Провадження № 1-кп/761/1264/2021
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 червня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 120 181 001 000 108 95 від 11.10.2018 за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 187 КК України,
у с т а н о в и в :
Шевченківським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.
Рішенням суду від 05.05.2021 до обвинуваченого застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком по 02.07.2021, однак у зв`язку зі складністю провадження завершити його судовий розгляд до зазначеної дати не виявилось за можливе.
У зв`язку з цим, керуючись положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України, суд поставив на обговорення сторін судового провадження питання доцільності продовження цього запобіжного заходу.
Державний обвинувач вважала, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України не зменшилися та продовжують існувати, зокрема, обвинувачений може переховуватися від суду, а також вчинити інше кримінальне правопорушення.
Обвинувачений ОСОБА_4 заперечував проти продовження строку утримання його під вартою, оскільки на його утриманні перебуває хвора мати, тому переховуватись або іншим чином перешкоджати провадженню наміру не має, просив застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Захисник наполягала на відсутні зазначених прокурором ризиків позапроцесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_6 , тому просила застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Суд, заслухавши сторони кримінального провадження, дослідивши матеріали судового провадження, дійшов висновку про таке.
Частина друга статті 29 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути заарештованим або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановленому законом.
Метою статті 29 Конституції України є недопущення свавільного обмеження (позбавлення) свободи чи особистої недоторканності особи.
Конституційний Суд України неодноразово вказував на те, що право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та у порядку, які визначені у законі (абзац шостий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11.10.2011 №10-рп/2011).
У силу ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності тримання обвинуваченого під вартою до спливу продовженого двомісячного строку дії цього запобіжного заходу. За наслідками розгляду цього питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Під час досудового розслідування відповідно до ст. 194 КПК у разі вирішення питання продовження строку дії запобіжного заходу має бути встановлено, чи є обґрунтованою підозра; чи наявні достатні підстави вважати, що існує хоча б один з передбачених ст. 177 КПК ризиків, на які вказує прокурор; чи може запобігти існуючим ризикам застосування до обвинуваченого менш суворого запобіжного заходу.
Однак, враховуючи, що відповідно до Глави 28 КПК судовий розгляд кримінального провадження здійснюється з метою встановлення, чи доведена поза розумним сумнівом вина особи у зазначених прокурором в обвинувальному акті злочинних діях, оцінка обґрунтованості підозри на цій стадії провадження виключається.
З наведеного витікає, що, вирішуючи доцільність подальшого утримання особи під вартою, суд має встановити існування ризиків неправомірної процесуальної поведінки цієї особи та можливість запобігти цим ризикам шляхом застосування менш суворого запобіжного заходу.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Отже, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, суд має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначених осіб.
Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватись вимог цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та керуватись у своїй діяльності рішеннями Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ).
Відповідно до положення ст. 178 КПК суворість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі доведення його винуватості у вчиненні інкримінованих злочинів, є обов`язковою для оцінки судом обставиною при вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу.
Таким чином, оцінюючи реальність існування ризику переховування обвинуваченого, суд не має права ігнорувати суворість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих дій.
Як зазначив ЄСПЛ у рішенні по справі «Бекчієв проти Молдови», ризик переховування обвинуваченого від суду, крім суворості покарання, має оцінюватись також з урахуванням характеру людини, його моральних принципів, місця проживання, місця роботи, статків, сімейних стосунків, відносин з державою, у якій його переслідували в межах закону.
Отже, суд дійшов висновку про наявність підстав, що свідчать про актуальність встановленого раніше ризику переховування обвинуваченого від суду з огляду на покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 10 років, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого злочину.
Крім того, характер інкримінованого ОСОБА_4 злочину, який вчинений із застосуванням насильства шляхом розбійного нападу на потерпілих групою осіб, свідчить про обґрунтованість висновку щодо критичної оцінки моральних якостей обвинуваченого та наявність високої ймовірності вчинення останнім позапроцесуальних дій з метою створення перешкод судовому розгляду або ж загрози суспільству.

Також, суд не може залишити поза увагою неналежну процесуальну поведінку обвинуваченого, оскільки у судові засідання останній систематично не з`являвся, у зв`язку з цим двічі був оголошений у розшук.

Рішенням суду від 28.01.2020, з огляду на складні життєві обставини обвинуваченого, відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Водночас, у подальшому обвинувачений упродовж восьми місяців ухилявся від явки до суду, що стало підставою для надання дозволу на затримання ОСОБА_4 з метою його приводу для участі у розгляді клопотання про застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та оголошення його у розшук.
Таким чином, обґрунтованим є висновок, що обвинувачений, будучи обізнаним про здійснення відносно нього судового провадження, свідомо переховувався від суду, та може у подальшому прийняти заходи для переховування з метою уникнення покарання, що йому загрожує.

Також, суд не може залишити поза увагою ризик вчинення обвинуваченим іншого злочину, оскільки інкриміновані йому дії мають корисливу спрямованість, що у сукупністю з відсутністю у обвинуваченого офіційного та стабільного джерела доходу свідчить, що злочинна діяльність може бути єдиним джерелом доходу ОСОБА_4 .
Таким чином, на теперішній час будь-які обставини, які б спростували попередні висновки суду під час обрання та продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 не встановлені.

Суд також виходить з того, що інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення має високий ступінь суспільної небезпеки, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, що своїм рішенням суд повинен забезпечити не лише права обвинуваченого, але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

За результатами встановлених судом обставин, з урахуванням доводів сторін кримінального провадження, суд дійшов висновку про наявність факторів, які передбачені ч.1 ст. 194 КПК, що дає підстави для визнання доцільним продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.

При цьому відповідно до положень ч.4 ст. 183 КПК України суд вважає за можливе при постановленні ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не визначати розмір застави, оскільки ОСОБА_4 обвинувачуються у вчиненні злочину, що вчинений з погрозою застосування насильства, що є небезпечним для життя та здоров`я особи.
Враховуючи викладене, керуючись ст. 177, 178, 180, 194, 331 КПК України, суд

у х в а л и в :
Продовжити строк дії застосованого до ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 20 серпня 2021 року включно.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду упродовж п`яти днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1