ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/452/22 Справа № 697/2906/13-к Категорія: ч. 2 ст. 286 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:
головуючого-суддіОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засіданняОСОБА_5 ,
з участю:
прокурораОСОБА_6 ,
обвинуваченогоОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження № 0000391 за апеляційною скаргою заступника начальника відділу управління Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 червня 2022 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Новий Геташен Мартунинського району, Вірменія, без громадянства, вірменина, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- Черкаським обласним судом 14.02.2000 за ст.93 п. «а» та «і», ч.3 ст.142 КК України до 14 років позбавлення волі, 25.10.2010 звільнений умовно-достроково від відбування покарання на невідбутий строк покарання - 2 роки 4 місяці 10 днів,-

визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Ухвалено процесуальні витрати, відповідно до ст. 124 КПК України, віднести за рахунок держави.
Вирішена доля речових доказів відповідно до ст. 100 КПК України.

в с т а н о в и л а :

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався в тому, що він, 23.05.2013, близько 01 години 00 хвилин, керуючи автомобілем «OPEL ASTRA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у порушення вимог п. 2.1 а) Правил дорожнього руху України, не маючи при собі посвідчення водія на право керувати транспортним засобом відповідної категорії «В», та вимог п. 2.9 а) Правил дорожнього руху України, керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.
Так, він, рухаючись від м. Ржищів Київської області до м. Канів Черкаської області по автомобільній дорозі сполученням «Фастів - Митниця - Обухів - Ржищів - Канів», на 148 км. + 400 м., на території Канівського району Черкаської області, порушуючи вимоги п. 2.3 б) Правил дорожнього руху України, для безпеки дорожнього руху не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміну, у порушення вимог п. 31.4.5 г) Правил дорожнього руху України не стежив за технічним станом транспортного засобу, керуючи легковим автомобілем, на передню вісь якого встановлено шини з різним типом малюнка протектора (права - універсальна, ліва - зимова), у порушення вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не врахував дорожню обстановку та стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, на заокругленій ділянці дороги, виїхав на ліве узбіччя по напрямку свого руху вперед, скоїв наїзд на перешкоду у вигляді стовпа дорожнього знаку 1.4.1 Правил дорожнього руху України «Напрямок повороту», після чого допустив перекидання транспортного засобу.
Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «OPEL ASTRA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно з висновком судово-медичної експертизи від 23.05.2013 № 4214 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої травми грудної клітки та живота, численних двохсторонніх переломів ребер, перелому грудини, забою та розривів обох легень, забою серця, розриву навколосерцевої сумки, забою та розривів печінки, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, від яких загинула на місці події.
Згідно з висновком судової експертизи технічного стану транспортного засобу від 02.08.2013 №4/213 різниця між залишковою висотою малюнка протектора шин передньої вісі автомобіля «OPEL ASTRA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , складає близько 4 мм, що могло привести до втрати керованості транспортним засобом під час маневрування, та передбачає заборону експлуатації.
Порушення правил безпеки дорожнього руху водієм автомобіля «OPEL ASTRA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , а саме: п. 2.3 б), п. 2.9 а), п. 12.4 г) Правил дорожнього руху України, перебуває в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та настанням смерті потерпілої ОСОБА_10 ..
Дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.
Судом першої інстанції , виходячи з загальних засад кримінального судочинства, виправдано ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки прокурором не доведено поза розумним сумнівом вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Не погоджуючись з вироком суду, заступник начальника відділу управління Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу в якій, вважаючи його незаконним, просила скасувати через невідповідність висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років без позбавлення права керувати транспортними засобами. Запобіжний захід змінити на тримання під вартою. Стягнути з ОСОБА_7 в дохід держави витрати за проведення експертних досліджень в сумі 1543,88 грн.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд першої інстанції в порушення вимог ст.. 374 КПК України та Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», побудував своє рішення на суперечливих, не достатньо перевірених доказах, не вказав у вироку чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші, крім того викладені висновки суду містять істотні суперечності. Судом не взято до уваги докази, які істотно вплинули б на його висновки, що призвело до прийняття незаконного рішення про виправдування ОСОБА_7 .

Змінені обвинуваченим ОСОБА_7 та свідком ОСОБА_11 покази в ході судового розгляду необхідно оцінювати критично, оскільки вони спрямовані на уникнення обвинуваченим покарання.

Судом першої інстанції не надано оцінки висновку комплексної судово-медичної транспортно-трасологічної експертизи № 25-к від 16.07.2014, згідно якої встановлено, що ОСОБА_7 вірогідно перебував за кермом автомобіля.

Також судом не надана належна оцінка ряду показань свідків, які були допитані безпосередньо в судовому засіданні та не в повній мірі описані покази експерта ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 та потерпілої ОСОБА_15 ..

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора ОСОБА_6 , який підтримав подану прокурором ОСОБА_9 апеляційну скаргу, просив її задовольнити, а вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим та засудити за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України; думки обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просили вирок суду першої інстанції залишити без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Статтею ст. 62 Конституції України гарантується, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому КПК України, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

В п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» № 5 від 29.06.1990, зазначено про недопустимість обвинувального ухилу при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення, і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не буде доведено, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим.

Згідно з вимогами п.1 ч.3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд виконав всі вимоги закону, а тому відсутні будь-які правові підстави для скасування виправдувального вироку.

Так, оцінивши досліджені у кримінальному провадженні докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності, суд першої інстанції обґрунтовано ухвалив виправдувальний вирок, пославшись на п.2 ч.1 ст. 373 КПК України, так як дійшов правильного висновку, що прокурором не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, а припущення та сумніви щодо доведеності вини обвинуваченого слід тлумачити на його користь.

Вказана позиція викладена і в п. 146 справи «Барбера, Мессегуэ и Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1998, де Європейський Суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Суд може постановити обвинувальний вирок лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом. Тобто дотримуючись засади змагальності й виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції зі свого боку забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в межах кримінального процесуального закону.

Ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення, суд навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку.

При цьому суд встановив, що надані прокурором докази, а також показання свідків у судовому засіданні ні кожен окремо, ні у своїй сукупності не доводять того, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, вчинене ОСОБА_7 , тобто що він вчинив порушення правил дорожнього руху та експлуатації транспорту під час керування транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої.

Цей висновок суду ґрунтується на належних, допустимих, достовірних, а в сукупності - достатніх доказах, досліджених під час судового розгляду.

Судом першої інстанції надано належну оцінку доказам, наданим сторонами кримінального провадження. У судовому засіданні були допитані обвинувачений ОСОБА_7 , потерпіла ОСОБА_15 , свідки: ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_14 , експерт ОСОБА_12 , досліджені письмові докази.

Так обвинувачений ОСОБА_7 в суді першої інстанції вину в пред`явленому обвинуваченні не визнав та показав, що 22.05.2013 разом зі своєю цивільною дружиною ОСОБА_10 перебували в гостях у знайомої в с. Грищинці. Вночі Березовська виявила бажання їхати додому. Оскільки він не має власного транспортного засобу та посвідчення на право керування транспортними засобами, тому спочатку він, а потім ОСОБА_10 зателефонували до ОСОБА_17 з проханням відвезти їх додому в м. Канів. Барсегян приїхав на автомобілі «OPEL ASTRA», він сів на переднє пасажирське сидіння, а ОСОБА_20 за ним, на заднє сидіння, за кермом автомобіля був ОСОБА_21 . По дорозі до м. Канева сталася ДТП, автомобіль на мокрій дорозі занесло, ОСОБА_21 втратив керування, транспортний засіб перекинувся на правий бік, виїхав на ліве узбіччя та скоїв наїзд на стовп дорожнього знаку. В результаті ДТП він втратив свідомість та отримав тілесні ушкодження. Коли прийшов до тями, то перебував біля автомобіля, ОСОБА_21 стояв біля поліцейських, довідався, що ОСОБА_22 загинула, тому перебуваючи в шоковому стані повідомив, що це він був за кермом автомобіля. Він обмовив себе на початку досудового розслідування, оскільки ОСОБА_17 є його родичем, має молодий вік та має на утриманні малолітніх дітей. Зі слів ОСОБА_17 йому відомо, що після ДТП останній побіг до сестри, тяжких тілесних ушкоджень не отримав, боліло лише коліно. В суді апеляційної інстанції обвинуваченимй підтримав покази, надані суду першої інстанції.
Допитана в міськрайонному суді потерпіла ОСОБА_15 показала, що про обставини ДТП їй нічого не відомо. Напередодні події їй телефонувала дочка ОСОБА_10 та повідомила, що вони з ОСОБА_23 їдуть до знайомої в с. Грищинці. Наступного дня 23.05.2013 зранку до неї зателефонував ОСОБА_7 та повідомив, що дочка загинула в ДТП. За період спільного проживання ОСОБА_7 з її дочкою, жодного разу вона ОСОБА_7 не бачила за кермом автомобіля.
Свідок ОСОБА_16 суду першої інстанції показав, що він працює водієм ОСОБА_24 . Уночі 23.05.2013 виїжджали на місце ДТП, яка сталася на автодорозі біля повороту на с. Бобрицю (виїзд з м. Канева). На узбіччі стояв автомобіль темного кольору, на задньому сидінні якого перебувала жінка, яка не подавала ознак життя. Хто був за кермом автомобіля йому не відомо.
З показань свідка ОСОБА_13 , даних в суді першої інстанції, вбачається, що 23.05.2013 був черговим слідчим та в складі слідчої оперативної групи здійснював виїзд на місце ДТП, де на місці пригоди був виявлений автомобіль «OPEL ASTRA», на задньому сидінні якого знаходився труп жінки ОСОБА_25 . ОСОБА_7 на місці не було, його забрала швидка медична допомога для з`ясування тілесних ушкоджень. Ним був складений протокол огляду місця події та в подальшому розслідував дане кримінальне провадження. Пізніше у ОСОБА_7 було відібрано пояснення, згідно яких він визнав свою вину у вчиненні ДТП. Також ним був допитаний ОСОБА_17 , який вказував, що надав автомобіль у користування ОСОБА_7 , будь-яких видимих тілесних ушкоджень на ньому не було. Під час допиту в суді йому стало відомо про наявність особи, яка начебто вчинила ДТП.
Свідок ОСОБА_17 суду першої інстанції показав, що ОСОБА_7 є його дядьком. Вночі 22.02.2013 близько 22 години до нього зателефонували спочатку ОСОБА_7 , а потім ОСОБА_10 з проханням відвезти їх з с.Грищинці, Канівського району до м. Канів, спочатку ОСОБА_7 він відмов, а на прохання ОСОБА_25 - погодився. На власному автомобілі «OPEL ASTRA» поїхав в с. Грищинці, ОСОБА_7 сів на переднє пасажирське сидіння, а ОСОБА_10 - на заднє праве пасажирське сидіння. По дорозі, приблизно 7 км. до центру м.Канева, коли був різкий поворот вправо, через сильний дощ він не впорався з керуванням і потрапив у ДТП, автомобіль занесло, він двічі перекинувся, зупинився на колеса поперек дороги, передніми фарами до дороги по зустрічній смузі руху. Автомобіль був пошкоджений з правого боку, він не отримав значних тілесних ушкоджень, оскільки був пристебнутий паском безпеки, забив лише коліно, яке боліло 2-3 дні та була подряпина на лобі, до лікарів не звертався. Після ДТП він витягнув ОСОБА_7 , який стогнав, через двері, а двері зі сторони ОСОБА_25 не відчинялися і вона не подавала ознак життя. Він не міг знайти свого мобільного телефону, тому побіг до сестри ОСОБА_19 у м. Канів, якій повідомив про ДТП. На місце події повернувся разом з чоловіком сестри на їх автомобілі, там вже були працівники поліції, ДСНС, швидка медична допомога. Працівникам поліції він повідомив, що саме він перебував за кермом автомобіля, однак на нього не звертали уваги, оскільки ОСОБА_7 сказав, що він був за кермом. В ході досудового розслідування його допитували як свідка, протокол допиту від 25.05.2013 підписував, але суті не читав. Стверджував, що його покази, дані в ході досудового розслідування, є неправдивими. Він морально страждав від того, що його вину взяла на себе інша людина, не міг з цим змиритись та добровільно в усьому зізнався вже в суді, про що написав відповідну заяву.
Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_18 показала, що є співмешканкою ОСОБА_17 , 22.05.2013 вночі до нього дзвонили ОСОБА_7 і його дружина ОСОБА_22 , просили забрати їх з гостей із с. Грищинці в м. Канів, на що він погодився і поїхав. Пізніше родичі повідомили, що сталася ДТП внаслідок якого загинула ОСОБА_22 . Коли ОСОБА_11 повернувся додому, то у нього була подряпина на обличчі та забій коліна, у лікарню він не звертався. Ій відомо, що ОСОБА_7 взяв вину в ДТП на себе, хоча ОСОБА_17 пояснював, що за кермом автомобіля був саме він, про обставини розповідав, що автомобіль занесло, він перекинувся, ОСОБА_17 допоміг ОСОБА_26 вийти з авто, а ОСОБА_22 була вже без пульсу, тому він побіг за допомогою, мобільний телефон загубив. Випадків, щоб співмешканець комусь передавав кермо свого автомобіля не було. Після того, як мати потерпілої почала пред`являти претензії, ОСОБА_17 почав давати правдиві покази, для того, щоб ОСОБА_7 не ніс безпідставно кримінальної відповідальності.
Свідок ОСОБА_19 суду першої інстанції показала, що обвинувачений є рідним дядьком її чоловіка. У кінці травня 2013 року, вночі, до неї додому прибіг її брат ОСОБА_17 без телефона і повідомив, що він потратив у ДТП, де були також ОСОБА_7 та його дружина ОСОБА_10 . З його слів вона зрозуміла, що він був за кермом, відвозив їх до м. Канева на власному автомобілі, брат був у паніці, потім вийшов на вулицю і не повернувся. Пізніше брат повідомив, що дядько ОСОБА_7 взяв на себе провину у цій ДТП, проте в подальшому ОСОБА_17 зізнався у вчиненому.
Свідок ОСОБА_27 суду першої інстанції показала, що обвинувачений ОСОБА_7 є її рідним братом. Їй відомо, що 23.05.2013 сталася ДТП у якій загинула співмешканка брата ОСОБА_10 , брат із травмами потрапив у лікарню. Через день після ДТП ОСОБА_7 повідомив, що взяв вину за ДТП на себе тому, що у ОСОБА_17 троє дітей. Зазначала, що ОСОБА_7 ніколи не мав посвідчення водія та навичок керування транспортними засобами.
Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_14 показав, що про ДТП, яка сталося у травні 2013 року, він дізнався лише через два дні після події. Зазначив, що ОСОБА_7 ніколи не мав автомобіля, посвідчення водія та не вмів керувати транспортними засобами, оскільки жодного разу ніхто не бачив його кермом будь-якого автомобіля.
Допитаний судом першої інстанції експерт ОСОБА_12 пояснив, що комплексна судово-медична та транспортно-трасологічна експертизи проводилася ним за наданими матеріалами кримінального провадження, підтвердив свій висновок та зазначив, що слово «вірогідно» допускається у висновку, тобто це високий відсоток цього випадку. Експертиза носить не точний характер тому, що матеріали кримінального провадження не містять необхідних об`єктивних даних. Враховуючи, що автомобіль перекинувся на право, відповідно і ОСОБА_7 має тілесні ушкодження з правого боку. ОСОБА_7 міг знаходитись і на передньому правому сидінні.
Також судом першої інстанції були досліджені письмові докази, надані прокурором, а саме: протокол огляду місця події від 23.05.2013 зі схемою та фототаблицею до нього, згідно яких встановлено, що місцем дорожньо-транспортної пригоди є автодорога Фастів-Митниця-Обухів-Ржищів-Канів 148 км. + 400 м. за участю автомобіля «OPEL ASTRA» д.н.з. НОМЕР_1 на якому наявні сліди зіткнення із стовпом дорожнього знаку 1.4.1 ПДР України та із перешкодою у виді дерева, Автомобіль має механічні пошкодження по всьому периметру. На задньому пасажирському сидінні автомобіля виявлено труп особи жіночої статі;
- висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції №4 від 23.05.2013, з якого вбачається, що ОСОБА_7 мав гостру алкогольну інтоксикацію;
- висновок судово-медичної експертизи №421 від 23.05.2013 з якого вбачається, що причиною смерті ОСОБА_10 є поєднана травма грудної клітки та живота з ушкодженням внутрішніх органів, що ускладнилось гострою крововтратою та привела до недокрів`я внутрішніх органів;
- висновок судової автотехнічної експертизи № 4/213 від 02.08.2013 з фототаблицею до нього, про те, що до моменту дорожньо-транспортної пригоди робоча гальмівна система, ходова частина та рульове керування автомобіля OPEL ASTRA- д.н.з. НОМЕР_2 знаходились в працездатному стані. На передній вісі автомобіля встановлено шини з різним типом малюнка протектора (права - універсальна ліва - зимова), різниця між залишковою висотою малюнка протектора складає близько 4 мм., що могло призвести до втрати керованості транспортним засобом під час маневрування та не відповідає вимогам п.31.4.5.г) ПДР України, що передбачає заборону експлуатації;
- висновок автотехнічної експертизи № 4/257 від 29.08.2013, згідно якого у дорожній обстановці, яка склалася на момент пригоди, водій автомобіля Опель-Астра д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_7 повинен був діяти у відповідності до вимог пп.12.1.; 12.2.; 12.6.ґ) Правил дорожнього руху України, з технічної точки зору в діях водія вбачаються невідповідності вимогам п. 12.1 ПДР, у причинному зв`язку з виникненням ДТП знаходиться недотримання водієм автомобіля безпечної швидкості руху, з урахуванням умов та стану транспортного засобу;
- висновок судово-медичної експертизи № 1424 від 29.10.2013 згідно якого, у ОСОБА_7 згідно даних медкарти мали місце тілесні ушкодження у вигляді перелому 8-го ребра справа, забою правої легені, наслідком якого став обмежений гідроторакс (вихід вільної рідини в плевральну порожнину). Вказані ушкодження виникли від дії тупих твердих предметів, можливо в час та при обставинах вказаних в постанові про призначення експертизи, тобто під час дорожньо-транспортної пригоди та відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я;
- висновок комплексної судово-медичної та транспортнотрасологічної експертизи №25-к №749/14-23 від 16.07.2014, згідно якого, з урахуванням морфологічних особливостей тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 , а саме перелому 8 ребра справа з забоєм правої легені та проведеного огляду пошкоджень автомобіля Опель-Астра д.н.з. НОМЕР_2 , на момент пригоди, він, вірогідно, знаходився за кермом автомобіля.;
- протокол проведення слідчого експерименту від 10.07.2017 за участю обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , згідно якого ОСОБА_7 повідомив про відсутність необхідності проводити слідчу дію за його участю, оскільки він не був учасником вказаної ДТП та нічого не може повідомити про її обставини. ДТП вчинив його знайомий ОСОБА_17 ;
- протокол проведення слідчого експерименту від 06.12.2018 за участю свідка ОСОБА_17 , згідно якого на місці проведення слідчого експерименту останній відмовився від дачі будь-яких показів стосовно обставин ДТП, яка мала місце на автодорозі Фастів-Митниця-Обухів-Ржищів-Канів 148 км. + 400 м. за участю автомобіля «OPEL ASTRA» д.н.з. НОМЕР_1 .
Оцінюючи вказані докази, а також докази на які маються посилання у вироку суду в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, вчинене ОСОБА_7 ..

Такий висновок суд першої інстанції зробив на підставі оцінки наданих сторонами кримінального провадження доказів, відповідно до ст. 94 КПК України.

Так, показання обвинуваченого ОСОБА_7 щодо невизнання ним вини та не перебування за кермом автомобіля в момент скоєння ДТП об`єктивно підтверджені показаннями свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_27 .. Також за результатами судового розгляду встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 не має у володінні транспортних засобів та посвідчення водія. Будь-яких належних та допустимих доказів того, що він вміє керувати автомобілем та, що саме він перебував за кермом автомобіля на час скоєння ДТП в ході судового розгляду не здобуто та не надано стороною обвинувачення, таких доказів не надано під час апеляційного розгляду і не наведено в апеляційній скарзі прокурора.

Як на докази винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 , в тому числі і в апеляційній скарзі, сторона обвинувачення посилається на: протокол огляду місця події від 23.05.2013, висновок судово-медичної експертизи № 421 від 23.05.2013, висновок автотехнічної експертизи № 4/213 від 02.08.2013, висновок експерта № 4/257 від 29.08.2013 за результатами проведення судової автотехнічної експертизи, висновок судово-медичної експертизи № 1424 від 29.10.2013. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дані докази підтверджують факт дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце на автодорозі Фастів-Митниця-Обухів-Ржищів-Канів 148 км. + 400 м. за участю автомобіля «OPEL ASTRA» д.н.з. НОМЕР_1 , невідповідності дій водія вимогам п.12.1 Правил дорожнього руху України, що знаходиться в причинному зв`язку з виникненням ДТП, недотримання водієм безпечної швидкості руху, а також отримання тілесних ушкоджень, однак ніяким чином не доводять винуватість ОСОБА_7 ..
Щодо висновку комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи № 25-к, № 749/14-23 від 16.07.2014, то суд першої інстанції його визнав таким, що не має доказового значення, оскільки викладені в ньому висновки носять не категоричних характер та допускають припущення. З метою роз`яснення даного висновку, судом першої інстанції був допитаний експерт ОСОБА_12 , який пояснив, що для належного висновку експертизи матеріали кримінального провадження не містять достатніх вихідних об`єктивних даних, а тому експертиза носить лише вірогідний характер та згідно даного висновку не можна стверджувати, що за кермом автомобіля під час скоєння дорожньо-транспортної пригоди перебував саме ОСОБА_7 .
Судом першої інстанції вживалися заходи з метою встановлення об`єктивної істини у справі шляхом неодноразового призначення комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи, виконання якої експертам не представлялося можливим, оскільки для вирішення питань поставлених перед експертами необхідно було провести слідчі експерименти за участю обвинуваченого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_17 .. Ухвалами суддів Канівського міськрайонного суду від 06.03.2017 та від 16.04.2018 було доручено СУ ГУНП України провести слідчі експерименти за участі обвинуваченого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_17 , однак останні відмовилися брати участь у проведенні вказаних слідчих дій, що є їх правом.
Крім того, допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_17 підтвердив показання обвинуваченого ОСОБА_7 і показав, що в дійсності він керував автомобілем і саме він вчинив дорожньо-транспортну пригоду 23.05.2013. Про те, що саме ОСОБА_17 причетний до вчинення даного ДТП свідчить і його явка з повинною, подана ще 30.12.2013 до Канівського міськрайонного суду Черкаської області (т.1 а.с.62).
За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що прокурором не доведено поза розумним сумнівом вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, є правильним.

В апеляційній скарзі прокурор зазначає, що змінені обвинуваченим ОСОБА_7 та свідком ОСОБА_11 показання в ході судового розгляду необхідно оцінювати критично, оскільки вони спрямовані на уникнення обвинуваченим покарання.

Колегія суддів з даними доводами не погоджується, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих в порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 своєї винуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнавав, допитаний свідок ОСОБА_11 давав показання про те, що саме він перебував за кермом автомобіля в момент ДТП, їх показання узгоджуються між собою та показаннями допитаних в ході судового розгляду свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_27 .. За результатами апеляційного розгляду не встановлено обставин, які б спростували їх показання та дали б суду підстави сумніватися в їх достовірності, таких обставин не наведено і в апеляційній скарзі прокурора.

Доводи прокурора про ненадання судом першої інстанції оцінки висновку комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертиз № 25-к, 16.07.2014 є безпідставними, оскільки даний висновок оцінений судом відповідно до ст.. 94 КПК України, та визнаний таким, що не має доказового значення, оскільки носить не категоричний характер, а лише допускає припущення щодо вірогідності перебування обвинуваченого ОСОБА_7 за кермом автомобіля, що в свою чергу викликає розумний сумнів винуватості обвинуваченого.

Посилання прокурора на те, що судом першої інстанції не надано оцінки показанням свідка ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , потерпілої ОСОБА_15 та поясненням експерта ОСОБА_12 та неповно відображено їх у вироку є безпідставними, оскільки як вбачається зі змісту вироку, судом першої інстанції відповідно до вимог ст. 94 КПК України, надано оцінку показам свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , потерпілої ОСОБА_15 та поясненням експерта ОСОБА_12 , які суд безпосередньо сприймав під час судового розгляду. Крім того суд не зобов`язаний повністю відображати у вироку надані свідком, потерпілим, експертом покази в ході судового розгляду.

Доводи прокурора про те, що виправдувальний вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 побудовано без належного аналізу доказів обвинувачення, які наявні в матеріалах справи, є необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції були належним чином досліджені в повному обсязі докази, надані стороною обвинувачення, яким дана відповідна правова оцінка в їх сукупності, з якою погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Згідно ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

На суд не покладено обов`язок збирання доказів, а лише у відповідності до ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог ст. 94 КПК України та надав належну оцінку кожному доказу з точки зору належності, допустимості, а сукупності доказів з огляду на їх достатність, та прийшов до вірного висновку про те, що стороною обвинувачення не доведено, що кримінальне правопорушення, передбачена ч. 2 ст. 286 КК України, вчинене обвинуваченим ОСОБА_7 .

За результатами апеляційного розгляду, колегією суддів не встановлено порушень вимог ст.ст. 7,9, 22, 23, 85, 86, 94, 370, 374 КПК України, як про це зазначає прокурор в своїй апеляційній скарзі, оскільки вирок суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Не наведено достатніх доказів для підтвердження обвинувачення і в апеляційній скарзі прокурора. В ній зазначені лише докази, які вже були предметом дослідження суду першої інстанції, але вказані докази не є об`єктивними доказами винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, в якому він обвинувачувався, і на їх підставі неможливо постановити обвинувальний вирок щодо ОСОБА_7 про який просить прокурор в апеляційній скарзі.

За клопотанням учасників судового провадження відповідно до вимог ч.3 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Так, прокурор в апеляційній скарзі просив повторно дослідити висновок комплексної судово-медичної транспортно-трасологічної експертизи № 25-к від 16.07.2014, який був досліджений судом першої інстанції, та повторно допитати експерта ОСОБА_12 , свідка ОСОБА_11 та потерпілу ОСОБА_15 під час апеляційного розгляду, при цьому на запитання колегії суддів про підстави такого дослідження, пояснив, що вказані докази судом першої інстанції досліджені повністю, без порушень, а доцільність проведення повторного дослідження доказів обумовлена необхідністю надання їм апеляційним судом іншої юридичної оцінки.
Передбачених законом підстав для задоволення клопотання прокурора про повторне дослідження доказів у даній справі колегією суддів не встановлено та відмовлено в його задоволенні, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 30.05.2019 № 572/843/17 від 30.05.2019, згідно якої сам по собі факт непогодження з висновками суду першої інстанції не є підставою для повторного дослідження доказів.

Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора щодо наявності підстав для скасування виправдувального вироку щодо ОСОБА_7 у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, колегія суддів знаходить їх безпідставними та такими, що не можуть слугувати підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, з ухваленням нового вироку, з огляду на таке.
Відповідно до положень, передбачених ч.1 ст.411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.
Разом з тим, в апеляційній скарзі прокурора не зазначено передбачених наведеною вище статтею підстав, які б дозволили дійти висновку про те, що оскаржуване судове рішення, а саме виправдувальний вирок суду щодо ОСОБА_28 , не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав, передбачених ст.ст.409, 411, 420 КПК України, для скасування оскаржуваного судового рішення, зокрема через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, та ухвалення нового вироку через скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б слугували підставою для скасування виправдувального вироку суду, колегією суддів не встановлено.
З огляду на викладене, дотримуючись принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, встановленого ст. 17 КПК України, колегія суддів не знаходить підстав, визначених КПК України, для скасування виправдувального вироку суду першої інстанції і ухвалення обвинувального вироку, а тому апеляційну скаргу прокурора залишає без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 червня 2022 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу заступника начальника відділу управління Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_9 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді