Справа № 569/7589/22
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2022 року м. Рівне

Рівненський міський суд в особі судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт по кримінальному провадженні №0000848 від 16.05.2022 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рівне, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , одруженого, раніше не судимого, із технічною освітою,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушеннь, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України,
з участю прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , представника потерпілого ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ :
10 квітня 2022 року, о 16 год. 30 хв., в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України №64 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, ОСОБА_3 перебуваючи у приміщенні торгового залу ТЦ «Епіцентр», який розташований за адресою: м. Рівне, вул. Макарова 17, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, керуючись корисливим мотивом, із метою власного матеріального збагачення, скориставшись відсутністю спостереження, шляхом вільного доступу, таємно викрав із торгових полиць вказаного гіпермаркету належне ТОВ «Епіцентр К» майно, а саме: степлер 6-14 мм, тип 53, регулювання, цвяхи STANLEY 6-ТR 150L вартістю 689,17 грн., ключ трубний 350 мм STILLSON 34D614 вартістю 291,67 грн., чим завдав останньому майнової шкоди у загальному розмірі 980,83 грн.

Крім того, ОСОБА_3 08 травня 2022 року, о 16 год. 50 хв., в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України №64 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи у приміщенні торгового залу ТЦ «Епіцентр», який розташований за адресою: м. Рівне, вул. Макарова 17, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, керуючись корисливим мотивом, із метою власного матеріального збагачення, скориставшись відсутністю спостереження, шляхом вільного доступу, діючи повторно, таємно викрав із торгових полиць вказаного гіпермаркету належне ТОВ «Епіцентр К» майно, а саме: ароматизатор WINCO Spray Lux Exclusive Display Box 55 мл ? Black вартістю 109,17 грн., набір свердл по металу 10 шт. HAISSER 1-10 мм вартістю 351,67 грн., плоскогубці 180 мм CrV PROLINE вартістю 259,17 грн., чим завдав останньому майнової шкоди у загальному розмірі 720 грн.

Також, 15 травня 2022 року, о 17 год. 20 хв., в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України №64 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, ОСОБА_3 перебуваючи у приміщенні торгового залу ТЦ «Епіцентр», який розташований за адресою: м. Рівне, вул. Макарова 17, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, керуючись корисливим мотивом, із метою власного матеріального збагачення, скориставшись відсутністю спостереження, шляхом вільного доступу, діючи повторно, таємно викрав із торгових полиць вказаного гіпермаркету належне ТОВ «Епіцентр К» майно, а саме: викрутку + 13 насадок, тріскачка PREM TOPEX вартістю 277,50 грн., заклепки алюмінієві 4,8 х 28,0 мм Вектрон, 50 шт. вартістю 94,17 грн., окуляри сонцезахисні чоловічі вартістю 224,90 грн., набір пил кільцевих по дереву KWB 25-63 мм х 40 мм 7 предметів вартістю 290 грн., два з`єднувачі для шланга 3/4 DY вартістю 22,5 грн. кожен, з`єднувач 1/2 вартістю 19,17 грн., рулетку 5 м х 27 мм Big Bob MyTools вартістю 247,1 грн., загальною вартістю 1 197,83 грн., та не розрахувавшись за нього, вчинив спробу покинути приміщення вказаного торгового центру.

Однак, довести злочин до кінця у частині розпорядження викраденим майном ОСОБА_3 не вдалось з причин, що не залежали від його волі, оскільки останній був помічений та затриманий працівниками охорони торгового центру на виході з приміщення з викраденим майном.

Таким чином, ОСОБА_3 вчинив кримінальні правопорушення, які передбачені ч. 4 ст. 185 КК України - як своїми умисними діями, які виразились у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану, а також ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України - як своїми умисними діями, які виразились у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно, в умовах воєнного стану
Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд за клопотанням учасників судового розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, представника потерпілого та дослідженням характеризуючих даних на обвинуваченого.
Судом з`ясовано, що обвинувачений та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин та наслідки їх не оспорювання. Сумнівів у добровільності та істинності їх позиції у суду немає. Крім того суд роз`яснив, що учасники судового розгляду будуть позбавлені права оспорювати у апеляційному порядку ті фактичні обставини справи, які в судовому засіданні не досліджувались, і які ніким не оспорюються.
В судовому засіданні ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованих правопорушеннь визнав повністю, щиро покаявся, кваліфікацію правопорушеннь не оспорював та підтвердив факт того, що 10 квітня 2022 року, о 16 год. 30 хв., перебуваючи у приміщенні торгового залу ТЦ «Епіцентр», що за адресою: м. Рівне, вул. Макарова 17, скориставшись відсутністю спостереження, шляхом вільного доступу, він таємно викрав із торгових полиць вказаного гіпермаркету належне ТОВ «Епіцентр К» майно на загальну суму 980,83 грн.

Крім того, 08 травня 2022 року, о 16 год. 50 хв., перебуваючи у приміщенні торгового залу ТЦ «Епіцентр», скориставшись відсутністю спостереження, шляхом вільного доступу, повторно, таємно викрав із торгових полиць вказаного гіпермаркету належне ТОВ «Епіцентр К» майно на загальну суму 720 грн. Також не заперечував факту таємного викрадення 15 травня 2022 року, о 17 год. 20 хв., із торгових полиць ТЦ «Епіцентр», належного торговому центру майна на загальну суму 1 197,83 грн., та не розрахувавшись за нього, вчинив спробу покинути приміщення вказаного торгового центру, однак був затриманий представниками торгового центру. Просить суд суворо його не карати.
Представник потерпілого ТОВ «Епіцентр» в судовому засіданні вказав, що обвинувачений дійсно вчинив крадіжки майна з торгового центру, однак повністю відшкодував завдану шкоду, претензій до обвинуваченого немає, міру покарання просив призначити судом на власний розсуд.
Постановою старшого слідчого Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_6 від 04.06.2022 визнано речовим доказом та приєднано до матеріалів кримінального провадження вилучений і оглянутий диск DVD R відеозаписом, який зберігається у матеріалах кримінального провадження № 000848.
Згідно з ч.1 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2 ст. 22 КПК сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Частиною 6 ст. 22 КПК встановлено, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).
Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.
Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Таким чином, за результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що діяння, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_3 мали місце, містять склад кримінальних правопорушеннь, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України, у вчиненні яких винен останній.
При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує, що вказані правопорушення відносяться до тяжких злочинів.
Що стосується особи обвинуваченого, то суд враховує, що він має постійне місце проживання, де проживає із дружиною та має на своєму утриманні трьох неповнолітніх дітей, по місцю проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, раніше не судимий, неофіційно займається суспільно-корисливою працею. Крім того, має на утриманні вагітну дружину, і в судовому засіданні вибачився та шкодує про вчинене.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого суд вважає щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування завданих збитків.
Обтяжуючих обставин суд не встановив.
Витрати на залучення експертів відсутні.
Міра запобіжного заходу відносно обвинуваченого не обиралась.
Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2013 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Як слідує з п. 3 даної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину його обставини його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчиненого групою осіб і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).
Статтею 17 Закону України від 23.02.2016 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику суду, як джерело права.
У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, так і в справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005, Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» п. 38 рішення від 16.10.2008 ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалось пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий тягар для особи».
Згідно зі статтями 50,65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Відповідно до ст. 69 КК України за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може за особливо тяжкий, тяжкий злочин або злочин середньої тяжкості призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.
Як встановлено в ході судового розгляду, обвинувачений щиро покаявся у вчиненому діянні, активно сприяв розслідуванню даних кримінальних правопорушень, відшкодував завдані збитки, а також враховуючи дані про особу обвинуваченого, який має на своєму утриманні дружину з трьома неповнолітніми дітьми, дружина на даний час вагітна, неофіційно займається суспільно-корисливою працею, раніше не судимий, обтяжуючих обставин не встановлено, то суд приходить до переконання про призначення обвинуваченому основного покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 КК України.
Згідно Постанови Верховного Суду від 18.09.2019 - каяттям є негативно забарвлене почуття, що поєднує в собі співчуття або жаль з приводу свого вчинку і почуття провини за його наслідки.
Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд поведінки, що насамперед повинно виражатися у визнанні негативних наслідків злочину. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Обвинувачений щиро покаявся з приводу вчиненного, як під час досудового розслідування так і під час судового розгляду, висловив жаль з приводу вчиненого, відшкодував завдані збитки, і вказав, що в подальшому таких протиправних діянь вчиняти не буде.
Водночас при призначенні покарання суд враховує всі інші фактори, що мають місце як у момент вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, так і після нього. Ці фактори мають стати показником позитивних чи негативних тенденцій виправлення винного, зниження його рівня деліктоздатності й засвідчити своєрідний процес декриміналізації ОСОБА_3 , тобто буде підставою призначення менш суворого покарання, ніж передбачено в законі.
Загальні засади призначення покарання, визначених статтею 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправленн та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступені тяжкості вчиненного злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування того чи іншого покарання.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки вчинених правопорушеннь, обставини їх вчинення, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, а обтяжуючих обставин не встановлено, то суд прийшов до переконання, що обвинуваченому має бути призначене покарання без ізоляції від суспільства у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком, оскільки саме такий вид покарання є адекватний характеру вчинення обвинуваченим кримінально-караних дій, і буде необхідний й достатній для його виправлення та попередження нових правопорушень.
Суд також вважає, що таке покарання відповідатиме тяжкості правопорушеннь, та не буде становити «особистий надмірний тягар для обвинуваченого та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства вимогам захисту основоположних прав особи". За цих же обставин, суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченому покарання більш м`якого, ніж передбачено законом. Крім того, призначене покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, і воно випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположених свобод» 1950 року.
Призначаючи вищевказане покарання ОСОБА_3 , суд виходить з принципу справедливості і вважає, що такий менш суворий вид покарання буде достатній для його виправлення та попередження скоєння ним нових правопорушеннь.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 370,374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ :
ОСОБА_3 визнати винним та призначити покарання у вчиненні кримінальних правопорушеннь передбачених:
- ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі;
- ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України із врахуванням ст. 69 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі;
Відповідно до ст. 70 КК України призначити ОСОБА_3 остаточне покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді 5 (п"яти) років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 (один) рік, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки.
У відповідності до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїзжати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з часу проголошення вироку.
Речові докази, а саме: диск DVD R відеозаписом залишити у матеріалах кримінального провадження.
Вирок може бути оскаржений обвинуваченим, прокурором шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок суду набирає законної сили, якщо інше не передбачене цим Кодексом після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для всіх фізичних чи юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.
Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Суддя