ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 вересня 2022 року

м. Київ
Справа № 199/707/17
Номер провадження в апеляційному суді 11-кп/803/238/22

Провадження № 51 902 км 22

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002981 від 06 жовтня 2016 року щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою:

АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
за ст. 122 ч. 1 КК України,
за касаційною скаргою ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року щодо

ОСОБА_7 .
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від

16 вересня 2021 року ОСОБА_7 засуджено за ст.122 ч. 1 КК України до покарання виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців.
На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 5 877 гривень 76 копійок на відшкодування матеріальної шкоди та 150 000 гривень моральної шкоди.
Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 02 жовтня 2016 року приблизно о 20 годині 05 хвилин на сьомому поверсі біля вхідних дверей до квартири АДРЕСА_2 , в ході словесного конфлікту з ОСОБА_9 з приводу шуму з квартири останнього, діючи умисно, завдав ОСОБА_9 один удар кулаком лівої руки в область обличчя, а саме в область правого ока, та один удар кулаком правої руки в область тулуба з лівої сторони, після чого потерпілий не втримав рівновагу та з висоти власного зросту впав спиною на бетонне покриття підлоги. У результаті злочинних дій ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_9 були заподіяні тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року зазначений вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 залишено без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просять скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважають, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, оскільки суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 та не надав на них вичерпних відповідей. Зокрема, на їх думку, апеляційний суд залишив поза увагою доводи про незаконність винесення постанови про відновлення досудового розслідування від 21 листопада 2017 року після повернення обвинувального акту прокурору, незаконність постанови про призначення групи слідчих у кримінальному провадженні від 06 жовтня 2016 року, недопустимість окремих доказів, незаконність повідомлення про зміну підозри від 30 листопада 2017 року, відсутність повноважень у слідчого ОСОБА_10 на складання обвинувального акту від 05 серпня 2020 року. Указують на те, що поза увагою апеляційного суду також залишились доводи захисту про недопустимість як доказів висновків судово-медичних експертиз № 4646е та № 4648е з причин відсутності в матеріалах кримінального провадження даних про отримання медичної документації у передбаченому КПК порядку. Крім того, указують на необґрунтоване вирішення цивільного позову потерпілого.
Заперечень на касаційну скаргу ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 від учасників судового провадження не надходило.

Позиції учасників судового провадження
Прокурор у судовому засіданні вважав касаційну скаргу ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 необґрунтованою і просив залишити її без задоволення.
Мотиви Суду
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались вимог зазначеного закону.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 в умисному середньої тяжкості тілесному ушкодженні відповідає встановленим обставинам і підтверджується безпосередньо дослідженими та оціненими судом першої інстанції доказами.
Суд першої інстанції ретельно дослідив докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу ОСОБА_7 та на підтвердження його винуватості обґрунтовано послався, у тому числі: на показання потерпілого ОСОБА_9 про обставини заподіяння йому тілесних ушкоджень середньої тяжкості саме

ОСОБА_7 ; на показання свідка ОСОБА_11 , яка була очевидцем завдання ОСОБА_7 ударів ОСОБА_9 та пояснила, що перший удар кулаком в праве око її чоловіка вона бачила в дверне вічко, а другий удар в ліву частині грудей спостерігала, коли відкривала вхідні двері; на показання свідка ОСОБА_12 про те, що в день події він гостював у Полудненків, ОСОБА_11 пішла відчиняти вхідні двері ОСОБА_9 , після чого він почув крик і вибіг з кухні та побачив

ОСОБА_9 з тілесними ушкодженнями, а також чоловіка, який уходив і яким виявився ОСОБА_7 ; на показання свідка ОСОБА_13 , який в даному кримінальному провадженні проводив слідчі дії, та свідка ОСОБА_14 , який був процесуальним керівником у кримінальному провадженні, про дотримання вимог КПК України під час досудового розслідування. Судом також надано належну оцінку показанням свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 у сукупності з іншими доказами.
Суд першої інстанції безпосередньо дослідив на предмет допустимості та обґрунтовано послався у вирокуна дані, які містяться в заяві про вчинене кримінальне правопорушення від 02 жовтня 2016 року від ОСОБА_11 ; на дані, які мітяться в протоколах слідчого експерименту від 21 грудня 2016 року з потерпілим ОСОБА_9 , від 21 грудня 2016 року та від 11 січня 2018 року зі свідком ОСОБА_11 ; на дані, які містяться в протоколі пред`явлення особи для впізнання від 12 грудня 2017 року зі свідком ОСОБА_12 .
Висновки судово-медичних експертиз від 22 грудня 2016 року № 4646е та № 4648е, а також висновок додаткової судово-медичної експертизи від 12 лютого 2018 року № 446е були предметом дослідження та належної оцінки судом першої інстанції.
Доводи касаційної скарги про недопустимість зазначених висновків судово-медичних експертиз є необґрунтованими.
Згідно з висновком судово-медичної експертизи від 22 грудня № 4646е у ОСОБА_9 виявлені тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я строком понад 3 тижні (більш як 21 день). Характер і локалізація тілесних ушкоджень не суперечить механізму їх утворення, на який указав потерпілий в ході проведення слідчого експерименту.
Зі змісту зазначеного висновку видно, що експертом враховувались результати обстеження ОСОБА_9 , результати слідчого експерименту з потерпілим ОСОБА_9 та дані, які містяться в медичній документації, а саме: медичній карті стаціонарного хворого ОСОБА_9 № 7114/1417 Дніпропетровської міської лікарні № 8; виписці амбулаторної карти на ім`я ОСОБА_9 № 041136 КЗ ДЦП МСД № 4; консультативному висновку офтальмолога від 04 листопада

2016 року.
Висновками судово-медичної експертизи від 22 грудня 2016 року № 4648е та додаткової судово-медичної експертизи від 12 лютого 2018 року № 446е було підтверджено наявність у ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середньої тяжкості, характер та локалізація яких не суперечить механізму їх утворення, на який указувала свідок ОСОБА_11 в ході проведення слідчого експерименту.
Відповідно до висновку про застосування норми права, який міститься в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27 січня

2020 року в справі № 754/14281/17, відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, невідкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК України не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом й скасування на підставі

ст. 438 ч. 1 п. 1 КПК України судових рішень, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку, і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів або при здійсненні судового чи апеляційного провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами.
Потерпілий ОСОБА_7 в порядку ст. 128 КПК України пред`явив цивільний позов до ОСОБА_9 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої йому кримінальним правопорушенням, про що подавав до суду позовну заяву від

23 вересня 2020 року, а також заяву про збільшення розміру позовних вимог від

24 травня 2021 року, до яких додавав копії медичних документів, у тому числі: виписного епікризу № 7114 Дніпропетровської міської лікарні № 8 стаціонарного хворого ОСОБА_9 ; виписки амбулаторної карти на ім`я ОСОБА_9

№ 041136 КЗ ДЦП МСД № 4; консультативного висновку офтальмолога від

04 листопада 2016 року.
Стороні захисту були вручені копії зазначених документів та надано судом достатньо часу для ознайомлення з їх змістом, у зв`язку чим 23 вересня 2020 року та 24 травня 2021 року судові засідання відкладалися. Копії зазначених медичних документів містяться в матеріалах кримінального провадження, ні ОСОБА_7 , ні його захисник не оспорювали достовірність зазначених в них даних.
Доводи касаційної скарги про незаконність постанови про призначення групи слідчих у кримінальному провадженні від 06 жовтня 2016 року, незаконність винесення постанови про відновлення досудового розслідування від 21 листопада 2017 року після повернення обвинувального акту прокурору та як наслідок недопустимість протоколу пред`явлення особи для впізнання від 12 грудня

2017 року зі свідком ОСОБА_12 , протоколу проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_11 від 11 січня 2018 року та висновку додаткової судово-медичної експертизи від 12 лютого 2018 року № 446е, незаконність повідомлення про зміну підозри від 30 листопада 2017 року та відсутність повноважень у слідчого ОСОБА_10 на складання обвинувального акту від 05 серпня 2020 року, є безпідставними та не відповідають матеріалам кримінального провадження.
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що досудове розслідування та процесуальне керівництво здійснювалось уповноваженими особами.
Так, постановою від 06 жовтня 2016 року в кримінальному провадженні

№ 0002981 визначено групу слідчих у складі слідчих СВ АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_13 , яким проводилось досудове розслідування та було складено обвинувальний акт від 25 січня 2017 року, та ОСОБА_18 , яка виступила лише реєстратором даного кримінального провадження, про що зазначено у витягу з ЄРДР. Відповідно до відповіді на запит прокурора начальника Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області від

27 серпня 2021 року № 43/7027 та відповіді на адвокатський запит начальника Дніпровського РУП відділення поліції № 1 ГУНП в Дніпропетровській області від

02 серпня 2021 року № 431/6904 ОСОБА_19 у період з 06 жовтня 2016 року по 01 лютого 2017 року перебувала на посаді заступника начальника слідчого відділення Амур-Нижньодніпровського відділення поліції ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, а отже відповідно до ст. 3 ч. 1 п. 8 КПК України мала право підписувати постанову про визначення групи слідчих. Крім того, начальником зазначеного слідчого відділення ОСОБА_20 було надано відповідне доручення слідчому ОСОБА_13 на проведення досудового розслідування за заявою ОСОБА_9 .
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від

16 березня 2017 року обвинувальний акт від 25 січня 2017 року в кримінальному провадженні № 0002981 щодо ОСОБА_7 за ст. 122 ч. 1 КК України повернуто прокурору. Постановою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_21 від 21 листопада 2017 року досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0002981 відновлено. Постановою начальника СВ АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_22 від 21 листопада 2017 року в кримінальному провадженні № 0002981 визначено групу слідчих у складі слідчих СВ АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_13 та ОСОБА_10 , про що також були внесені відповідні дані до ЄРДР. Повідомлення про зміну підозри від 30 листопада 2017 року та обвинувальний акт від 05 серпня 2020 року складено і підписано слідчим ОСОБА_10 .
Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_7 зазначеного кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ст. 122 ч. 1 КК України. При цьому всім наявним доказам, суд відповідно до вимог КПК України дав оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Що стосується доводів касаційної скарги про неправильне вирішення цивільного позову, то вони також є необґрунтованими.
Згідно зі ст. 127 ч. 2 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Відповідно до вимог ст. 128 ч. 5 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Як видно із матеріалів кримінального провадження, потерпілим ОСОБА_9

23 вересня 2020 року пред`явлено цивільний позов до ОСОБА_7 про стягнення завданої кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди в сумі

5 877 гривень 76 копійок та про відшкодування моральної шкоди в сумі 50 000 гривень. У заяві про збільшення розміру позовних вимог від 24 травня 2021 року потерпілий ОСОБА_9 збільшив свої вимоги в частині моральної шкоди до 150 000 гривень.
Вироком суду першої інстанції зазначені позовні вимоги ОСОБА_9 задоволені.
Відповідно до ст. 22 ч. 2 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо (ст. 1166 частини 1, 3,

ст. 1195 ч. 1 ЦК України).
При цьому, виходячи із законодавчих приписів, у своєму рішенні суд повинен навести точний розрахунок присуджених сум для відшкодування матеріальної шкоди.
Оцінивши додані до цивільного позову копії документів, які підтверджують витрати ОСОБА_9 на відновлення своїх прав, наявність безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями ОСОБА_7 та наслідками, суд обґрунтовано стягнув з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 документально підтверджену суму матеріальної шкоди в сумі 5 877 гривень 76 копійок.
Згідно зі ст. 1167 ч. 1 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадів, встановлених частиною другою цієї статті.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховують вимоги розумності і справедливості (ст. 23 ч. 3 ЦК України).
Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
При визначенні розміру заподіяної ОСОБА_9 моральної шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_7 , суд виходив з того, що між неправомірними діями ОСОБА_7 і заподіяною шкодою ОСОБА_9 є безпосередній причинний зв`язок, а також врахував зазначені потерпілим і встановлені в судовому засіданні обставини про характер та тривалість фізичних і душевних страждань

ОСОБА_9 , який тривалий час лікувався та має часткову втрату зору, переживання ним негативних емоцій з приводу ушкодження здоров`я, порушення його звичного способу життя та необхідність значних зусиль для його нормалізації, а також обставини кримінального правопорушення.
Виходячи із вимог розумності та справедливості суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з

ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 150 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок місцевого суду, належним чином перевірив викладені у ній доводи про істотне порушення кримінального процесуального закону, недопустимість доказів, неправильне вирішення цивільного позову, які аналогічні доводам касаційної скарги, визнав їх безпідставними, мотивувавши своє рішення та зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про доведеність вини

ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого

ст. 122 ч. 1 КК України, та правильність кваліфікації його дій.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суди нижчих інстанцій дотрималися вимог статей 10, 22 КПК України та врахували практику Європейського суду з прав людини, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглянуто у відповідності до вимог КПК України.
Покарання, призначене ОСОБА_7 , за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, воно відповідає вимогам статей 50, 65 КК України. Рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі амністії належним чином мотивовано.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для зміни чи скасування судового рішення, не виявлено.
За таких обставин, колегія суддів підстав для задоволення касаційної скарги ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 і скасування ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_7 не знаходить.
Керуючись ст.ст. 436, 438 КПК України, Суд
ухвалив:
Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 без задоволення.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3