ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/2132/19 Номер провадження 11-кп/814/81/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника обвинуваченого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29 серпня 2018 року за №0002110, за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_9 на вирок Київського районного суду м. Полтава від 20 січня 2020 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтава, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , безробітного, із середньо освітою, неодруженого, в силу ст.89 КК України не судимого,
визнано винуватим і засуджено за ч.2 ст.125 КК України на 4 місяці арешту.
На підставі ст.72 КК України ухвалено вважати ОСОБА_8 таким, що відбув призначене покарання.
Вирішено питання щодо запобіжного заходу, процесуальних витрат і речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 28 серпня 2018 року приблизно о 12 годині, перебуваючи на кінцевій зупинці громадського транспорту «Полтавська обласна клінічна психіатрична лікарня імені О.Ф. Мальцева» у м. Полтава, в ході сварки, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно наніс не менше двох ударів розкладним ножем у ліве вітрове вікно, розташоване поряд з водієм маршрутного транспортного засобу «Рута-25», н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_10 , та після розбиття скла завдав один удар ножем у ліве плече ОСОБА_10 , чим заподіяв останньому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, у виді колото-різаної рани верхньої третини лівого плеча з пошкодженням м`язів, і легкі тілесні ушкодження у виді гіперпігментації шкіри нижньої третини правого передпліччя.
Місцевий суд за результатами судового розгляду дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення надано неправильну правову оцінку діям обвинуваченого за ч.4 ст.296 КК України та перекваліфікував їх на ч.2 ст.125 КК України, мотивуючи тим, що ОСОБА_8 здійснив пошкодження автобуса й нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 внаслідок неприязних відносин на ґрунті виниклого з останнім конфлікту.
Окрім того, суд першої інстанції послався на відсутність доказів, які би підтверджували вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення із застосуванням предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень, і в стані алкогольного сп`яніння.
Згідно з обвинувальним актом органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні ним грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю (хуліганства), із застосуванням предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень, за таких обставин.
28 серпня 2018 року приблизно об 11 годині 40 хвилин ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на зупинці громадського транспорту в мкрн. Алмазному в м. Полтава зайшов до салону належного ОСОБА_11 маршрутного транспортного засобу «Рута-25», н.з. НОМЕР_1 , що рухався за маршрутом Героїв Сталінграду - Полтавська обласна клінічна психіатрична лікарня імені О.Ф. Мальцева в м. Полтава, в якому по ходу руху неодноразово порушував громадський порядок, голосно кричав, застосовуючи ненормативну лексику, активно виражав своє невдоволення невиконанням нормативно-правових актів автомобільними перевізниками та водіями маршрутних транспортних засобів у м. Полтава, при цьому на численні зауваження пасажирів і водія автобуса не реагував.
Приблизно ж о 12 годині 20 хвилин ОСОБА_8 на кінцевій зупинці громадського транспорту «Полтавська обласна клінічна психіатрична лікарня імені О.Ф. Мальцева» у м. Полтава чіплявся до водія згаданого вище автобуса ОСОБА_10 , ображав його, вимагав віддати наявні в нього грошові кошти, після чого, отримавши відмову, жбурнув у голову ОСОБА_10 металеву банку «Revo» та почав провокувати бійку.
ОСОБА_10 виштовхав ОСОБА_8 із салону автомобіля та зачинив двері, залишившись у транспортному засобі.
Через декілька хвилин ОСОБА_8 , продовжуючи свої дії, направлені на грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, ігноруючи встановлені в суспільстві загальноприйняті правила поведінки, на очах у пасажирів і перехожих осіб погрожував ОСОБА_10 спричиненням тілесних ушкоджень заздалегідь заготовленим розкладним ножем, затим руками відірвав бокове дзеркало, пошкодив зазначеним ножем зовнішню бокову стінку автомобільної шини правого переднього колеса автобуса, а також декілька разів ударив ногами та ножем по склу на дверях автомобіля, розбивши його.
Потім ОСОБА_8 , перешкоджаючи руху маршрутного транспортного засобу, наніс не менше двох ударів розкладним ножем у ліве вітрове вікно, розташоване поряд з водієм ОСОБА_10 , та після розбиття скла завдав один удар ножем у ліве плече ОСОБА_10 , чим заподіяв останньому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, у виді колото-різаної рани верхньої третини лівого плеча з пошкодженням м`язів, і легкі тілесні ушкодження у виді гіперпігментації шкіри нижньої третини правого передпліччя.
Унаслідок умисних протиправних дій ОСОБА_8 був грубо порушений громадський порядок, припинено нормальну діяльність названого вище автобуса та завдано майнову шкоду ОСОБА_11 на загальну суму 5278 гривень 47 копійок.
Такі дії ОСОБА_8 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.4 ст.296 КК України як грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю (хуліганства), із застосуванням предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.
В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло за собою невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, просить скасувати вирок Київського районного суду м. Полтава від 20 січня 2020 року та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим і засудити за ч.4 ст.296 КК України на 5 років позбавлення волі, взяти обвинуваченого під варту в залі суду.
Свої вимоги апелянт мотивує тим, що місцевий суд не врахував те, що: доказами обвинувачення в їх сукупності повністю доведено винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину за встановлених органом досудового розслідування обставин із застосуванням розкладного ножа, який обвинувачений пристосував для того, щоб нанести порізи ОСОБА_10 , пошкодити шину та інші частини автомобіля шляхом розгинання та подальшого фіксування руків`я й леза цього ножа; ОСОБА_8 не визнав вину, тривалий час переховувався від органу слідства з метою уникнення кримінальної відповідальності, в ході проведення досудового розслідування та судового розгляду вів себе зухвало, зневажливо ставився до суду та інших учасників кримінального провадження, порушував порядок судового засідання, вчинив злочин за обставини, яка обтяжує покарання в стані алкогольного сп`яніння, наявність якої підтвердили потерпілий і свідки.
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, міркування прокурора, яка просила задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, у випадку ж відсутності обставин для її задоволення - врахувати положення ст.49 КК України; думку обвинуваченого та його захисника, які вважали, що суд першої інстанції правильно кваліфікував дії ОСОБА_8 та просили застосувати приписи ст.49 КК України у зв`язку із закніченням строків даності притягнення до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.125 КК України, провела судове слідство, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про наявність підстав для її часткового задоволення з огляду на таке.
Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Цих вимог місцевим судом повною мірою дотримано не було.
Доводи прокурора, які зводяться до безпідставності перекваліфікації судом першої інстанції дій ОСОБА_8 зі ст.296 на ч.2 ст.125 КК України, помилковості мотивів цього суду з приводу відсутності доказів щодо вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, що призвело й до м`якості призначеного ОСОБА_8 покарання, є слушними.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.407, п.п.1,2 ч.1 ст.420 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідності застосування більш суворого покарання.
За змістом приписів ч.1 ст.421 КПК України обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подав прокурор.
Системний аналіз положень ст.ст.408, 420 та 421КПК України вказує на те, що апеляційний суд ухвалює рішення, яким погіршується становище обвинуваченого, у формі вироку.
У п.п.2, 4 ч.1 та ч.2 ст.409 КПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Так, згідно зі ст.296 КК України хуліганством визнається грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.
Безпосереднім об`єктом кримінально-правової охорони за ст.296 КК є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також моральних-етичних засад, звичаїв, традицій та інших позаюридичних чинників і полягає в дотриманні усталених правил співжиття.
З об`єктивної сторони хуліганство полягає в посяганні на ці правоохоронювані цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Таке посягання, як правило, здійснюється у людних або громадських місцях, зазвичай з ініціативи правопорушника, супроводжується нецензурною лайкою та/або фізичним насильством, пошкодженням майна і призводить до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.
Початок прояву такого діяння може бути різний: наприклад, особа може завчасно передбачити, що перебуватиме у громадському місці, й у зв`язку із цим готується, налаштовує себе на вчинення у той час відповідних протиправних дій, або ж рішення вчинити такі дії може виникнути спонтанно, раптово, ситуативно. Однак для кваліфікації хуліганства момент виникнення бажання його вчинити не є визначальним, оскільки не є конструктивною ознакою (складовою) цього посягання. Цей стан не виключає й того, що особа, яка не планувала або завчасно не готувалася і не мала наміру вчинити хуліганство, водночас може вчинити це діяння згодом за будь-яких обставин.
За зовнішнім виявом (набором фактів) хуліганство певним чином схоже на ряд інших діянь, зокрема, найбільше на ті з них, які посягають на здоров`я, честь та гідність людини, її майно.
У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 10 «Про судову практику у справах про хуліганство» зазначено, що суди мають відрізняти хуліганство від інших злочинів залежно від спрямованості умислу, мотивів, цілей винного та обставин учинення ним кримінально-караних дій. Дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК України, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство названі дії кваліфікують лише у тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.
Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок. Проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством над потерпілим, знищенням або пошкодженням майна, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту, грубе порушення громадського порядку, яке особа тривалий час уперто не припиняла, тощо.
Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Мотив явної неповаги до суспільства характеризується усвідомленим спонуканням зневажливого ставлення до громадського порядку, неперсоніфікованого кола осіб, ігнорування існуючих у суспільстві елементарних правил поведінки, моральності, добропристойності. Таке ставлення проявляється у вчинках особи, стає відкрито вираженим, очевидним як для самого винного, так і для інших осіб. У процесі вчинення кримінального правопорушення, що розпочався за мотивом особистого характеру, останній може перейти в мотив явної неповаги до суспільства.
Протиправне діяння вчиняється за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямоване на випадкові об`єкти. Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілим (потерпілими), такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню, і реакція оточуючих, в тому числі потерпілого, на провокуючі дії винного стають приводом для подальшого насильства.
Під час апеляційного розгляду колегією суддів установлено, що ОСОБА_8 вчинив грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю (хуліганство), за таких обставин.
28 серпня 2018 року приблизно об 11 годині 40 хвилин ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, на зупинці громадського транспорту в мкрн. Алмазному в м. Полтава зайшов до салону належного ОСОБА_11 маршрутного транспортного засобу «Рута-25», н.з. НОМЕР_2 , що рухався за маршрутом Героїв Сталінграду - Полтавська обласна клінічна психіатрична лікарня імені О.Ф. Мальцева в м. Полтава, в якому по ходу руху неодноразово порушував громадський порядок, голосно кричав, застосовуючи ненормативну лексику, активно виражав своє невдоволення невиконанням нормативно-правових актів автомобільними перевізниками та водіями маршрутних транспортних засобів у м. Полтава, при цьому на численні зауваження пасажирів і водія автобуса не реагував.
Приблизно ж о 12 годині 20 хвилин ОСОБА_8 на кінцевій зупинці громадського транспорту «Полтавська обласна клінічна психіатрична лікарня імені О.Ф. Мальцева» у м. Полтава чіплявся до водія згаданого вище автобуса ОСОБА_10 , ображав його, вимагав віддати наявні в нього грошові кошти, після чого жбурнув у голову ОСОБА_10 металеву банку «Revo» та почав провокувати бійку.
Через декілька хвилин ОСОБА_8 , продовжуючи свої дії, направлені на грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, ігноруючи встановлені в суспільстві загальноприйняті правила поведінки, на очах у пасажирів і перехожих осіб руками відірвав бокове дзеркало, пошкодив розкладним ножем зовнішню бокову стінку автомобільної шини правового переднього колеса автобуса, а також декілька разів ударив ногами та ножем по дверях автомобіля, пошкодивши їх.
Потім ОСОБА_8 , перешкоджаючи руху маршрутного транспортного засобу, наніс не менше двох ударів ножем у ліве вітрове вікно, розташоване поряд з водієм ОСОБА_10 , та після розбиття скла завдав один удар ножем у ліве плече ОСОБА_10 , чим заподіяв останньому легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, у виді колото-різаної рани верхньої третини лівого плеча з пошкодженням м`язів, і легке тілесне ушкодження у виді гіперпігментації шкіри нижньої третини правого передпліччя.
Унаслідок протиправних дій ОСОБА_8 був грубо порушений громадський порядок, припинено нормальну діяльність названого вище автобуса та завдано майнову шкоду ОСОБА_11 на загальну суму 5278 гривень 47 копійок.
Апеляційний суд наведені дії ОСОБА_8 кваліфікує за ч.1 ст.296 КК України як грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю (хуліганство).
Такий висновок підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_10 водія маршрутного транспортного засобу «Рута-25», н.з. НОМЕР_2 , який у судах першої та апеляційної інстанцій підтвердив, що 28 серпня 2018 року приблизно об 11 годині 40 хвилин ОСОБА_8 на зупинці громадського транспорту в мкрн. Алмазному в м. Полтава зайшов до автобуса, що здійснював перевезення за маршрутом Героїв Сталінграду - Полтавська обласна клінічна психіатрична лікарня імені О.Ф. Мальцева в м. Полтава. По ходу руху обвинувачений у салоні транспортного засобу в присутності водія та пасажирів грубо порушував громадський порядок, поводив себе неадекватно, голосно лаявся з використанням нецензурної лексики, висловлюючи невдоволення умовами транспортних перевезень і вживаючи алкогольний напій «Revo». При цьому на зауваження пасажирів та водія ОСОБА_8 не реагував, більше того, після цього почав ще й використовувати образливі висловлювання. Через указане ОСОБА_10 в процесі поїздки зупиняв автомобіль, щоб висадити обвинуваченого.
На кінцевій зупинці громадського транспорту «Полтавська обласна клінічна психіатрична лікарня імені О.Ф. Мальцева» у м. Полтава ОСОБА_8 , чіпляючись до водія, вимагав віддати та намагався забрати грошові кошти, що лежали на панелі в автобусі, тому ОСОБА_10 виштовхав обвинуваченого з транспортного засобу. Затим ОСОБА_8 ударив металевою банкою «Revo» по голові водія, тим самим розбив останньому окуляри, розсік брову, спричинивши кровотечу, сильно схопив за футболку та почав витягувати ОСОБА_10 з автомобіля, у зв`язку з чим останній ударив мелатевою палицею обвинуваченого в безпосередній близькості із задніми дверима автобуса.
У ОСОБА_8 з`явилась кров і він за порадами присутніх осіб пішов до лікарні. Однак, одразу затим, коли потерпілий сів у транспортний засіб і завів двигун для руху, пасажири почали кричати, щоб він зачинив двері, бо обвинувачений прибіг з території медичного закладу та був з ножем. ОСОБА_8 , перешкоджаючи руху транспортного засобу, за допомогою ножа із зафіксованою до нього ложкою пробив шину правого переднього колеса автомобіля, руками відірвав бокове дзеркало, бив ногами та ножем у двері, наніс ножем декілька ударів у ліве вітрове вікно біля водія й після розбиття скла - один удар ножем у ліве плече ОСОБА_10 .
18 жовтня 2018 року ОСОБА_10 в ході проведених з ним пред`явлень для впізнання за фотознімками впізнав: ОСОБА_8 як особу, яка 28 серпня 2018 року на зупинці громадського транспорту «Полтавська обласна клінічна психіатрична лікарня імені О.Ф. Мальцева» у м. Полтава вчинила хуліганство; розкладний комбінований ніж із зафіксованою до нього ложкою як такий, яким обвинувачений спричинив йому тілесні ушкодження та пошкодження автобуса, що підтверджується протоколами даної слідчої дії з додатками (т.1 а.п. 220-223, т.2 а.п. 10-15).
Цей належний ОСОБА_8 ніж був виявлений і вилучений 28 серпня 2018 року в ході огляду місця події, що встановлено у відповідному протоколі огляду з додатком (т.1 а.п.175-180).
За даними протоколу слідчого експерименту від 01 жовтня 2018 року з доданими матеріалами ОСОБА_10 з допомогою статиста та транспортного засобу «Рута» наглядно відтворив зазначені вище обставини вчинених ОСОБА_8 хуліганських дій, серед іншого показав і механізм та локалізацію спричинення йому обвинуваченим тілесних ушкоджень, пошкодження ОСОБА_8 маршрутного транспортного засобу, зокрема з використанням ножа (т.1 а.п. 201-208).
Показані ж потерпілим при слідчому експерименті обставини не протирічать об`єктивним даним судово-медичної експертизи ОСОБА_10 , що підтверджується додатковим висновком судово-медичної експертизи №1042 від 11 жовтня 2018 року (т.1 а.с.210-211).
Свідки ОСОБА_12 і ОСОБА_13 (померла на час апеляційного розгляду, що підтверджується даними повідомлення Київського відділу державної реєстрації актів цивільного стану в м. Полтава Північно-Східного міжрегіоанального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 24 серпня 2022 року) медичні працівники «Полтавської обласної клінічної психіатричної лікарні імені О.Ф. Мальцева», в судах першої та апеляційної інстанцій підтвердили показання ОСОБА_10 у тому, що на зупинці громадського транспорту «Полтавська обласна клінічна психіатрична лікарня імені О.Ф. Мальцева» у м. Полтава ОСОБА_8 зі слідами крові поводив себе неадекватно, супроводжуючи це ненормативною лексикою. Обвинувачений кинув пакет кефіра в салон автобуса, забризкавши ним усе навкруги, в тому числі в салоні автобуса пасажирів, яких було приблизно 5 осіб, і які, як пояснила ОСОБА_13 , кричали, щоб ОСОБА_10 закрив двері, оскільки ОСОБА_8 був із ножем і вони цього злякались.
Свідок же ОСОБА_12 засвідчила, що після наведеного вище обвинувачений, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, ножем пошкодив колесо, стекла автомобіля та руку ОСОБА_10 до крові.
Як слідує з показань свідка ОСОБА_13 , вона також повідомила те, що ОСОБА_8 кулаками, ногами й із застосуванням ножа бив по маршрутному транспортному засобу, який від цього сильно хитався, вибив бокове дзеркало та стекло водія, наніс ОСОБА_10 глибокий ножовий удар у руку, затим утік на територію психіатричної лікарні. Автобус далі за маршрутом не поїхав, що підтверджується технічним носієм інформації, на якому зафіксовано судове провадження в місцевому суді, від 16 липня 2019 року.
09 жовтня 2018 року свідки ОСОБА_13 і ОСОБА_12 у ході здійснення пред`явлень для впізнання за фотознімками впізнали ОСОБА_8 як особу, яка 28 серпня 2018 року на зупинці громадського транспорту «Полтавська обласна клінічна психіатрична лікарня імені О.Ф. Мальцева» у м. Полтава вчинила хуліганство, що вбачається з протоколів названої слідчої дії з додатками (т.1 а.п. 212-219).
Показання допитаних судом потерпілого ОСОБА_10 , свідків і відповідні їм письмові докази щодо обставин хуліганських дій обвинуваченого знаходять своє підтвердження в протоколі огляду місця події з додатком від 28 серпня 2018 року, згідно з яким маршрутний транспортний засіб «Рута-25», н.з. НОМЕР_2 , зазнав механічних пошкоджень у вигляді: розбитого лівого водійського вікна, порізу зовнішньої бокової стінки автомобільної шини правового переднього колеса, відірваного правового бокового дзеркала заднього виду, пошкоджених дверей автобуса. На місці вчинення кримінального правопорушення та безпосередньо в салоні автомобіля знаходились уламки скла, він був забризканий плямами білого кольору від кефіру як іззовні, так і всередині, пачка якого лежала поруч з транспортним засобом. Зокрема, на відстані 1,5 м від задньої частини автобуса були наявними плями бурого кольору та біля них - металева банка «Revo», що узгоджується з показаннями ОСОБА_10 про завдання йому обвинуваченим удару названою банкою та їх фізичного контакту з ОСОБА_8 саме в безпосередній близькості із задніми дверима автобуса, а не на значній відстані від автомобіля (10-15 м), як розповів обвинувачений. Наявність же слідів згаданого фізичного контакту в стверджуваному ОСОБА_8 місці в ході даної слідчої не встановлено, протокол проведення якої засвідчено підписами 2 понятих без будь-яких доповнень і зауважень (т.1 а.п.185-194).
Вартість майнового збитку, завданого власнику згаданого транспортного засобу - потерпілому ОСОБА_11 , внаслідок його пошкодження обвинуваченим станом на час учинення кримінального правопорушення складає 5278 гривень 47 копійок, що підтверджується висновком судової автотоварознавчої експертизи №322 від 05 січня 2019 року з додатками (т.1 а.п. 226- 243).
Викладені вище докази також об`єктивно стверджуються даними висновків судово-медичної експертизи №943 від 24 вересня 2018 року та додаткового висновку судово-медичної експертизи №1042 від 11 жовтня 2018 року, за якими ОСОБА_10 було заподіяно тілесні ушкодження у вигляді: гіперпігментації шкіри нижньої третини правого передпліччя, що є наслідком загоєння пошкрябини шкіри, яка утворилась від дії предмету з гострим краєм, яким міг бути і осколок скла чи будь - який інший предмет з подібною характеристикою, та є легким тілесним ушкодженням; шраму шкіри верхньої третини лівого плеча з пошкодженнями м`язів, що є наслідком загоєння колото-різаної рани м`яких тканин і утворився від дії колючо-ріжучого предмету, яким міг бути і ніж чи будь-який інший предмет з подібною характеристикою та є легким тілесним ушкодженням, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Тобто, це спростовує показання ОСОБА_8 про те, що він не наносив удар ножем ОСОБА_10 (т.1 а.п.199-200, 210-211).
Відповідно до висновку лікаря-рентгенолога Полтавської обласної клінічної лікарні ім. М.В. Скліфосовського від 28 серпня 2018 року в обвинуваченого встановлено, зокрема, забій м`яких тканин лівої лобної області (т.1 а.п.31).
При цьому за змістом акту судово-психіатричного експерта №132 від 20 березня 2019 року не встановлено обставин, які би на час вчинення кримінального правопорушення перешкоджали здатності ОСОБА_8 повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. Він під дію ч.ч.2, 3 ст.19 та ст.20 КК України не підпадає (т.1 а.п.245-250).
Потерпілий ОСОБА_10 та свідки були в установленому законом порядку попередженими про кримінальну відповідальність за ст.ст.384 та 385 КК України, їх показання загалом та з приводу конкретних деталей кримінального правопорушення є логічними, змістовними, послідовними та такими, що узгоджуються як між собою, так і з наведеними вище письмовими доказами. Будь-яких підстав не довіряти цим доказам, які підтверджують зміст один одного, немає.
Натомість надані ОСОБА_8 показання при їх оцінці в цілому не є послідовними та пов`язані з висуненням ним частково неправдивої версії події.
У судах першої та апеляційної інстанцій сам обвинувачений підтвердив факт того, що він вивловлював недовдоволення умовами транспортних перевезень, сварився з водієм у салоні автобуса в присутності пасажирів, пошкодив з допомогою ножа шину, дзеркало та скло маршрутного транспортного засобу в установлених органом досудового розслідування місці й часі. Також ОСОБА_8 зазначив, що цей розкладний ніж з лезом приблизно 5 см та функцією ложки брав із собою разом з ложкою та ліками, так як їхав на стаціонарне лікування до медичного закладу.
Під час апеляційного розгляду стороною захисту не оспорюється й заподіяння обвинуваченим, у якого із собою був алкогольний напій «Revo», згаданим ножем легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, у виді колото-різаної рани верхньої третини лівого плеча з пошкодженням м`язів, і легкого тілесного ушкодження у виді гіперпігментації шкіри нижньої третини правого передпліччя.
Між тим, твердження ОСОБА_8 про невчинення ним хуліганських дій, нанесення йому ОСОБА_10 удару по голові аж на відстані 10-20 м від автобуса та те, що конфлікт був спровокований водієм, не знайшли свого підтвердження під час розгляду кримінального провадження та спростовуються сукупністю наведених вище взаємоузгоджених доказів. Тому показання обвинуваченого про вказане є обраним способом захисту від пред`явленого обвинувачення.
Однак, наведене залишилось поза увагою місцевого суду, який не оцінив досліджені докази як того вимагає ст.94 КПК України та припустився помилки під час установлення обставин учиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, їх кримінально-правового значення та юридичної оцінки, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого зі ст.296 КК України й наявності в його діях ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.
Суд першої інстанції належним чином не з`ясував: причину та ініціатора виникнення діяння; час, обстановку й обставини, за яких відбувався перебіг посягання; характер, динаміку та спрямованість дій ОСОБА_8 , критерій їх узгодженості із загальноприйнятими правилами у суспільстві; використання обвинуваченим знаряддя посягання; характер наслідків і причинний зв`язок між ними та діями ОСОБА_8 .
Так, аналіз дій обвинуваченого в сукупності з викладеними вище безпосередньо дослідженими доказами не дає підстав для сумніву в учиненні ним хуліганства. ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння в громадському місці салоні маршрутного транспортного засобу з пасажирами та водієм, з якими він був раніше незнайомий, безпричинно порушував громадський порядок із застосуванням ненормативної лексики, на зауваження водія та пасажирів про припинення такої поведінки не реагував, натомість надав їм протилежного значення, вперто продовжуючи свої протиправні дії тривалий час, навіть після того як водій зупинився, щоб його висадити. ОСОБА_8 поводив себе очевидно нахабно, зокрема, коли автобус прибув на кінцеву зупинку обвинувачений намагався забрати гроші в ОСОБА_10 та напав на нього, нанісши йому банкою «Revo» ушкодження по обличчю, за футболку витягнувши з автомобіля, не припиняючи хуліганську поведінку.
При цьому конфлікт був спровокований саме ОСОБА_8 , як зухвалий виклик соціальному оточенню, а реакція ОСОБА_10 на провокуючі дії, яка хоча й мала неправомірний характер, стала продовженням ескалації хуліганства з боку ОСОБА_8 .
Обвинувачений же після отриманого удару за порадами людей, які були на місці події, погодився й пішов на територію закладу охорони здоров`я, проте одразу після цього, коли водій і присутні особи вважали конфлікт уже вичерпаним, почав бігти до автобусної зупинки, кинув пакетом кефіра у салон автомобіля й забризкав присутніх у ньому пасажирів і водія, тим самим далі продовжив порушення громадського порядку. Затим ОСОБА_8 із застосуванням ножа бив і пошкоджував різні деталі транспортного засобу із пасажирами всередині, які вказаного злякались та не були учаниками конфлікту, й таким чином порушення прав людей вимушених свідків цієї зухвалої поведінки обвинуваченого, та пошкодження автобуса вчинено безпричинно, не є нормальним у цивілізованому суспільстві та є посяганням на його нормальне функціонування. Також ОСОБА_8 тим самим знаряддям кримінального правопорушення заподіяно ОСОБА_10 легкі тілесні ушкодження та легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Як наслідок, дії обвинуваченого, що полягали в зневажливому ставленні до громадського порядку, нехтуванні існуючими в суспільстві загальноприйнятими правилами поведінки, співжиття й моральності, стали причиною тимчасового припинення нормальної діяльності громадського транспорту, заподіяли шкоду здоров`ю ОСОБА_10 та чужому майну як випадковому об`єкту.
Отже, обстановка й обставини події, динаміка їх розвитку й об`єктивні ознаки нахабної поведінки ОСОБА_8 свідчать про особливу зухвалість і мотив явної неповаги до суспільства (очевидний як для самого обвинуваченого, так і для інших осіб) в діях ОСОБА_8 при грубому порушенні громадського порядку, а тому вони містять об`єктиві та суб`єктивні ознаки хуліганства й підлягають кваліфікації за ч.1 ст.296 КК України.
Що стосується доводів скарги з приводу помилковості висновків місцевого суду про непідтвердження кваліфікуючої ознаки хуліганства, визначеної в ч.4 ст.296 КК України, то колегія суддів уважає їх необґрунтованими.
Відповідно до ст.337 КПК судовий розгляд проводиться лише щодо особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, щодо якої здійснюється кримінальне провадження.
Указане має місце тоді, коли діяння особи, яке згідно з обвинувальним актом ставиться їй у провину, підлягає кваліфікації за менш тяжкий злочин, ніж це зазначено в обвинувальному акті. Якщо ж вчинення конкретного діяння органом досудового розслідування особі у провину не ставилося, то суд відповідно не може вийти за межі висунутого обвинувачення та додатково встановити обставини кримінального провадження, які не були зазначені в обвинувальному акті.
Частиною 4 ст.296 КК України передбачені особливо кваліфікуючі ознаки кримінально-караного хуліганства, а саме вчинення його із застосуванням вогнепальної або холодної зброї чи іншого предмета, спеціально пристосованого або заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.
У п.11 постанови від 22 грудня 2006 року № 10 «Про судову практику у справах про хуліганство» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що спеціально пристосованими для нанесення тілесних ушкоджень слід визнавати предмети, які пристосовані винною особою для цієї мети наперед або під час учинення хуліганських дій, а заздалегідь заготовленими - предмети, які хоч і не зазнали якоїсь попередньої обробки, але ще до початку хуліганства були приготовлені винним для зазначеної мети.
ОСОБА_8 органом досудового розслідування обвинувачується у вчиненні ним грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю (хуліганства), із застосуванням предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень розкладного ножа.
При цьому підставою для кваліфікації дій обвинуваченого за ч.4 ст.296 КК України стало саме застосування предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень. Згадану кваліфікуючу ознаку органом досудового розслідування зазначено як при викладі фактичних обставин кримінального правопорушення, так і юридичного формулювання обвинувачення.
Таке обвинувачення підтримував прокурор у суді першої інстанції.
Разом з цим місцевий суд по справі правильно встановив, що ОСОБА_8 мав намір стаціонарно лікуватися в медичному закладі (куди і їхав за допомогою маршрутного транспортного засобу), у зв`язку з чим взяв із собою з іншими речами невеликий комбінований ніж з функцією ложки для його використання при вживанні їжі.
Докази, які би свідчили про зворотне та вказували на те, що обвинувачений заздалегідь заготовив цей предмет побутового призначення для нанесення тілесних ушкоджень, як це зазначено в обвинувальному акті, в матеріалах провадження відсутні та відповідно не наведені й прокурором в апеляційній скарзі.
Колегія суддів звертає увагу, що одного факту знаходження предмета при обвинуваченому до початку хуліганства, в процесі якого він застосовував його для нанесення тілесних ушкоджень, для кваліфікації дій за ч.4 ст.296 КК України недостатньо. Необхідною умовою такої кваліфікації є доведеність наявності у ОСОБА_8 мети підготовки такого предмета для нанесення тілесних ушкоджень, того, що обвинувачений умисно з метою використати предмет для заподіяння шкоди здоров`ю взяв його для вчинення хуліганських дій.
Тому за недоведеності прокурором цього суб`єктивного моменту слід визнати безпідставною інкриміновану стороною обвинувачення кваліфікуючу ознаку, передбачену ч.4 ст.296 КК України.
Більше того, в поданій апеляційній скарзі представник обвинувачення порушує питання наявності в діях ОСОБА_8 іншої кваліфікуючої ознаки ч.4 ст.296 КК України, як вчинення хуліганських дій із застосуванням предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень, проте вона обвинуваченому не інкримінувалась. Дана ознака у змісті кримінального закону передбачена як альтернативна тій, що вказана в обвинуваченні, є самостійною та відповідно до ст.91 КПК України підлягає окремому доказуванню в суді, а суд з огляду на адресовані йому за ст.337 КПК України застереження не наділений процесуальними повноваженнями виходити за межі пред`явленого обвинувачення, встановлювати інші обставини, що не були предметом дослідження під час досудового розгляду.
У той же час, колегія суддів не погоджується з позицією суду першої інстанції, який не врахував обставину, що обтяжує покарання ОСОБА_8 вчинення ним кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, як таку, що не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні, пославшись на те, що сам обвинувачений заперечив перебування в стані сп`яніння, а інших доказів суду надано не було.
Так, Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що чинне кримінальне процесуальне законодавство не позбавляє суд права встановити факт перебування осіб у стані алкогольного сп`яніння в момент вчинення кримінального правопорушення шляхом дослідження всієї сукупності доказів, а не виключно результатами відповідного огляду, та не визначає, що такий факт має бути доведеним якимось певним видом доказів (постанови Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі №372/2291/16-к, 22 травня 2018 року у справі №459/3331/16-к, 16 квітня 2019 року у справі №739/1367/17, 10 листопада 2020 року у справі №442/66/16-к).
Доказами, які у своїй сукупності та взаємозв`язку доводять перебування ОСОБА_8 в стані алкогольного сп`яніння в момент вчинення кримінального правопорушення та спростовують його доводи в даній частині, є показання потерпілого ОСОБА_10 про те, що обвинувачений у салоні автобуса вживав алкогольний напій «Revo». Банка з-під цього напою була виявлена й вилучена біля маршрутного транспортного засобу в ході огляду місця події, що встановлено в протоколі названої слідчої дії від 28 серпня 2018 року. Свідок же ОСОБА_12 медичний працівник, неодноразово послідовно підтвердила те, що ОСОБА_8 під час учинення хуліганських дій перебував у стані алкогольного сп`яніння.
Тому апеляційний суд уважає підтвердженою інкриміновану органом досудового розслідування в обвинувальному акті обставину, яка обтяжує покарання обвинуваченого вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
На підставі викладеного вище колегія суддів уважає, що місцевим судом допущено невідповідність висновків, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, закон України про кримінальну відповідальність застосовано неправильно, що, в тому числі, призвело і до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, через це оскаржуваний вирок у частині засудження ОСОБА_8 належить скасувати та ухвалити новий вирок.
За змістом ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
При призначенні покарання колегія суддів ураховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, його підвищену суспільну небезпеку, виходячи з характеру та обставин учинення, наслідків, що настали у вигляді травмування потерпілого ОСОБА_10 та заподіяння майнової шкоди іншому потерпілому ОСОБА_11 , особу обвинуваченого, який у силу ст.89 КК України не судимий (т.2 а.п.2-3), перебуває на обліку в лікаря-нарколога (т.2 а.п.5-6), на обліку в лікаря-психіатра не знаходиться (т.2 а.п.4, 7), за місцем проживання характеризується посередньо (т.2 а.п.9), має хронічне захворювання (т.1 а.п.18-30), думку потерпілих, які не наполягають на призначенні ОСОБА_8 суворого покарання й претензій до останнього не мають, наявність обставини, що пом`якшує покарання добровільне відшкодування завданого збитку, та обставини, яка його обтяжує - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
Ураховуючи такі дані та обставини в їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_8 слід призначити покарання у виді обмеження волі в межах санкції ч.1 ст.296 КК України.
Разом з цим згідно з ч.5 ст.74 КК України особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених ст.49 КК України.
Кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.296 КК України, відповідно до ч.3 ст.12 КК України в редакції Закону на час його вчинення є злочином невеликої тяжкості, за чинною ч.4 ст.12 КК України віднесене до категорії кримінального проступку.
Санкцією ч.1 ст.296 КК України передбачено покарання у виді обмеження волі.
Відповідно до положень п.2 ч.1 ст. 49 КК України в редакції Закону на час вчинення кримінального правопорушення особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження волі, й до дня набрання вироком законної сили минуло 3 роки. Чинні положення п.2 ч.1 ст. 49 КК України також регламентують, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, й до дня набрання вироком законної сили сплинули 3 роки.
Натомість твердження сторони обвинувачення про ухилення ОСОБА_8 від органу досудового розслідування не знайшли свого підтвердження.
Так, перебіг строків давності зупиняється, якщо особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. Факт умисного вчинення особою будь-яких дій, спрямованих на ухилення від слідства або суду, є обставиною, яка виключає благополучне закінчення строків давності і зупиняє диференційовані строки, визначені в ч.1 ст.49 КК України. У цьому випадку закон передбачає загальний строк давності притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які ухиляються від слідства чи суду: 15 років з часу вчинення злочину, 5 років - з часу вчинення кримінального проступку (висновок щодо застосування приписів ст.49 КК України, сформований у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 05 квітня 2021 року у справі №328/1109/19 (провадження №51 - 5464 кмо 20)).
Отже, закон, який регулює питання звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, пов`язує зупинення строків давності не з постановами про зупинення слідства та оголошення розшуку підозрюваного, а лише з умисними діями особи, спрямованими на ухилення від слідства.
Відповідно до практики касаційного суду під ухиленням від слідства або суду з погляду застосування ст.49 КК України слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника (нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду, недотримання умов запобіжного заходу, зміна документів, які посвідчують особу, зміна зовнішності, перехід на нелегальне становище, перебування в тайнику, імітація своєї смерті тощо). Особою, яка ухиляється від слідства або суду, визнається відома цим органам особа (що підтверджується матеріалами кримінальної справи) як така, що вчинила певний злочин і здійснила дії з метою переховування місця свого перебування від слідства або суду. Давність персоніфікована, у зв`язку з чим про ухилення особи від слідства можна говорити лише тоді, коли слідство проводиться щодо конкретної особи. Зупинення перебігу строку давності можливе тільки щодо певної особи, обізнаної про те, що стосовно неї проводиться слідство. Із законодавчого положення про відновлення перебігу строку давності з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання випливає, що особу винного встановлено і здійснюються заходи, спрямовані на встановлення її місцезнаходження.
При з`ясуванні, які дії особи мають визнаватись юридично значущим (а не просто фактичним) ухиленням від слідства або суду, треба враховувати, крім усього іншого, кримінально-процесуальний статус особи, що вчинила кримінальне правопорушення. Це має бути особа, яка в установленому порядку визнана підозрюваним або обвинуваченим та зобов`язана з`являтись до правозастосовних органів за викликом, перебувати в межах їх досяжності. Зазначена особа усвідомлює, що в неї вже виник юридичний обов`язок постати перед слідством або судом, однак вона ухиляється від виконання такого обов`язку.
За ч.1 ст.281 КПК України, якщо під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного невідоме або особа перебуває за межами України та не з`являється без поважних причин на виклик слідчого, прокурора за умови його належного повідомлення про такий виклик, то слідчий, прокурор оголошує його розшук.
Причому підстава для оголошення розшуку під час досудового розслідування «місцезнаходження підозрюваного невідоме» може мати місце як у випадку, якщо підозрюваний ухиляється від слідства, так і з інших причин коли не встановлено його місцезнаходження.
Саме тому зупинення досудового розслідування у зв`язку з розшуком підозрюваного саме по собі ще не може свідчити про ухилення останнього від слідства.
Для застосування положень ч.2 ст. 49 КК України у такому випадку обов`язково має бути підтверджено факт ухилення підозрюваного від слідства.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, 08 листопада 2018 року слідчим складено повідомлення про підозру ОСОБА_8 , однак надати і пред`явити його обвинуваченому не було можливим у зв`язку з невстановленням місцезнаходження останнього (а.п. витребуваних матеріалів 138-141, 150-152).
На підставі прийнятих постанов 09 листопада 2018 року слідчим оголошено розшук ОСОБА_8 та зупинено досудове розслідування, яке потім відновлене 19 лютого 2019 року (а.п. витребуваних матеріалів 147-149, 195-196).
Повідомлення про підозру обвинуваченому було вручено 20 лютого 2019 року (а.п. витребуваних матеріалів 141).
Проте, указаний проміжок часу з 09 листопада 2018 року до 19 лютого 2019 року не є свідченням ухилення обвинуваченого від слідства, оскільки в зазначений період ОСОБА_8 не був обізнаний про висунуту йому підозру, його процесуальний статус і виниклі внаслідок цього обов`язки.
Матеріали ж кримінального провадження не містять даних на підтвердження факту умисного вчинення обвинуваченим будь-яких дій, спрямованих на ухилення від органу досудового розслідування. Сам ОСОБА_8 пояснив, що в названий проміжок часу лікувався в закладі охорони здоров`я, що, при цьому, не спростовано прокурором під час судового розгляду.
Водночас, кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.296 КК України, обвинувачений учинив 28 серпня 2018 року, тобто з дня його вчинення до дня набрання вироком суду законної сили минуло 3 роки, а отже, строк давності закінчився.
За таких обставин, ОСОБА_8 підлягає звільненню від покарання на підставах, передбачених п.2 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України.
Отже, апеляційну скаргу слід задовольнити частково.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Київського районного суду м. Полтава від 20 січня 2020 року в частині засудження ОСОБА_8 за ч.2 ст.125 КК України скасувати.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України, та призначити йому покарання за цим законом - 2 роки обмеження волі.
На підставі п.2 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнити ОСОБА_8 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
В іншій частині вирок місцевого суду залишити без зміни.
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.

С у д д і:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4