УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 липня 2022 року

м. Київ
справа № 725/5702/21
провадження № 51-1842ск22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15 березня 2022 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 23 травня 2022 року, які постановлені в кримінальному проваджені, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002116, за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого у АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 Кримінального кодексу України (далі КК України) раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 125 КК України.
Суть питання
За вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15 березня 2022 року ОСОБА_5 засуджено до покарання у виді арешту: за ч. 1 ст. 186 КК України на строк 6 місяців; за ч. 2 ст. 125 КК України на строк 3 місяці. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 визначено остаточне покарання у виді арешту на строк 6 місяців.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що він, 09 серпня 2021 року о 14 год 00 хв, перебуваючи в приміщенні магазину «Fashion Kids», що знаходиться у м. Чернівці (вул. Руська, 252), де здійснює підприємницьку діяльність потерпіла ОСОБА_6 , відкрито заволодів грошовими коштами в сумі 100 грн, які перебували на стійці магазину, чим спричинив потерпілій матеріальну шкоду.
Крім того, о 14 год 10 хв ОСОБА_5 , на ґрунті раптово виниклого конфлікту з потерпілим ОСОБА_7 , наніс йому декілька ударів правою рукою в обличчя, спричинивши тілесні ушкодження, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я .
Чернівецький апеляційний суд ухвалою від 23 травня 2022 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_5 залишив без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не погоджуючись з вищезазначеними судовими рішеннями, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам та допущенні, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить їх скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи наведене, захисник указує на те, що рішення місцевого і апеляційного судів є незаконними, необґрунтованими і невмотивованими, а винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, передбачених ч. 1 ст. 186 та ч. 2 ст. 125 КК України, не доведено належнимидоказами, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно зі ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
За ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Попри те, що захисник посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, суть його касаційної скарги полягає в незгоді з наданою судами першої та апеляційної інстанції оцінкою доказів і, відповідно, встановленими судами фактичними обставинами. Зокрема, доводи касаційної скарги захисника фактично зводяться до переоцінки доказів, оцінених судами під час ухвалення рішення, що, виходячи з вимог ст. 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Разом із тим, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 186 та ч. 2 ст. 125 КК України, зроблено на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, яким суд надав відповідну оцінку з наведенням належної аргументації в мотивувальній частині вироку.
Як видно з долученої до касаційної скарги копії рішення суду першої інстанції, судом враховано те, що ОСОБА_5 заперечував свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, але суд дійшов висновку, що його винуватість підтверджується сукупністю досліджених і оцінених судом доказів, зокрема показаннями:
потерпілої ОСОБА_6 , яка суду пояснила, що 09 серпня 2021 року вона, перебуваючи в своєму магазині та обслуговуючи покупців, поклала на стійку в магазині гроші і разом з жінкою попрямувала до виходу з магазину. В цей час до магазину зайшов невідомий чоловік, який відразу попрямував до стійки. Вона встигла забрати свій телефон, але чоловік вихопив гроші і швидко вийшов з магазину. Після чого, вона відразу зателефонувала чоловікові і все йому розповіла, описала грабіжника. Коли вона вийшла на вулицю, то там стала свідком бійки свого чоловіка і того незнайомця, який її пограбував;
потерпілого ОСОБА_7 , який в судовому засіданні зазначив, що 09 серпня 2021 року перебував на своєму робочому місці, коли йому зателефонувала дружина і у відчаї розповіла, що до неї в магазин зайшов невідомий чоловік, який її пограбував. Дружина описала цього чоловіка, розповіла у чому він був одягнутий. Коли він приїхав на вул. Руську, біля автомийки «Сахара» побачив чоловіка, який за описом повністю відповідав тому незнайомцю, який обікрав його дружину. Він підійшов до незнайомця та спитав його чому він пограбував магазин. В цей момент підійшла дружина і він попросив її негайно викликати працівників поліції. Почувши це, обвинувачений наніс йому правою рукою удав в обличчя, тримаючи при цьому в руці якийсь металевий предмет, можливо ключі чи брелок, після чого став тікати. Однак він (потерпілий) наздогнав його, але ОСОБА_5 різко розвернувшись став наносити йому хаотичні удари по обличчю та всьому тілу, від чого він впав на землю. Бійку бачили перехожі, які кричали, щоб обвинувачений зупинився. Після цього ОСОБА_5 побіг в невідомому напрямку;
свідка ОСОБА_8 , яка суду пояснила, що була залучена працівниками поліції у якості понятої при добровільній видачі обвинуваченим ОСОБА_5 грошей. Підтвердила, що він вийняв з кишені купюру номіналом 100 грн;
та іншими письмовими доказами детально наведеними у вироку, які, за висновком суду першої інстанції, узгоджуються між собою та підтверджуються іншими доказами, зібраними у кримінальному провадженні.
Не погоджуючись з вироком місцевого суду сторона захисту подала апеляційну скаргу, в якій наводила доводи щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно наданої оцінки доказам, які за своєю суттю є аналогічні доводам викладеним у касаційній скарзі.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною захисту у згаданій апеляційній скарзі, й вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
Зокрема, обґрунтовуючи свій висновок апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав.
Так, апеляційний суд, проаналізувавши доводи сторони захисту щодо того, що протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 10 серпня 2021 року та від 13 серпня 2021 року є недопустимими доказами, зазначив, що впізнання за фотознімками проведено у відповідності з вимогами ст. 228 КПК України у присутності двох понятих та за результатами складений протокол відповідно до положень ст. 231 КПК України. У потерпілих було з`ясовано, за якими прикметами вони можуть упізнати особу, яка вчинила щодо них протиправні дії. Крім того, суд указав, що інші особи на фотознімках були тієї ж статі, не мають різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі із особою ( ОСОБА_9 ), який підлягав упізнанню.
При цьому, Верховний Суд звертає увагу сторони захисту на тому, що пред`явлення особи для впізнання було проведено на наступний день від зазначених подій, тобто через нетривалий час, а тому не виникає підстав сумніватись у тому, що потерпіла впізнала засудженого ОСОБА_9 .
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначав, що доводи захисника про невідповідність протоколу вимогам закону безпідставні, оскільки при його складанні були дотримані вимоги статей 104, 214 КПК України, у протоколі зазначені достатні дані щодо обставин вчиненого правопорушення (дата, час, місце, факт заволодіння коштами, прикмети особи, яка вчинила заволодіння, тощо) для внесення відомостей до ЄРДР та початку досудового розслідування. Не зазначення у протоколі місця знаходження коштів у момент заволодіння ними та їх номіналу, а також не зазначення про очевидця (жінку, що знаходилась у магазині), анкетні дані якої не були відомі, не свідчить про недостовірність цього доказу.
Що стосується доводів захисника про те, що ОСОБА_5 наніс удари потерпілому ОСОБА_7 , захищаючись від його нападу, то апеляційний суд визнав їх безпідставними з огляду на таке.
Із показань потерпілого слідує, що він біля автомийки «Сахара» за прикметами, повідомленими дружиною, зокрема, одягом, упізнав ОСОБА_5 як особу, яка відкрито заволоділа коштами та запитав, чому він пограбував магазин. У відповідь ОСОБА_5 наніс йому удар по обличчю та почав втікати, а коли потерпілий його наздогнав, наніс ще ряд ударів по тілу, спричинивши тілесні ушкодження та втік.
Доказів, що потерпілий ОСОБА_7 здійснив напад на обвинуваченого, у справі немає. Також у провадженні відсутні докази, що ОСОБА_5 були заподіяні будь-які тілесні ушкодження.
Отже, Верховний Суд погоджується з такими висновками апеляційного суду та приходить до висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися при постановленні рішень.
Посилання захисника на те, що апеляційний суд, усупереч вимогам КПК України та його клопотанню, не дослідив повторно деякі письмові докази, Верховний Суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, та може (але не зобов`язаний) дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Разом з тим у ч. 2 ст. 23 КПК України зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але у разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засад безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, апеляційний суд не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.
Таким чином, апеляційний суд виходив із того, що такі докази були предметом дослідження суду першої інстанції, а у клопотанні сторони захисту щодо повторного дослідження доказів по справі, не наведено обґрунтування щодо не повного або з порушеннями дослідження цих доказів місцевим судом.
Отже, порушень вимог ч. 3 ст. 404 КПК України під час розгляду провадження в апеляційному порядку не вбачається, оскільки повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, необхідне тільки за умови, якщо судом першої інстанції відповідні докази досліджені судом неповністю або з порушеннями.
Верховний Суд зазначає, що сам по собі факт непогодження сторони кримінального провадження з висновками суду щодо оцінки доказів не свідчить про допущення істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, та не є підставою для їх повторного дослідження апеляційним судом.
Виходячи з наведеного, доводи касаційної скарги захисника про те, що докази, на які посилаються суди у своїх рішеннях, підтверджують наявність лише події кримінального правопорушення, проте не є достатніми для встановлення винуватості обвинуваченого у вчиненні саме ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 186 та ч. 2 ст. 125 КК України, є безпідставними.
Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено, а незгода сторони захисту з оцінкою наданих суду доказів не може свідчити про те, що їх було досліджено з порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Крім того, твердження наведені захисником у касаційній скарзі не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, і не містять вагомих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти переконання, що рішення судів були постановлені з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, які можуть поставити під сумнів їх законність, а тому підстав для задоволення касаційної скарги захисника відсутні.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15 березня 2022 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 23 травня 2022 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3