Дата документу 11.07.2022 Справа № 314/2081/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/2081/21 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/345/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 537 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2022 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції) ,

засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 9 червня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні його клопотання про визнання покарання у вигляді довічного позбавлення волі катуванням, нелюдським та принижуючим гідність, -

В С Т А Н О В И Л А:

20 травня 2021 року до Вільнянського районного суду Запорізької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про визнання покарання у вигляді довічного позбавлення волі катуванням, нелюдським та принижуючим гідність.

Своє рішення про відмову у задоволенні клопотання суд першої інстанції мотивував тим, що застосування покарання у вигляді довічного позбавлення волі не суперечить Конституції України та міжнародним нормам, відбування такого покарання направлено на реабілітацію засудженого, а тому ніяк не може розцінюватись як катування чи жорстоке, нелюдське або принижуюче гідність ставленню чи дискримінацію щодо нього.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 вважає, що суд першої інстанції допустив порушення Конституції України, законів України, міжнародних договорів та практики ЄСПЛ.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ЄСПЛ неодноразово вказував Україні та українським судам про необхідність виходити за рамки українського законодавства.
Так, з 25 січня 2002 року по теперішній час він відбуває покарання у вигляді довічного позбавлення волі, що є катуванням та порушенням ст. 3 Європейської конвенції з прав людини 1950 року, що було встановлено рішенням ЄСПЛ «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року та іншими рішеннями ЄСПЛ.

Просить ухвалу суду скасувати та визнати призначене йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі катуванням, нелюдським та принижуючим гідність.

Заслухавши доповідь судді по справі, засудженого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги і провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Порядок кримінального провадження визначений законодавцем у ст. 1 КПК України, згідно якої, на території України порядок кримінального провадження визначається Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, кримінальним процесуальним законом та іншими законами України.

Завданнями кримінального провадження, згідно ст. 2 КПК України, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ч. 1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, окрім іншого, таким загальним засадам кримінального провадження, як верховенство права, законність та диспозитивність (пункти 1, 2, 19 ч. 1 ст. 7 КПК України).

Відповідно до ст. 8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до частин 1, 3-6 ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суддя зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, кримінального процесуального кодексу України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших законодавчих актів. Закони та інші нормативно-правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати кримінальному процесуальному кодексу України. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить кримінальному процесуальному кодексу України. У разі, якщо норми кримінального процесуального кодексу України суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У випадках, коли положення кримінального процесуального кодексу України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 29 червня 2010 року, у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями (абз. 3 пп. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, Конституційний Суд України вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування (абз. 2 пп. 5.4 п .5).

Системний аналіз положень кримінального та кримінального процесуального законодавства України дає підстави для висновку, що до компетенції судді місцевого суду не входить розгляд клопотань про визнання того чи іншого виду покарання катуванням, або нелюдським та принижуючим гідність ставленням.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 , діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законом, оскільки у випадку розгляду клопотання по суті та його задоволення, суд першої інстанції вийшов би за межі своїх дискреційних повноважень, чим істотно порушив би вимоги кримінального процесуального закону.

Колегія суддів звертає увагу на те, що норми кримінального процесуального закону України зобов`язують суддю діяти виключно в межах своїх повноважень, передбачених процесуальним законом, та приймати рішення керуючись загальними приписами ст. 370 КПК України.

Суд першої інстанції, здійснюючи розгляд клопотання ОСОБА_7 , як особи, засудженої до довічного позбавлення волі та відмовляючи в його задоволенні, прийняв рішення в межах своїх повноважень, встановлених кримінальним процесуальним законом України та законом України про кримінальну відповідальність.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України, довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких кримінальних правопорушень і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Виходячи з положень цієї правової норми, довічне позбавлення волі є найбільш суворим основним та безстроковим покаранням, відповідно до якого засуджений за вироком суду ізолюється від суспільства і примусово поміщується до спеціальної кримінально-виконавчої установи без зазначення у вироку строку його тримання в ній.
Отже, застосування вказаного виду покарання у певних випадках прямо передбачено чинним законодавством України про кримінальну відповідальність та не суперечить Конституції України, на що обґрунтовано звернув увагу суд першої інстанції, вказавши окрім іншого на те, що такий вид покарання передбачений і в багатьох Договірних країнах Європейського союзу.
Також суд правильно вказав на те, що метою і виправданням вироку із застосуванням такого покарання, як було зазначено в параграфі 58 в Мінімальних стандартних правил ООН, є захист суспільства і попередження скоєння в майбутньому жорстоких злочинів.
Цієї мети можливо досягти у випадку, коли правопорушник готовий і здатен підкорятись законодавству.
Тому, відбування зазначеного виду покарання направлено на реабілітацію засудженого та не може розцінюватись як катування чи нелюдське ставлення до нього.
Колегія суддів зазначає, що встановлені рішенням Європейського суду з прав людини «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року порушення прав людини перш за все стосуються обов`язку держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням.

Разом з тим, при розгляді апеляційної скарги колегія суддів бере до уваги, що Європейський суд з прав людини у рішенні «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року, поклав обов`язок на державу-відповідача провести реформу системи перегляду вироків відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, що само по собі лежить за межами повноважень судової гілки влади.

При цьому, Європейський суд з прав людини зазначив, що механізм такого перегляду в кожному конкретному випадку має стосуватися перевірки обставин виправлення чи перевиховування засудженого, аби останній, за певних обставин, отримав право на звільнення (п. 194 рішенні «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року).

Більш того, колегія суддів звертає увагу на те, що у рішенні «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року Європейський суд з прав людини саму систему призначення покарань та види покарання, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, не вважав такими, що суперечать положенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Натомість, Європейський суд з прав людини акцентував увагу на необхідності розроблення процедури періодичного перегляду доцільності відбування засудженими особами призначених покарань у виді довічного позбавлення волі, на предмет, чи не відпали чинники суспільної небезпечності вказаних осіб і, за наявності певних умов та з`ясування можливості звільнення такої особи від подальшого відбування такого покарання.

На викладене звернув увагу і Конституційний Суд України у рішенні від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)2021 року у справі № 3-349/2018 (4800/18,1328/19,3621/19, 6/20), зазначивши, що довічне позбавлення волі як вид кримінального покарання не суперечить приписам частини першої статті 3, статті 23, частини другої статті 28 Конституції України, якщо засудженому до такого виду покарання на законодавчому рівні гарантовано право на дострокове звільнення від відбування такого покарання та/або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.
Конституційний Суд України зазначив, що з метою реалізації статей 3, 23, 28 Конституції України та приведення Кодексу у відповідність до Конституції України, а також з огляду на міжнародні зобов`язання, що їх взяла на себе Україна шляхом набуття членства в Раді Європи, обов`язком Верховної Ради України є законодавчо забезпечити реалістичну перспективу звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, від подальшого відбування такого покарання шляхом унормування порядку заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно-дострокового звільнення. Конституційний суд України зобов`язав Верховну Раду України привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.
Разом з тим, на теперішній час відповідні зміни до законодавства не внесені.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини по справі та надавши їм належну оцінку, прийшов до обґрунтованого висновку, що у задоволенні клопотання засудженого слід відмовити, тому судова колегія вважає, що апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає, а ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 9 червня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про визнання покарання у вигляді довічного позбавлення волі катуванням, нелюдським та принижуючим гідність, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4