КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участі секретаря ОСОБА_4
захисника ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 31 грудня 2021 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 31.12.2021 задоволено частково клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 , та накладено арешт на майно, а саме: транспортний засіб автомобіль марки INFINITI EX25 д.н.з. НОМЕР_1 , vin ТЗ: НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_6 , із забороною відчуження та розпорядження.
Відмовлено у задоволенні решти вимог клопотання.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, захисник ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просила поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді, та відмовити у задоволенні клопотання прокурора.
Обґрунтовуючи причини пропуску строку на апеляційне оскарження, апелянт вказувала на те, що копію оскаржуваної ухвали нею отримано 21.02.2022, у цей день матеріали судового провадження їй не надали, а тому вона мала можливість з ними ознайомилася лише 23.05.2022.
Враховуючи те, що останній день строку апеляційного оскарження припав
_____________________________________________________________________ Справа 757/68609/21-к Слідчий суддя ОСОБА_8

Апеляційне провадження № 11-сс/824/2241/2022 Суддя-доповідач ОСОБА_1

на 28.02.2022, однак Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 запроваджений воєнний стан на території України з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який у подальшому було продовжено, апелянт вважала, що нею пропущено строк на апеляційне оскарження з поважних причин.

В апеляційній скарзі захисник зазначала, що органом досудового розслідування помилково вказано відомості щодо права власності на спірний автомобіль.
ОСОБА_6 є добросовісним набувачем і законним власником автомобіля марки Infiniti ЕХ25, д.н.з. НОМЕР_1 , vin ТЗ: НОМЕР_3 .
Даний автомобіль придбаний ОСОБА_6 у власність не у ТОВ «ГЕЛІОС ІНВЕСТ ГРУПП», не у ОСОБА_9 , а у ТОВ «ОЛХ АВТО» 08.04.2021 за договором комісії, а тому інформація, яка містить в оскаржуваній ухвалі, не відповідає дійсності.
Апелянт звертала увагу на те, що власнику арештованого автомобіля не вручено повідомлення про підозру та він не має жодного відношення до даного кримінального провадження. ОСОБА_6 користувався раніше зазначеним автомобілем, сплатив за нього грошові кошти, а перед тим, як його вилучили, ремонтував його, тобто є його повноцінним власником.
Також, апелянт вказувала на те, що 07.11.2020 задля купівлі автомобіля ОСОБА_6 продав свій попередній автомобіль марки Ніссан Прімера та оформив кредит для виплати всієї вартості спірного автомобіля.
На переконання захисника, оскаржувана ухвала порушує право власності ОСОБА_6 на автомобіль, а також не містить жодних доказів щодо відмивання коштів з боку ОСОБА_6 , ОСОБА_10 та третіх осіб, а саме ТОВ «ОЛХ АВТО».
Крім того, у доданих до клопотання прокурора матеріалах відсутні докази щодо незаконності договору купівлі-продажу автомобіля від 08.04.2021.
Прокурор у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, клопотань по відкладення судового засідання не подавав, та про причини неявки суд не повідомив.
З урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України, заслухавши думку захисника ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 , та яка не заперечувала проти розгляду клопотання у відсутності прокурора, колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності прокурора.
Заслухавши доповідь судді, захисника ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 , яка підтримала подану апеляційну скаргу та просила її задовольнити, дослідивши доводи апеляційної скарги та матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження підлягає поновленню, та апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до вимог пункту 3 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.
Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 113 КПК України, будь-яка процесуальна дія під час кримінального провадження має бути виконана без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.
Строк апеляційного оскарження може бути поновлений, якщо причини його пропуску є поважними.
До поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження належать об`єктивні обставини, що перешкодили поданню апеляційної скарги у визначені законом строки.
Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання слідчого про арешт майна розглянуто у відсутності власників майна, та дані по вручення їм копії оскаржуваної ухвали у матеріалах провадження відсутні.
Як зазначено в апеляційній скарзі, копію оскаржуваної ухвали захиснику вручено 21.02.2022, а відтак останнім днем строку апеляційного оскарження ухвали є 28.02.2022 (понеділок).
Апеляційну скаргу подано захисником 25.05.2022, тобто з порушенням строку апеляційного оскарження, передбаченого абзацом 2 ч. 3 ст. 395 КПК України.
Разом з тим, колегія суддів враховує, що Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», запроваджено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Указом Президента України № 341/2022 від 17.05.2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указами від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, та від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX), продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.
З урахуванням наведених обставин, на переконання колегії суддів, доводи апелянта про неможливість вчасного звернення із апеляційною скаргою 28.02.2022 у зв`язку із введенням воєнного стану є обгрунтованими, а тому строк апеляційного оскарження ухвали слідчого судді підлягає поновленню.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000360 від 28.02.2020 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 366, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 209 КК України.

24.12.2021 у межах кримінального провадження № 0000360 від 28.02.2020 вручено повідомлення про підозру ОСОБА_10 , у підробленні офіційних документів шляхом внесення до них завідомо неправдивих відомостей, що спричинило тяжкі наслідки інтересам держави, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 2 ст. 366 КК України; у заволодінні чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем в особливо великих розмірах організованою групою, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 5 ст. 191 КК України;та у зміні форми (перетворенні) майна та вчиненні дій, спрямованих на приховування, маскування, походження такого майна та володіння ним, вчиненому особою, яка знала, що таке майно одержано злочинним шляхом, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 1 ст. 209 КК України.
Як зазначено у клопотанні прокурора, в ході досудового розслідування було встановлено що, ОСОБА_10 , після вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень придбав майно, а саме транспортний засіб автомобіль марки INFINITIЕХ25 д.н.з. НОМЕР_1 , vinТЗ: НОМЕР_2 , який було оформлено на його знайомого ОСОБА_6 . Попередньо зазначений транспортний засіб був у власності ТОВ «ГЕЛІОС ІНВЕСТ ГРУПП».
На підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 13.12.2021, проведено обшук 24.12.2021 автомобіля INFINITI EX25 д.н.з. НОМЕР_1 , vin ТЗ: НОМЕР_2 , який у подальшому було вилучено.
Постановою слідчого СГ ГСУ НПУ ОСОБА_11 від 24.12.2021 автомобіль INFINITI EX25 д.н.з. НОМЕР_1 , vin ТЗ: НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000360.
30.12.2021 прокурор першого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва із клопотанням, в якому просив накласти арештна майно, а саме: транспортний засіб автомобіль марки INFINITI EX25 д.н.з. НОМЕР_1 , vin ТЗ: НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_6 , із забороною відчуження, використання та розпорядження ним.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 31.12.2021 задоволено частково клопотання прокурора, та накладено арешт на майно, а саме: транспортний засіб автомобіль марки INFINITI EX25 д.н.з. НОМЕР_1 , vin ТЗ: НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_6 , із забороною відчуження та розпорядження.
Відмовлено у задоволенні решти вимог клопотання.
З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
У своїх висновках Європейський Суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах, «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
З матеріалів судового провадження вбачається, що органом досудового розслідування під час складання вищевказаного клопотання та слідчим суддею під час його розгляду не в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
За правилами ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.
Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

З матеріалів судового провадження вбачається, що прокурором під час складання вищевказаного клопотання та слідчим суддею під час його розгляду не в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод, та у порушення вимог п. 1 ч. 2 ст. 173 КПК України, слідчим суддею належним чином не перевірено правову підставу для арешту такого майна.

Так, постановляючи ухвалу про арешт майна, слідчий суддя виходив з необхідності можливої конфіскації транспортного засобу марки INFINITI EX25 д.н.з. НОМЕР_1 , vin ТЗ: НОМЕР_2 як виду покарання, з урахуванням того, що санкцією ч. 5 ст. 191 та ч. 1 ст. 209 КК України передбачено покарання з конфіскацією майна.
Разом з тим, як убачається із матеріалів судового провадження, транспортний засіб марки INFINITI EX25 д.н.з. НОМЕР_1 , vin ТЗ: НОМЕР_2 зареєстрований за ОСОБА_6 08.04.2021 на підставі договору купівлі-продажу № 7820/21/003135 від 08.04.2021 /том 1 а.с. 150/.
Згідно даних долученої апелянтом копії договору купівлі-продажу транспортного засобу № 7820/21/003135 від 08.04.2021, автомобіль марки INFINITI EX25 д.н.з. НОМЕР_1 , vin ТЗ: НОМЕР_2 придбано ОСОБА_6 у ТОВ "ОЛХ АВТО" /том 2 а.с. 1/.
Даних щодо причетності ОСОБА_6 до вчинення кримінальних правопорушень, за якими здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 00000360, або належних та допустимих доказів тієї обставини, що зареєстрований за ОСОБА_6 автомобіль марки INFINITI EX25 д.н.з. НОМЕР_1 перебуває у фактичному володінні чи користуванні підозрюваного ОСОБА_10 або інших підозрюваних у кримінальному провадженні осіб, у матеріалах справи відсутні.
Посилання прокурора у клопотанні на те, що до придбання ОСОБА_6 у власність автомобіля марки INFINITI EX25 д.н.з. НОМЕР_1 , вказаний транспортний засіб певний період часу перебував у власності ТОВ "Геліом Інвест Групп", щодо якого здійснюється кримінальне провадження, саме по собі не може слугувати підставою для висновку про причетність ОСОБА_6 до кримінальних правопорушень та накладення арешту на його майно.
Крім того, як обгрунтовано зазначено захисником в апеляційній скарзі, ОСОБА_6 придбав транспортний засіб INFINITI EX25 саме у ТОВ "ОЛХ АВТО", та відомостей про визнання недійсним у встановленому законом порядку договору купівлі-продажу № 7820/21/003135 від 08.04.2021, матеріали провадження не містять та прокурором не надано.

З наведеного убачається, що слідчим суддею помилково накладено арешт на майно добросовісного набувача ОСОБА_6 , який не є підозрюваним у кримінальному провадженні № 00000360, що у свою чергу, виключає можливість накладення арешту на його майно з підстави, передбаченої ч. 5 ст. 170 КПК України, з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

Таким чином, накладаючи арешт на майно добросовісного набувача, слідчий суддя не перевірив, чивиправдовує такий ступінь втручання у права і свободи ОСОБА_6 потребам досудового розслідування, і чи не порушує при вказаних обставинах справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.
В порушення ст.ст. 171, 173 КПК України, слідчий суддя не оцінив розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для його власника.
Наведене у сукупності дає колегії суддів підстави вважати, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження у виді обмеження права власності ОСОБА_6 здійснено в порушення вимог закону, а отже втручання в його право на мирне володіння та користування майном здійснено без законних на те підстав.
Крім того, задовольняючи клопотання прокурора про арешт належного ОСОБА_6 транспортного засобу марки INFINITI EX25 д.н.з. НОМЕР_1 , vin ТЗ: НОМЕР_2 у кримінальному провадженні, слідчий суддя самостійно змінив підставу та мету арешту майна.

Так, звертаючись із клопотанням про арешт майна, прокурор зазначив, що транспортний засіб марки INFINITI EX25 д.н.з. НОМЕР_1 відповідає ознакам ст. 98 КПК України, та обгрунтовуючи мету і підстави його арешту, послався на необхідність збереження автомобілю як речового доказу.
У той же час, за відсутності у клопотанні прокурора підстави арешту майна, передбаченої п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України (конфіскація майна як виду покарання), слідчий суддя без законних на те підстав наклав арешт з метою забезпечення можливої конфіскації як виду покарання.
При цьому, на переконання колегії суддів, не зважаючи на те, що органом досудового розслідування постановою від 24.12.2021 визнано речовим доказом транспортний засіб марки INFINITI EX25 д.н.з. НОМЕР_1 , прокурором у клопотанні не обгрунтовано таку мету арешту вказаного транспортного засобу, як збереження речових доказів.

Зокрема, клопотання прокурор не містить обгрунтування, за яким з ознак речових доказів, передбачених ст. 98 КПК України, може відповідати належний на праві власності ОСОБА_6 транспортний засіб, враховуючи фактичні обставини кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 366, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 209 КК України, за якими здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000360 від 28.02.2020.
Так, як встановлено колегією суддів, надані суду матеріали не містять відомостей, які б давали розумні підстави вважати, що автомобіль ОСОБА_6 , який не має відношення до кримінального провадження № 0000360, може бути знаряддям вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 366, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 209 КК України, зберегти на собі їх сліди або містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, було об`єктом кримінально протиправних дій чи набуте кримінально протиправним шляхом, що свідчить про невідповідність такого майна ознакам речових доказів, передбачених ст. 98 КПК України, та унеможливлює накладення арешту на таке майно з метою збереження речових доказів.

Відповідно ч. 1 ст. 173 КПК України, суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої 170 КПК України.
З урахуванням вищевикладеного у сукупності, на думку колегії суддів, прокурор в розумінні вимог ст. 132 КПК України не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя у відповідності до ст. 94 КПК України, належним чином не оцінив ці докази, з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги, у зв`язку з чим ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання про арешт майна.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Клопотання захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 про поновлення строку на апеляційне оскарження задовольнити.
Поновити захиснику ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 строк апеляційного оскарження ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 31 грудня 2021 року.
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 31 грудня 2021 року, - скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 про накладення арешту на майно, а саме: транспортний засіб автомобіль марки INFINITI EX25 д.н.з. НОМЕР_1 , vin ТЗ: НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_6 , із забороною відчуження, використання та розпорядження.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3