Справа № 308/5038/19
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 вересня 2022 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:
головуючої судді - ОСОБА_1 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області в м. Ужгород кримінальне провадження № 308/5038/19, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003828 від 03.12.2018 р. про обвинувачення,
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кибляри, Ужгородського району, українця, громадянина України, тимчасово не працюючого, неодруженого, з повною середньою освітою, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою АДРЕСА_2 раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,
за участі сторін кримінального провадження:
сторона обвинувачення :
прокурора ОСОБА_4
сторона захисту:
обвинуваченого ОСОБА_3
захисника обвинуваченого ОСОБА_5
представника потерпілого ОСОБА_6
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_3 , 03 грудня 2018 року близько 07 години 50 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем марки "VOLKSWAGEN CADDY", білого кольору, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись зі сторони вулиці Корятовича в сторону с. Оноківці, напроти буд. № 160, по вул. Другетів, в м. Ужгород, порушуючи вимоги пунктів 12.3 та 18.1 Правил дорожнього руху України, в світлу пору доби, при штучному міському електроосвітленні, при незначних опадах дощу, проявляючи неуважність до дорожньої обстановки що склалася та її зміни, не стежив за дорожньою обстановкою, не зменшив швидкість руху та не зупинив транспортний засіб, чим не надав дорогу пішоходу, в наслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , яка переходила проїжджу частину дороги разом із своїм малолітнім сином ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ліва на право по напрямку руху транспортного засобу марки «VOLKSWAGEN CADDY», білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок чого потерпіла ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримала згідно доповнення до висновку експерта Ужгородського міжрайонного відділення СМЕ №536 від 29.03.2019 року - тяжкі тілесні ушкодження.
Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно доповнення до висновку експерта Ужгородського міжрайонного відділення СМЕ №536 від 29.03.2019 року отримала тілесні ушкодження у вигляді: «ВЧМТ, забій головного мозку середнього ступеню з конградною амнезією, стійким цефалічним та помірно вираженим астенічним синдромом. Перелом лобної кістки з переходом на основу черепа. ЗХТ. Дисторзія м`язів шийного відділу хребта. Закритий уламковий перелом правої ключиці зі зміщенням. Забійні рани м`яких тканин лобної ділянки та спинки носа. Остеохондроз шийного відділу хребта. Протрузії на рівні С5-С6 та С6-С7 міжхребцевих дисків», які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження.
Таким чином, своїми діями, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження, ОСОБА_3 вчинив суспільно-небезпечне діяння передбачене ч.2 ст. 286 КК України
Судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення відповідно обвинувального акту згідно до вимог статті 337 КПК України.
Під час здійснення головуючим процессуальних дій по визначенню обсягу та порядку дослідження доказів, обвинувачений ОСОБА_3 вказав, що свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті визнав.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 вказав, що свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті визнає повністю, щиро кається у вчиненому. Зокрема зазначив, що в той день на початку грудня 2018 року о 7 год. ранку керував авттомобілем марки «VOLKSWAGEN CADDY»,по вул. Другетів, в м. Ужгород, була погана видимість (мокрий сніг, туман), не більше як на два метра. Машина яка їхала назустріч осліпила його фарами. Дорогу перебігала людина з парасолькою в руках та на голові якої був одягнений каптур. Він вживав заходи , щоб уникнути зіткнення, проте дзеркалом автомобіля зачепив жінку, яка невдало впала. Він вийшов з авто, побачив, що потерпіла непритомна. Жінка переходила дорогу з дитиною. Щиро кається у вчиненому. Відшкодував потерпілій 19 000 грн. та придбав ліків на суму близько 6000, 00 грн.
Заявлений потерпілою ОСОБА_7 цивільний позов не визнав. Зазначив, що ним відшкодовано 19000 грн. матеріальної шкоди, про що надав суду розписку , власноручно підписаною потерпілою ОСОБА_3 . Окрім того, близько 6000,00 грн. витратив на придбання ліків для потерпілої, які його работодавець привіз у лікарню.
Представник потерпілої в судовому засіданні заявлений цивільний позов щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди підтримав з підстав та мотивів викладених у цивільному позові та просив суд його задовольнити.
У відповідності до вимог ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Статтею 92 КПК України визначено, що обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу покладається на слідчого, прокурора, а обов`язок доказування належності та допустимості доказів покладається на сторону, що їх подає.
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового слідства кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та беручи до уваги, що прокурор та обвинувачений, представник потерпілого не оспорювали фактичні обставини кримінального провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності його позиції, роз`яснивши йому положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.
Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого, представника потерпілої та дослідивши матеріали кримінальної справи, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.
Дії ОСОБА_3 суд кваліфікує, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.
Згідно ч. 1 ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно - небезпечного діяння, яке містить склад злочину, який передбачено цим Кодексом.
Кримінальна відповідальність передбачає законно обґрунтований обов`язок обвинуваченого , який вчинив кримінальне правопорушення ,відповідальність за яке передбачена КК України, піддатися осуду з боку держави і бути покараним у повній відповідності із законом.
При призначенні обвинуваченому виду та міри покарання суд враховує загальні засади призначення покарання, тобто призначає покарання в межах, установлених у санкції частини статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин та відповідно до положень Загальної частини КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року Про практику призначення кримінального покарання, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із класифікації злочинів ( ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення.
До обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 суд відповідно до статті 66 КК України відносить щире каяття, добровільне часткове відшкодування завданого збитку.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом згідно статті 67 КК України не встановлено.
Відповідно до ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_3 покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, та особу обвинуваченого ОСОБА_3 , який раніше до кримінальної відповідальності не притягався , на обліку у лікарів нарколога, психіатра та фтизіатра не перебуває, та обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Зважаючи на положення статті 50 КК України якою встановлено, що «покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами», на положення статті 65 КК України , якою встановлено, що «особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень», враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого ОСОБА_3 , всі пом`якшуючі та обтяжуючі покарання обставини, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання на певний строк у вигляді позбавлення волі в межах санкції ст. ч.2 ст.286 КК України та можливість виправлення обвинуваченого без відбування ним призначеного покарання, а тому суд вважає за необхідне застосувати до нього положення ст. 75 КК України та звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням з встановленням йому обов`язків згідно ст.76 КК України.
Саме таке покарання на думку суду буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень .
Вирішуючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 про стягнення солідарно з обвинуваченого ОСОБА_3 та з володільця автомобіля марки «Фольцваген Кадді» р.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_9 завданої матеріальної шкоди в сумі 22 076,33 грн. та моральної шкоди в сумі 45000 грн., суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно -небезпечне діяння. Це означає, що законодавець обмежив часові рамки пред`явлення позову.
Відповідно до ч.5 ст.128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 128 КПК України, форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.
Згідно ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Положеннями ч.1 ст.56 КПК України передбачено, що потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.
Основними умовами пред`явлення цивільного позову в кримінальному процесі є подання позовної заяви; процесуальна правоздатність позивача; відсутність винесеного судом рішення за тією ж підставою та предметом позову.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 1166 ЦК визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до положень ст.1166 ЦК єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду; протиправне діяння особи, яка її завдала; причинний зв`язок між ними, а також вину заподіювача шкоди.
У відповідності до вимог частин першої та другої статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Аналізуючи докази надані позивачем на підтвердження позовних вимог в частині стягнення з відповідачів на її користь 22 076,33 грн. в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди, оскільки позивач ОСОБА_7 тривалий час лікувалась на стаціонарному лікуванні, а в подальшому перебувала на амбулаторному лікуванні з 03.12.2018 року до 08.03.2019 року - 95 днів, перенесла операції, в зв`язку з чим витратила на ліки 15116,68 грн, що підтверджується платіжними документами касовими квитанціями, а також понесла додаткові витрати на діагностику в сумі 360 грн., отримала тільки 50 % від заробітної плати, що складає 6599,65 грн., а відтак нею було недоотримано 6599,65 грн. заробітної плати, суд приходить до висновку, що позивач належними та допустимими доказами довела суду , що між вказаними незаконними діями відповідача ОСОБА_3 та завданням матеріальної шкоди є причинно-наслідковий зв`язок.
Визначаючи розмір матеріальної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 на користь позивачки, суд виходить з належних та допустимих доказів, а саме належними та допустимими доказами доведено заподіяння матеріальної шкоди позивачу на суму 22076,33 грн. та враховуючи , що відповідачем ОСОБА_3 відповідно до розписки про отримання грошей підписаної позивачем ОСОБА_7 від 10.12.2018 року, було передано ОСОБА_7 19 000,00 грн., суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення , а саме на суму - 3 076,33 грн.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті, а згідно п. 1 ч. 2 тієї ж статті моральна шкода відшкодовується незалежно від вини, якщо шкоду завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Як зазначено у ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Згідно ч. 3 цієї ж статті моральна шкода відшкодовується грішми у розмірі який, визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, при цьому враховуються вимоги розумності та справедливості.
Відповідно до ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Як роз`яснено в п. 31 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів» від 02 липня 2004 року № 13, при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди за позовом потерпілого суди повинні керуватися відповідними положеннями Цивільного кодексу України та роз`ясненнями, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (Із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5, від 27 лютого 2009 року № 1) від 31 березня 1995 року № 4 (далі - Постанова).
Відповідно до п. 3 вищевказаної Постанови під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
У абзаці 1 пункту 9 цієї ж Постанови зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
З огляду на вищевикладене та керуючись ст. 2 КПК України, згідно якої завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням всіх обставин справи, наслідків, що настали від вчиненого кримінального правопорушення, характеру та обсягу фізичних, душевних та психічних страждань потерпілого через завдання тілесних ушкоджень, в результаті чого порушено її звичайний спосіб життя, тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках , зважаючи на те , що між неправомірними діями обвинуваченого ОСОБА_3 , який є відповідачем у цивільному позові та нанесенням моральної шкоди потерпілій ОСОБА_7 є причинно-наслідковий зв`язок та з врахуванням викладеного визначає розмір моральної шкоди завданої потерпілій ОСОБА_7 в розмірі 15 000,00 грн. задовільняючи частково позовні вимоги в цій частині.

Що стосується цивільного позову заявленого в частині солідарного стягнення матеріальної та моральної шкоди з володільця автомобіля «Фольцваген Кадді» р.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , суд не вбачає підстав для солідарного стягнення шкоди.
За змістом ч.1 ст.1190 ЦК України солідарну відповідальність перед потерпілим несуть особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2ст. 1187 ЦК України).
Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).
За таких обставин, суд дійшов висновку, про те що ОСОБА_9 не є належним відповідачем, оскільки обов`язок по відшкодуванню заподіяної потерпілій майнової та моральної шкоди має нести ОСОБА_3 , який на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом .
Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до вимог ч. 9 ст.100 КПК України.
Згідно ч. 9 ст. 100 КПК України питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом при ухваленні судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.
Згідно п. 7 ч. 9 ст. 100 КПК України, документи, що є речовими доказами, залишаються у матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.
Згідно ч. 1 ст. 126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку або ухвалою.
Питання про судові витрати судом вирішується відповідно до ст. 124 КПК України.
У відповідності до ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
Матеріали кримінального провадження містять документально підтвердженні витрати держави на проведення експертизи, тому вони підлягають стягненню з обвинуваченого.
Клопотань у порядку, передбаченому ст. 331 та главою 18 КПК України, про застосування до обвинуваченого будь-якого запобіжного заходу, від сторони обвинувачення не надходило.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.369-371, 373-376 КПК України, суд,
УХВАЛИВ:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України і призначити йому покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнити від призначеного судом основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.
Покласти на ОСОБА_3 обов`язки відповідно до ст. 76 КК України:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;
Запобіжний захід відносно ОСОБА_3 не обирати.
Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_3 та ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 РНОКПП НОМЕР_3 - 3 076,33 гривень у відшкодування матеріальної шкоди та 15 000,00 гривень моральної шкоди.
В решті позовних вимог ОСОБА_7 - відмовити.
Речові докази по справі:
-Автомобіль марки «Volkswagen Caddy», білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який передано на зберігання під розписку ОСОБА_9 , залишити останньому як власнику;
-Пластиковий уламок від бокового дзеркала автомобіля марки «Фольксваген Кадді» д.нз. НОМЕР_2 , білого кольору, який упаковано до спец пакету «НПУ ГСУ « № 4519377, який зберігається в камері схову речових доказів Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області знищити після набрання вироком законної сили.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судові витрати по справі в розмірі 2 188,05 гривень за проведення судової експертизи.
Вирок може бути оскаржений, з підстав, передбачених статтею 394 КПК України до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд протягом 30 днів з дня його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою в той же строк із моменту отримання його копії.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку суду після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутній в судовому засіданні.

Суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1