Номер провадження: 11-кп/813/1502/22
Справа № 504/1051/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 07.06.2022, якою під час судового розгляду кримінального провадження №0000199 від 25.06.2018 року, був продовжений строк тримання під вартою ОСОБА_7 ( ОСОБА_9 ), обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 185 КК України, ОСОБА_10 ( ОСОБА_11 ) та ОСОБА_12 ( ОСОБА_13 ) обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 27, ч. 5 ст. 185 КК України,

встановив:
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Оскаржуваною ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 07.06.2022 року в судовому засіданні в процесі розгляду обвинувального акту в межах кримінального провадження №0000199 від 25.06.2018 року, частково задоволено клопотання прокурора та продовжено строк тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , на 60 днів, тобто до 05.08.2022 року, із утриманням в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», з відповідно визначеним розміром застави у вигляді 220 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 545 820 грн.
Мотивуючи зазначене рішення, суд послався на те, що стороною обвинувачення при судовому розгляді клопотання була доведена наявністю обґрунтованої підозри, що ризики, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, встановлені раніше судом при обранні обвинуваченим запобіжного заходу не відпали та продовжують існувати, а також доведена неможливість застосування щодо обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, так як більш м`які запобіжні заходи не забезпечать їх належну процесуальну поведінку з урахуванням встановлених ризиків.
Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

В апеляційних скаргах захисники ОСОБА_14 та ОСОБА_6 просять скасувати ухвалу суду та змінити обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_15 запобіжний захід, обрати останнім запобіжний захід непов`язаний з триманням під вартою або зменшити розмір застави, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, так як:
- стороною обвинувачення не доведені ризики, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також не доведено про неможливість застосування відносно обвинувачених більш м`яких запобіжних заході ніж тримання під вартою;
- суд безпідставно зазначив, що обвинувачені не мають юридичних підстав для перебування на території України без порушення міграційного режиму;
- одна лиш тяжкість вчиненого злочину, не може бути безумовною підставою для продовження найбільш суворого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою;
- визначений розмір застави є завідомо непомірним та не відповідає майновому стану обвинувачених та їх родини.

Положеннями ч. 4 ст. 4221 КПК України визначено, що розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Прокурор та захисник обвинуваченого ОСОБА_16 - ОСОБА_14 були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційних скарг, в судове засідання не з`явились, клопотань про розгляд апеляційної скарги за їх участі не заявляли, прокурор звернувся з заявою про розгляд апеляційної скарги без його участі.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за можливим та необхідним апеляційний розгляд провести за відсутності сторони обвинувачення та захисника ОСОБА_14 .

Позиції учасників судового провадження.

Заслухавши: суддю-доповідача, пояснення захисника обвинуваченого, яка підтримала доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Положеннями ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практикою Європейського суду з прав людини, передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При розгляді апеляційних скарг, виконуючи вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Так ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що передусім національні судові органи повинні вивчити всі факти «за» і «проти» наявності справжньої вимоги громадських інтересів, яка, за належного врахування принципу презумпції невинуватості, виправдовувала б відступ від правила поваги до особистої свободи, та викласти їх у своєму рішенні щодо відхилення клопотання про звільнення (справа «Летельє проти Франції», «Лабіта проти Італії»).

У частині першій статті 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Частиною 3 ст. 199 КПК України передбачено, що суд при продовженні строку тримання під вартою враховує обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання під вартою.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК та прийняв обґрунтоване рішення про продовження строку тримання під вартою останніх.
Надаючи оцінку доводам апеляційних скарг захисників обвинувачених щодо недоведеності існування ризиків, апеляційний суд враховує наступне.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
Перевіряючи обґрунтування суду першої інстанції щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК, а саме того, що обвинувачені ОСОБА_16 та ОСОБА_17 можуть переховуватись від суду та можуть знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, апеляційний суд встановив належне та детальне обґрунтування судом наявності кожного із зазначених ризиків в оскаржуваній ухвалі.
ОСОБА_16 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 185 КК України, зокрема ч. 5 ст. 185 КК України у відповідності до положень ст. 12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжких злочинів за вчинення якого в разі доведеності її вини, передбачене покарання у виді позбавлення волі строком до 12 років з конфіскацією майна, а отже наявний ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ризик того, що обвинувачений, враховуючи тяжкість покарання, що їй загрожує у разі встановлення її вини, може вдатися спроб переховуватися від суду.
ОСОБА_18 обвинувачуюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 27, ч. 5 ст. 185 КК України, за вчинення якого в разі доведеності його вини, передбачене покарання у виді позбавлення волі строком до 12 років з конфіскацією майна, а отже наявний ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ризик того, що обвинувачений, враховуючи тяжкість покарання, що йому загрожує у разі встановлення його вини, може вдатися спроб переховуватися від суду.
При цьому, апеляційний суд враховує, що у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Також, згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
На противагу доводам апеляційних скарг захисників, апеляційний суд вважає, що існує ризик передбачений п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме того, що обвинувачені можуть знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.
Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для продовження строків тримання під вартою обвинувачених, апеляційним судом не було встановлено.
Щодо доводів захисників обвинувачених про непомірність визначеного обвинуваченим розміру застави, то апеляційний суд вважає їх необґрунтованими, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
Згідно ч. 4 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.
Пунктом 2 ч. 5 ст. 182 КПК України передбачено, що розмір застави визначається щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.
В контексті справи «Mangouras v. Spain» (рішення від 28.09.2010р., заява №12050/04) зазначається, що заявник, посилаючись на пункт 3 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стверджував, що сума застави у його справі була необґрунтовано високою та не враховувала конкретні обставини й умови його особистого життя. ЄСПЛ визнано законними та обґрунтованими дії національних судів щодо обрання підозрюваному розміру застави, який значно перевищував наявні активи, поточні доходи підозрюваного, тощо, беручи до уваги особливий характер справи заявника та шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, та зазначено, що навіть якщо сума застави визначається виходячи із характеристики особи обвинуваченого та його матеріального становища, за певних обставин є обґрунтованим врахування також і суми збитків, у заподіянні яких ця особа обвинувачується.
Отже, положення КПК України та практика ЄСПЛ орієнтують суд на такі критерії, які слід врахувати при визначенні розміру застави: обставини кримінального правопорушення; особливий характер справи; майновий стан підозрюваного; його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; масштаб його фінансових операцій; дані про особу підозрюваного; встановлені ризики, відповідно до ст. 177 КПК України; «професійне середовище» підозрюваного; помірність обраного розміру застави та можливість її виконання, а також за певних обставин шкода, завдана кримінальним правопорушенням.
Зважаючи на встановлені ризики, розмір завданої шкоди, апеляційний суд вважає, що визначений розмір застави в сумі 220 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 545820 гривень, буде з одного боку утримувати обвинувачених від намірів та спроб порушити покладені на них обов`язки, а з іншого, не перетворить обраний запобіжний захід на безальтернативне ув`язнення.
З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_16 та ОСОБА_18 , виходячи з положень ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК України.
Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання, щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.
Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд вважає, що висновок суду про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах справи, а дані про обвинувачених, яким інкримінується вчинення тяжкого та особливо тяжкого злочину, дають підстави вважати, що на даний час існують зазначені районним судом ризики, які виправдовують подальше тримання обвинувачених під вартою.
З огляду на викладене, всупереч доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру вчиненого злочину, судом першої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а відносно обвинувачених ОСОБА_16 та ОСОБА_18 на даний час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини, а доводи апеляційних скарг про недоведеність наявності ризиків та можливості застосування більш м`якого запобіжного заходу, не знайшли свого підтвердження.
Таким чином, апеляційним судом не встановлено обставин, які могли би бути підставою для задоволення апеляційних скарг та скасування ухвали суду.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Керуючись статтями 183, 196, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 07.06.2022 року, якою під час судового розгляду кримінального провадження №0000199 від 25.06.2018 року, був продовжений строк тримання під вартою ОСОБА_7 ( ОСОБА_9 ), обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 185 КК України, ОСОБА_10 ( ОСОБА_11 ) та ОСОБА_12 ( ОСОБА_13 ) обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 27, ч. 5 ст. 185 КК України,- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4