КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Провадження 11-кп/824/3360/2022 Єдиний унікальний номер 758/2529/21 Категорія: ст. 422-1 КПК України Головуючий у суді 1 інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2022 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3
ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференцзв`язку з Державною установою «Київський слідчий ізолятор» з обвинуваченим ОСОБА_6 , з використанням комунікаційної платформи «EasyCon» з прокурором ОСОБА_7 , апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого за ч. 3 ст. 152, ч. 1 ст. 185 КК України
ОСОБА_6
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 25 серпня 2022 року
за участю сторін апеляційного провадження:
прокурора ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_6
В С Т А Н О В И Л А :
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 25 серпня 2022 року продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 23 жовтня 2022 року включно.На підставі ч. 4 ст. 183 КПК України розмір застави не визначався.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, постановити нову ухвалу, якою застосувати ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , або ж інший запобіжний захід, не пов`язаний із ув`язненням останнього.
З посиланням на положення ст. ст. 331, 370, 177, 178, 183, 197 КПК України, ст. 29 Конституції України, рішення Європейського суду з прав людини, захисник обґрунтовує вимоги апеляційної скарги тим, що оскаржувана ухвала суперечить положенням кримінального процесуального законодавства та є невмотивованою, необґрунтованою.
Захисник вказує на те, що всі процесуальні документи, які стосуються продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 , а саме винесені ухвали, аналогічні за текстом та змістом, змінюються лише дати, що дає підстави вважати про формальне ставлення суду першої інстанції до даного процесуального питання.
На переконання апелянта, в оскаржуваній ухвалі не встановлено та не зазначено вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність у нього родини й утриманців; наявність в обвинуваченого постійного місця роботи або навчання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей, дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше, наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення, розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини, ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема, ризик летальності, що його створює обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.
Акцентується увага в апеляційній скарзі захисником на тому, що судом першої інстанції не враховано, що обвинувачений вже значний час перебуває під вартою, потерпіла вже надала показання суду та на сьогоднішній день знаходиться за кордоном, що визнається сторонами кримінального провадження; що прокурором в процесі повинно бути надано такі докази неможливості зміни запобіжного заходу на більш м`який, які б не могли б бути піддані жодному сумніву, проте прокурором за весь час судового розгляду такі докази не подавалися. Більш того, як зазначає захисник, прокурором не подавалося письмове клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 та його обґрунтування.
Посилаючись на висновки експертиз № 042/1-968- 2020, № 092-14-2020, апелянт вказує на те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що з даних висновків судово-медичних експертів вбачається відсутність факту зґвалтування (взагалі статевого акту), а з огляду на це - і відсутність події злочину, який інкримінується ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 152 КК України.
Крім того, на думку захисника, судом при продовженні запобіжного заходу не враховано міцність соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, у тому числі наявність у нього родини й утриманців; наявність у постійного місця роботи або навчання; репутація обвинуваченого; його майновий стан,при тому, що у матеріалах справи наявні: оригінал характеристики на ОСОБА_6 з місця роботи ТОВ «Фігаро-Кейтерінг», копія довідки управління праці та соціального захисту населення Солом`янської РДА № від 13 вересня 2016 року про взяття його на облік як внутрішньо переміщеної особи, акт про проживання від 6 листопада 2020 року, якою підтверджується, що ОСОБА_6 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з липня 2015 року, заява гр. ОСОБА_9 - власника квартири АДРЕСА_2 , де вона надала коротку характеристику ОСОБА_6 та просить замінити останньому запобіжний захід на домашній арешт, не заперечуючи щодо застосування даного запобіжного заходу по місцю свого проживання, заяву цивільної дружини ОСОБА_6 ОСОБА_10 , яка надала характеризуючі дані на свого чоловіка та просить замінити запобіжний захід на домашній арешт за адресою: АДРЕСА_1 .
Окрім того, захисником акцентується увага і на тому, що при розгляді питання про продовження тримання під вартою ОСОБА_6 в судовому засіданні суд взагалі відмовився розглядати заяву про взяття обвинуваченого на поруки, яка подана керівником громадських організацій «Вікінг імені Володимира Великого» та «Вікінг імені Олександра Музичко», поданих ОСОБА_11 , і судом відмовлено у заслуховуванні даної особи в судовому засіданні.
На переконання захисника, факт того, що в даному випадку зазначення судом першої інстанції лише того, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу та свідка з метою зміни ними показань на користь обвинуваченого, перешкоджати судовому провадженню іншим чином, вчиняти інші кримінальні правопорушення, не є безумовною підставою для ігнорування судом граничних строків тримання під вартою, передбачених ст. 197 КПК України, тобто, більше дванадцяти місяців, а ОСОБА_6 перебуває під вартою протягом майже двох років.
Захисник стверджує про те, що прокурором не надавалися будь-які документи, які б підтверджували, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.
Також апелянт зазначає, що додатковою підставою для скасування оскаржуваної ухвали є те, що у резолютивній частині ухвали суд зазначив, що на підставі ч. 4 ст. 183 КПК України розмір застави не визначається, але, при цьому, у мотивувальній частині даного судового рішення відсутні будь-які мотиви прийняття такого рішення судом.
Вказується захисником і на те, що обвинувачений ОСОБА_6 має постійне місце проживання у місті Києві, за адресою: АДРЕСА_1 , до затримання мав постійне місце проживання, позитивні характеристики.
Окрім того, захисник посилається на те, що ОСОБА_6 на початку збройної агресії російської федерації одразу ж подав клопотання до суду про зміну йому запобіжного заходу для того, щоб взяти участь у захисті України, але дане клопотання проігнороване судом, та взагалі, фактично, всі клопотання, які подає та заявляє ОСОБА_6 , протиправно ігноруються.

Заслухавши доповідь судді, позицію:
- захисника ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу, вказавши на те, що оскаржувана ухвала необґрунтована, фактично судом не дотримано положень ст. 178 КПК України, що суд повинен оцінити всі обставини в сукупності, але такі обставини не відображені в оскаржуваній ухвалі; що в долучених ним ухвалах суду змінюються лише дати, що відсутнє письмове клопотання прокурора про продовження тримання під вартою, хоча таке клопотання повинно бути; що слід врахувати всі обставини, які зазначені в апеляційній скарзі, що протягом тривалого часу (протягом чотирьох місяців) в суді триває стадія судових дебатів, однак, кожного разу змінюються прокурори, які не готові до судового засідання, внаслідок чого засідання відкладаються;
- обвинуваченого ОСОБА_6 , який, підтримуючи доводи захисника, зазначив про те, що ухвалу суду є незаконною та необґрунтованою, а сторона обвинувачення не може довести його вину, у зв`язку з чим його утримують під вартою;
- прокурора ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив ухвалу суду залишити без змін, зазначивши про те, що вина обвинуваченого у вчиненні обвинуваченим насильницьких дій відносно потерпілої підтверджується зібраними доказами, що ризики, передбачені кримінальним процесуальним законом, продовжують існувати, а застосування більш м`якого запобіжного заходу неможливе, оскільки обвинувачений вчинятиме нові кримінальні правопорушення, так як він раніше неодноразово судимий за вчинення кримінальних правопорушень різної категорії, засуджувався до реального позбавлення волі, і в загальній сукупності відбував більше 35 років, і після звільнення з місць позбавлення волі на шлях виправлення не ставав, продовжував вести злочинний спосіб життя, а тому, у разі задоволення апеляційної скарги та звільнення обвинуваченого з-під варти, він продовжить вчиняти кримінальні правопорушення; обвинувачений є уродженцем Луганської області, може виїхати на непідконтрольну Україні територію, а тому може переховуватись від суду; також останній не може бути призваний до ЗСУ, оскільки він виключений з військового обліку як особа, яка відбувала покарання у виді позбавлення волі згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 921, і з урахуванням вказаної постанови обвинувачений не може бути зарахований до особового складу ЗСУ за власним бажанням, а тому посилання захисника в апеляційній скарзі про бажання обвинуваченого служити у складі ЗСУ є недоречним; окрім того, в обвинуваченого відсутні стабільні зв`язки, сім`я та діти на утриманні, зареєстрованого місця проживання обвинувачений немає, реєстрації місця проживання у м. Києві також немає, а тому вказані обставини, з урахуванням того, що справа перебуває на стадії закінчення судового розгляду стадія судових дебатів, свідчать про відсутність підстав для зміни запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 ;
- дослідивши наявні матеріали справи, витребувані апеляційним судом в порядку ч. 2 ст. 422-1 КПК України;
- перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Перевіркою наявних матеріалів встановлено, що у провадженні Подільського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 3 ст. 152 КК України.

Зі змісту оскаржуваної ухвали встановлено, що ухвалою суду від 25 серпня 2022 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 до 23 жовтня 2022 року включно. На підставі ч. 4 ст. 183 КПК України розмір застави не визначався.
Суд першої інстанції, посилаючись на вимоги ст. ст. 331, 177 КПК України, обґрунтував прийняте рішення тим, що запобіжний захід, обраний ОСОБА_6 , у вигляді тримання під вартою слід залишити без змін, оскільки на даний час є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ним інкримінованих йому кримінальних правопорушень та ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу з метою зміни нею показань на користь обвинуваченого, перешкоджати судовому провадженню іншим чином, вчиняти інші кримінальні правопорушення.
Місцевий суд не встановив підстав для застосування інших, більш м`яких, запобіжних заходів ОСОБА_6 , дійшовши висновку, що утримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою буде сприяти забезпеченню виконання процесуальних рішень у кримінальному провадженні у розумні строки.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується й колегія суддів.

Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст. ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Зі змісту оскаржуваної ухвали встановлено, що судом питання доцільності продовження обвинуваченому строку тримання під вартою вирішено у порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, оскільки строк тримання під вартою закінчувався 28 серпня 2022 року, а завершити розгляд кримінального провадження неможливо.

Так, за змістом ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Згідно з абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК Українина суд покладено обов`язок повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано вирішував питання доцільності продовження обвинуваченому строку тримання під вартою під час судового розгляду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК Українитримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.
Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.
Положеннями ч. 1 ст. 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам особи:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Згідно зі ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.
Наведені вище положення КПК України свідчать про те, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст. 177 КПК України, при тому, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Як встановлено зі змісту оскаржуваної ухвали та під час апеляційного розгляду, питання продовження строку тримання обвинуваченого під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження. Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного перегляду судового рішення даної категорії справ, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку доводам захисника в частині того, що судом не враховані висновки судово-медичних експертів, з яких, на думку захисника, вбачається відсутність факту зґвалтування. Не вправі давати таку оцінку доказам на даній стадії судового розгляду і суд першої інстанції, оскільки оцінка доказам може бути надана в нарадчій кімнаті під час прийняття рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті, а тому посилання захисника в апеляційній скарзі про відсутність в діях ОСОБА_6 події інкримінованих йому кримінальних правопорушень на стадії прийняття оскаржуваного судового рішення, є непереконливими.

За таких обставин, вирішуючи питання доцільності продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд врахував обставини інкримінованих ОСОБА_6 кримінальних правопорушень та виходив з наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

З наявних матеріалів встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років, та у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, за який передбачено покарання у виді штрафу від однієї тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від вісімдесяти до двохсот сорока годин, або виправні роботи на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до п`яти років.
Серйозність покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі доведення його винуватості у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, саме по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. Окрім того, серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, а наявність судимостей, про які зазначив прокурор та які не були спростовані стороною захисту, можуть стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Таким чином, з огляду на тяжкість покарання, яке може бути призначене ОСОБА_6 у разі доведення його винуватості у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, останній з метою уникнення відповідальності, з огляду на невідворотність покарання, що загрожує йому у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, має можливість переховуватися від суду, що є ризиком у контексті кримінального провадження, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції та прокурор під час апеляційного розгляду.
Окремо про реальність такого ризику свідчать й відомості щодо особи обвинуваченого, який є уродженцем та мешканцем Луганської області, яка на даний час є тимчасово окупованою, місця реєстрації у м. Києві немає, а тому, з метою уникнення покарання, яке йому може бути призначене у разі доведеності винуватості у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, може виїхати на непідконтрольну Україні територію, про що й зазначив прокурор під час апеляційного розгляду.

Окрім того, на переконання колегії суддів, про наявність ризику вчинення обвинуваченим інших кримінальних правопорушень свідчать дані, які вказані прокурором та не спростовані стороною захисту, про те, що обвинувачений раніше неодноразово засуджувався до реального позбавлення волі, після звільнення з місць позбавлення волі на шлях виправлення не став, на даний час обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, а відтак реальний ризик вчинення інших кримінальних правопорушень.

Що стосується наявності ризику впливу на потерпілу, то колегія суддів враховує, що на даний час, з урахуванням того, що потерпіла вже допитана, вказаний ризик дещо зменшився, проте, з огляду на те, що судовий розгляд кримінального провадження не закінчений, продовжує існувати.

Колегія суддів також враховує, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення із застосуванням насильства, про що вказав прокурор, а тому відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

При цьому, колегія суддів вважає, що наявність місця проживання обвинуваченого, міцних соціальних зв`язків, наявність заяви власника житла та цивільної дружини обвинуваченого про зміну запобіжного заходу обвинуваченому, на які посилається захисник, не свідчать про наявність гарантій явки обвинуваченого до суду та на даному етапі судового розгляду не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність реальних ризиків на даний час, а наведені обставини самі по собі не можуть мінімізувати встановлені ризики та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Що стосується доводів апеляційної скарги про нерозгляд судом заяви, яка подана керівником громадських організацій «Вікінг імені Володимира Великого» та «Вікінг імені Олександра Музичко» ОСОБА_11 , про взяття обвинуваченого на поруки і відмову у заслуховуванні даної особи в судовому засіданні, то наявні матеріали не містять будь-якої інформації на підтвердження зазначених обставин, як і не надано таких даних захисником.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що обвинувачений ОСОБА_6 на початку збройної агресії російської федерації одразу ж подав клопотання до суду про зміну йому запобіжного заходу для того, щоб взяти участь у захисті України, але дане клопотання проігнороване судом, є безпідставним, оскільки КПК України передбачає інший порядок вирішення такого клопотання, а, окрім того, стороною захисту не спростовані наведені прокурором обставини про виключення ОСОБА_6 з військового обліку, як особи, яка засуджувалась до позбавлення волі, та неможливість його зарахування до особового складу Збройних Сил України.

На переконання колегії суддів, під час вирішення питання доцільності продовження тримання під вартою обвинуваченого суд першої інстанції, не вирішуючи наперед питання доведеності чи недоведеності винуватості обвинуваченого в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, не беручи до уваги виключно саму по собі тяжкість покарання, яке може загрожувати обвинуваченому у разі визнання його винним, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, який на даний час обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності та відбував покарання реально, що судовий розгляд на даний час не закінчений, дійшов обґрунтованого висновку, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що обвинувачений вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати, зокрема, судовому розгляду. Окрім того, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що за встановлених обставин наявні ризики ухилення обвинуваченого від суду та вчинення нового кримінального правопорушення, впливу на потерпілу з метою зміни показань на користь обвинуваченого, невиконання процесуальних рішень суду, є реальними, а тому на даний час застосування більш м`яких запобіжних заходів до ОСОБА_6 є недоцільним.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що оскільки остаточне рішення у кримінальному провадженні ще не прийнято, встановлені ризики продовжують існувати, хоча на даній час і дещо зменшилися, а тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає, у зв`язку з чим апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , - залишити без задоволення, ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 25 серпня 2022 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , до 23 жовтня 2022 року включно, - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________________ __________________ _________________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4