
Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Отже, ризики передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які мали місце та були враховані судом при обранні міри запобіжного заходу та продовженні строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжують існувати на даний час та не вичерпались і будуть продовжувати мати місце. Можливість настання ризиків безпосередньо залежить від застосування до обвинуваченого, більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, зокрема таких як особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт, застава.

А тому, належна поведінка ОСОБА_8 не може бути забезпечена шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою та не зможе запобігти спробам переховуватись суду, намагатися переховуватися в іншій країні, вчиняти нові кримінальні правопорушення.

Також, слідчий суддя у відповідності до вимог п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу правильно не визначив ОСОБА_8 розмір застави оскільки він обвинувачується у вчиненні злочину, який спричинив загибель людини.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 необхідно залишити без задоволення, ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 вересня 2022 року необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 183, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 вересня 2022 року, якою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 , продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 2 (два) місяці, тобто до 16.11.2022 року включно, без визначення розміру застави, - залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду є остаточною і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4