Справа № 629/2741/18
УХВАЛА

11.10.2022 року місто Дніпро
Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 , обвинуваченого за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , обвинувачених за ч. 3 ст. 185 КК України, ОСОБА_6 , обвинуваченого за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст.190 КК України, ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України, ОСОБА_8 , обвинуваченого за ч. 2 ст. 190 КК України, ОСОБА_9 , обвинуваченого за ч. 2 ст. 187 КК України,

за участі: прокурора ОСОБА_10 , обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , -

ВСТАНОВИВ:
Прокурор в підготовчому судовому засіданні заявив клопотання про продовження строку тримання обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 під вартою на 60 днів.
Обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та захисники ОСОБА_11 , ОСОБА_12 заперечували проти задоволення клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, просили змінити раніше обраний запобіжний захід на домашній арешт, проти чого заперечував прокурор.

Суд, вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинувачених на 60 днів, вважає клопотання такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.
Як зазначено в ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як: до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Калашник проти Росії» тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом», і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі. Якщо законом встановлено презумпцію щодо обставин, які стосуються підстав тримання під вартою, має бути, крім того, переконливо доведена наявність конкретних обставин, які переважують правило поваги до особистої свободи.
Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» вказав, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів». Отже, суд приймає до уваги тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення та покарання, що підвищує ризик зникнення обвинуваченого від правосуддя.
У рішенні Європейського суду «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 р. зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами.
Відповідно до змісту обвинувального акту ОСОБА_7 та ОСОБА_9 обидва обвинувачуються у вчиненні умисного тяжкого злочину проти власності, а саме: у скоєнні розбою, вчиненого за попередньою змовою групою осіб.
Обвинувачений ОСОБА_7 в свою чергу обвинувачується ще у вчиненні кількох інших тяжких злочинів проти власності, а саме у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України.

Враховуючи обсяг пред`явленого ОСОБА_7 та ОСОБА_9 обвинувачення, є достатні підстави вважати, що, враховуючи ймовірну тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченим, у разі визнання останніх винуватими у кримінальному правопорушенні, вони перебуваючи під загрозою застосування тяжкого покарання, можуть переховуватися від суду, можуть зашкодити вирішенню завдань кримінального судочинства.
Суд також враховує й те, що судовий розгляд по даній справі після зміни підсудності ще не розпочатий, не досліджені усі докази, які мають суттєве значення для об`єктивного розгляду кримінального провадження, не допитані потерпілі та свідки, що вказує на наявність ризику впливу обвинувачених на зазначених осіб.
Вирішуючи питання про доцільність зміни запобіжного заходу - тримання під вартою обвинуваченим на будь-який інший, не пов`язаний з позбавленням волі, або його продовження, суд бере до уваги ті обставини, що ОСОБА_7 та ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні злочину, за який, у разі доведеності їх вини, їм може загрожувати покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років із конфіскацією майна.
На думку суду вже лише ця обставина спонукає людину до вчинення дій, спрямованих на ухилення від кримінальної відповідальності, що кореспондується з позицією ЄСПЛ щодо необхідності оцінки ризику втечі у світлі фактів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення у справах «Бекчиєв проти Молдови», «Панченко проти Росії»).
При цьому, не будучи самостійною підставою для утримання особи під вартою, тяжкість обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту, що ґрунтується на позиції в рішенні ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії», у відповідності з якою суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.
Також суд враховує дані про особи обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , які офіційно не працюють, на утриманні неповнолітніх та непрацездатних осіб не мають, не одружені, не мають тісних соціальних зв`язків, що вказує на те, що ризики, передбачені п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України продовжують існувати.
При цьому доводи сторони захисту щодо даних про особи обвинувачених, які тривалий вже час знаходяться під вартою, не гарантують їх належну процесуальну поведінку та можливість запобігання встановлених ризиків, тому суд вважає, що альтернативні запобіжні заходи відповідно до приписів ст. 183 КПК України на даний час не можуть бути застосовані.
Суд приймає до уваги принцип невинуватості особи, враховує повагу до особистої свободи і недоторканості особи, однак зважує ці принципи у сукупності із цілями і завданнями кримінального провадження, якими у відповідності до ст. 2 КПК України є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав та законних інтересів учасників кримінального правопорушення, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З огляду на зазначене, суд вважає необхідним продовжити строк тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_9 на 60 днів та відмовити в клопотанні обвинувачених та їх захисників про зміну запобіжного заходу на домашній арешт.
Керуючись ст.ст. 110, 314, 369, 371, 372 КПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою задовольнити.
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 09 грудня 2022 року включно.
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 09 грудня 2022 року включно.
В задоволенні клопотань обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12 про зміну запобіжного заходу відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку обвинуваченими, їх захисниками, законним представником, прокурором безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а особою, яка перебуває під вартою, - з моменту вручення їй копії ухвали.
Подання апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суддя: