ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/322/22 Справа № 711/4197/21 Категорія: ч.1ст.286 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_9. Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_10
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_11

суддів ОСОБА_12.,ОСОБА_13.

за участю секретаряОСОБА_14., ОСОБА_15.

за участю прокурора представника потерпілого - захисника захисника потерпілої обвинуваченого ОСОБА_16, ОСОБА_17. ОСОБА_18 ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_2 та захисника обвинуваченого ОСОБА_3 - захисника ОСОБА_1 на вирок Придніпровського районного суду м.Черкаси від 12 квітня 2022 року, яким

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м.Черкаси, з неповною вищою освітою, працює менеджером зі збуту в ТОВ «Техно-прогрес», інвалідом, учасником АТО, депутатом не являється, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді у виді 01 року виправних робіт, із відрахуванням в дохід держави 10% із суми заробітку, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Запобіжний захід не обирався.

Цивільний позов заявлений ОСОБА_2 задоволений частково.

Стягнуто з ПАТ НАСК «ОРАНТА» на користь ОСОБА_2 завдану майнову шкоду в сумі 6399,40 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 завдану моральну шкоду в сумі 20000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені витрати за наданя правової допомоги в сумі 8000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 процесуальні витрати пов`язані з залученням експерта для проведення судової автотехнічної експертизи в сумі 3432 (три тисячі чотириста тридцять дві) гривні 20 (двадцять) копійок, на рахунок: р/р НОМЕР_1 ; отримувач коштів: ОСОБА_4 ; код ЄДРПОУ: ; МФО: 305299; банк отримувача: АТ КБ «ПРИВАТБАНК»; вид платежу: за експертизу - СТ/47Е-21

Вирішена доля речових доказів відповідно до ст.100 КПК України.

Ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси від 15 квітня 2022 року в резолютивній частині виправлено описку та вважається вірним: «Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 завдану моральну шкоду в сумі 30000 гривень».

в с т а н о в и л а :

Згідно вироку районного районного суду ОСОБА_3 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 21 травня 2021 року близько 09 години 05 хвилин водій автомобіля ВАЗ 21063, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , рухаючись по проїзній частині вулиці Благовісна в місті Черкаси зі сторони вулиці Кривалїївська в напрямку до вулиці Пастерівська, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу через проїзну частину вулиці Благовісна, що безпосередньо перед нерегульованим перехрестям з вулицею Гуржіївська та поблизу будинку № 357, проявив крайню неуважність та порушив вимоги: п.2.3.б) Правил дорожнього руху України, відповідно до якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; п.18.4 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Під час руху він, керуючи автомобілем ВАЗ 21063, реєстраційний номер НОМЕР_2 , та рухаючись в місті Черкаси по проїзній частині вулиці Благовісна в місті Черкаси в лівій смузі руху зі сторони вулиці Криваліївська в напрямку до вулиці Пастерівська, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу через проїзну частину вулиці Благовісна, що безпосередньо перед нерегульованим перехрестям з вулицею Гуржіївська та поблизу будинку № 357, грубо порушуючи вказані правила дорожнього руху, будучи заздалегідь об`єктивно проінформованим про наближення до нерегульованого пішохідного переходу, що розташований по вулиці Благовісна перед перехрестям з вулицею Гуржіївська та позначений дорожніми знаками 5.35.1 та 5.35.2 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.3 Правил дорожнього руху України, проявив крайню неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, а тому в момент, коли перед вказаним пішохідним переходом зупинилися невстановлені транспортні засоби, які рухались у попутному напрямку в сусідніх правій та середній смугах руху, вчасно не застосував заходів для зменшення швидкості руху свого транспортного засобу та не зупинився, не переконавшись в тому, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, продовжив рух прямо, та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка перетинала проїзну частину вулиці Благовісна по вказаному вище нерегульованому пішохідному переходові, справа наліво відносно напрямку руху автомобіля.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_2 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 02-01/460 від 23.06.2021 року, отримала тілесні ушкодження у вигляді травми лівої нижньої кінцівки з розривом сполучення великогомілкової та малогомілкової кісток (синдесмоз), забоїв з набряками та внутрішньо-тканевими крововиливами, ушкодженням зв`язкового апарату лівого гомілково-ступеневого суглобу та лівого колінного суглобу, яка відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

Спричинення потерпілій ОСОБА_2 середньої тяжкості тілесних ушкоджень знаходиться в причинному зв`язку, відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи №СТ/47Е-21 від 17.06.2021 року, з порушенням водієм автомобіля ВАЗ 21063, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_3 вимог п.18.4 Правил дорожнього руху України.

Не погоджуюсь з вироком районного суду в своїх апеляційних скаргах:

- потерпіла, не заперечуючи доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення і правильності кваліфікації його дій, вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає до скасування через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Вважає, що ті обставини, які враховані судом при призначенні покарання ОСОБА_5 не відносяться до пом`якшуючих та не могли враховуватись при призначенні покарання. Санкція ч.1 ст.286 КК України передбачає покарання у вигляді обмеження волі строком до трьох років, то вважає, що саме на таке покарання заслуговує ОСОБА_5 . Крім того, районний суд визначив занадто м`яке додаткове покарання, ніяким чином не обґрунтував своє рішення. Санкція даної статті передбачає позбавлення права керування транспортним засобом строком до трьох років.

Також судом не правильно вирішено цивільний позов в частині визначення розміру морального відшкодування, при цьому потерпіла наводить ряд моральних страждань, які на її думку свідчать про збільшення розміру моральної шкоди до 150000 гривень.

Потерпіла ОСОБА_2 просить вирок районного суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_5 винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. Призначити йому покарання у вигляді обмеження волі строком на три роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. Цивільний позов задовольнити в повному обсязі, стягнути з ОСОБА_3 на користь потерпілої ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 150000 гривень. Стягнути з приватного акціонерного товариства «НАЗК «ОРАНТА» на її користь матеріальні збитки пов`язані з лікуванням, реабілітацією та пошкодженням майна в сумі 14530,93 гривень. В решті вирок районного суду залишити без змін.

- Захисник ОСОБА_19. в інтересах обвинуваченого ОСОБА_3 в апеляційній скарзі та в доповненнях до неї просить змінити вирок районного суду в частині призначення покарання, не призначаючи додаткове покарання на підставі ч.1 та 2 ст.69 КК України, а також в частині цивільного позову, зменшивши розмір грошового відшкодування моральної шкоди до 10 000 гривень.

Свою позицію сторона захисту мотивує наступним. Районний суд вказав у вироку, що обставин, які пом`якшують покарання, ним не встановлено, водночас одразу кількома обставинами, що пом`якшують покарання, можливо вважати наступні: обвинувачений визнав свою вину і щиро розкаявся у вчиненому; обвинувачений намагався відшкодувати потерпілій моральну шкоду в межах, в яких він визнавав цивільний позов - потерпіла відмовилася прийняти цей грошовий переказ (крім того, обвинувачений шукав шляхів до примирення із потерпілою починаючи із досудового розслідування, намагався позичити кошти для досягнення примирення, проте назбирана ним сума категорично не влаштовувала потерпілу і остання була непохитною у своїх грошових вимогах); обвинувачений раніше не притягувався до кримінальної чи будь-яких інших видів відповідальності (в тому числі за порушенням Правил дорожнього руху) не притягувався, кримінальне правопорушення (і загалом правопорушення) скоїв уперше, має молодий вік, офіційно працевлаштований і позитивно характеризується за місцем проживання та місцем роботи. Крім того зазначає, що відповідно до листа ТОВ «Техно-Прогрес», яке є роботодавцем ОСОБА_6 зазначено про можливість забезпечити відбуття та виконання призначеного ОСОБА_5 покарання за місцем роботи, а також вказано, що користування транспортним засобом при виконанні роботи є бажаним.

При цьому вважає, що наявна в діях його підзахисного необережність має форму саме кримінально протиправної недбалості (ч. 3 ст. 25 КК України), тобто найлегшої форми вини. Так, сторона захисту вбачає ознаки саме недбалості (а не самовпевненості) у тому, що ОСОБА_3 , неправильно оцінивши дорожню обстановку (вважав, що виник затор) та не бачивши за автомобілями пішохода, не передбачав можливості заподіяння шкоди пішоходові, хоча, згідно букви Правил дорожнього руху, повинен був їх передбачити, тобто безумовно, незалежно від оцінки ним дорожньої обстановки, виконати зупинку перед пішохідним переходом, якщо там зупинилися транспортні засоби у сусідніх рядках.

Також обставиною, яка пом`якшує покарання, має вважатися, на думку сторони захисту, наявність необережності з боку потерпілої. Сторона захисту ніколи не намагалася перекласти провину на потерпілу або визнати водія та пішохода рівноцінно винуватими. Сторона захисту завжди підкреслювала, що основна вина, безумовно, лежить на водієві - і це безспірно. Водночас, заради справедливої оцінки події, що стала предметом розслідування та судового розгляду, слід все ж констатувати елемент необережності в діях потерпілої.

Вважає, що суд мав підстави для застосування ст. 69 КК України та не призначати ОСОБА_3 додаткове покарання. Слід зазначити, що користування транспортним засобом має для ОСОБА_7 доволі практичне значення: він проживає у с. Леськи Черкаського району, його постійне місце роботи знаходиться у АДРЕСА_2 , тобто на доволі значній відстані від дому. Транспортний засіб дозволяє йому своєчасно прибувати на роботу а також полегшує виконання своїх функцій за трудовим договором, адже як менеджер з; збуту він мусить відвідувати різні місця (магазини, склади, бази тощо). Відсутність транспортного засобу, безумовно, не унеможливить виконання ним своїх трудових обов`язків, але деякою мірою зробить цей процес складнішим.

Що стосується вирішення цивільного позову, то захисник вважає можливим зменшити суму моральної шкоди до 10 тисяч гривень. При цьому зазначає, що згідно рекомендацій, викладених у виписці № 6286 із медичної картки, строк гіпсової іммобілізації було визначено на 6 тижнів. Після 10.06.2021 (дата останнього УЗД-обстеження) документальних підтверджень звернень за медичною допомогою немає. Товарний же чек спортклубу «Sport Life» від 24.07.2021 свідчить про придбання абонементу цього клубу, а не про отримання медичних послуг. Таким чином, лікування потерпілої (переважно амбулаторне) було зосереджене у періоді кінець травня - червень 2021 року (із матеріалів цивільного позову не вбачається лікування по 20.07.2021, як це зазначив у вироку суд). Це, безумовно, порушило звичний ритм життя потерпілої, завдало їй душевних страждань, нервового напруження та додаткових незручностей. Проте грошове відшкодування такої моральної шкоди у розмірі 30 000 грн. вважає завищеним.

В запереченні на апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_2 , захисник ОСОБА_19. в інтересах обвинуваченого ОСОБА_3 просить залишити апеляційну скаргу потерпілої без задоволення. При цьому зазначає, що зі стадії досудового розслідування, обвинувачений шукав спільної мови з потерпілою, маючи вкрай обмежені матеріальні можливості пропонував потерпілій певну суму відшкодування шкоди в розмірі 35000 гривень, проте потерпіла категорично не погоджувалась на таку суму та вимагала спочатку 70 000 гривень, а перед першим судовим засіданням вже 60 000 гривень.

В запереченні на апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_2 , представник НАСК «Оранта» просить відмовити в задоволенні позовних вимог потерпілої, а вирок районного суду залишити без змін. Страховою компанією було сплачено страхове відшкодування відповідно до оскаржуваного вироку в сумі 6399,40 гривень, згідно платіжного доручення №18474 від 22 квітня 2022 року. Стосовно відшкодування шкоди пов`язану з пошкодженням речей потерпілої, то апелянтом не надано жодного документу, що підтверджував суму збитку завданого майну потерпілої.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку прокурора, яка просила залишити вирок районного суду без змін, потерпілу ОСОБА_2 та її захисника, які підтримали доводи викладені в своїй апеляційній скарзі, обвинуваченого та його захисника ОСОБА_1, які підтримали свою апеляційну скаргу з доповненням, а проти задоволення апеляційної скарги потерпілої заперечували, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційних скарг, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.370 КПК України, вирок суду повинен бути законним та обґрунтованим. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ці вимоги закону місцевим судом виконані в повному обсязі.

Дії ОСОБА_3 судом кваліфіковані вірно за ч.1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Враховуючи ту обставину, що в апеляційних скаргах потерпілої ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_1, що діє в інтересах обвинуваченого висновок про доведеність винуватості та кваліфікацію дій ОСОБА_5 не оспорюється, який винуватість в межах пред`явленого обвинувачення в суді апеляційної інстанції визнав повністю, щиро розкаявся, надав покази щодо фактичних обставин злочину, з`ясувавши, що висновок суду відповідає фактичним обставинам справи і підтверджується наведеними у вироку доказами, які судом досліджені повно, всебічно та об`єктивно, то в даному випадку колегія суддів вважає недоцільним проводити детальний їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок суду лише в межах апеляційних скарг.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.

При призначенні покарання, місцевий суд дотримався вимог ст.50, 65, 66, 67 КК України та врахував Постанову Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», а саме дані про особу обвинуваченого, який характеризується за місцем проживання позитивно, має молодий вік, вчинив нетяжкий злочин з необережною формою вини, раніше не судимий, його намагання в добровільному порядку відшкодувати завдану матеріальну шкоду, не спеціальних обліках не перебуває, який працює, відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Крім того під час апеляційного розгляду ОСОБА_5 винуватість у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, попросив вибачення у потерпілої, що свідчить про його відношення до скоєного, тому дану обставину колегія суддів враховує, як пом`якшуючу покарання обставину, тому місцевим судом вірно в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України призначено ОСОБА_5 покарання у виді 01 (одного) року виправних робіт із відрахуванням в дохід держави 10% із суми заробітку, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік, яке за своїм розміром та видом є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Колегія суддів погоджується з думкою місцевого суду, що позиція потерпілої стосовно призначення ОСОБА_5 більш суворої міри покарання не є обов`язковою для суду, однак врахована в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов висновку про необхідність призначення засудженому покарання в межах санкції ч.1 ст.286 КК України, визначивши його остаточний вид і розмір у виді 01 (одного) року виправних робіт із відрахуванням в дохід держави 10% із суми заробітку, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Своє рішення місцевий суд належним чином мотивував.

Під час апеляційного розгляду було також встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 прикладав зусиль для відшкодування потерпілій моральної шкоди, шляхом переказу на її адресу коштів в сумі 10 000 (десять) тисяч гривень, що підтверджується ксерокопією чеку від 12.01.2022 року ( т.1 а.к.п.158), однак остання відмовилась отримати дані кошти. Дана обставина свідчить про відношення ОСОБА_5 щодо залагодження своєї провини.

За вказаних обставин, доводи апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_2 про призначення обвинуваченому ОСОБА_5 реального покарання у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки, є безпідставними. Колегія суддів враховуючи тяжкість кримінального правопорушення й обставини його вчинення, особу обвинуваченого, наявність пом`якшуючої покарання обставини, відсутність обтяжуючих покарання обставин, не встановила підстав для призначення ОСОБА_5 більш суворого покарання, як на цьому наполягає потерпіла.

Стосовно апеляційних вимог захисника ОСОБА_1, що діє в інтересах обвинуваченого з приводу застосування вимог ст.69 КК України при призначенні додаткового покарання та не призначати покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, є також безпідставними.

Колегія суддів вважає, що підстави для застосування вимог ст.69 КК України до додаткового покарання, як на тому наполягає захисник, відсутні.

При призначенні ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік, який є мінімальним розміром, суд апеляційної інстанції враховує грубе порушення ОСОБА_5 ПДР України, дії якого призвели до отримання потерпілою ОСОБА_8 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, а відтак підстав для застосування вимог ст.69 КК України колегія суддів не вбачає.

Крім того, згідно ст.69 КК України, дана норма застосовується за наявністю кількох обставин, що пом`якшують покарання, тобто двох і більше обставин.

Апеляційним розглядом встановлено, що в якості обставини, що пом`якшує покарання ОСОБА_5 , визнано лише щире каяття, при цьому дана обставина визнана такою лише на стадії апеляційного розгляду.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що призначене обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами в мінімальному розмірі ґрунтується на вимог закону при призначенні покарання.

При цьому колегія суддів зауважує, що призначений вид і розмір покарання повинен ґрунтуватися на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Переконливих аргументів, які б свідчили про порушення судом вимог статей 50, 65 КК України, або доводили явну несправедливість призначеного ОСОБА_5 остаточного покарання у виді 01 (одного) року виправних робіт із відрахуванням в дохід держави 10% із суми заробітку, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік через його м`якість або суворість, в апеляційних скаргах не міститься.

Крім того, в апеляційній скарзі потерпіла просила збільшити стягнення з обвинуваченого ОСОБА_5 розмір моральної шкоди до 150 000 гривень, тоді як захисник ОСОБА_19. в інтересах обвинуваченого просив зменшити грошове відшкодування до 10 000 гривень. Також потерпіла в апеляційній скарзі порушувала питання про збільшення суми стягнення матеріальних збитків до 14530,93 гривень. Колегія суддів вважає, що зазначені вимоги апеляційних скарг не підлягають до задоволення виходячи з наступного.

Згідно п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31.03.1989 року із змінами і доповненнями «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», суд має навести у вироку мотиви прийнятого рішення про задоволення чи відхилення цивільного позову, якими доказами це підтверджується, а також навести відповідні розрахунки сум, що підлягають стягненню, вказати матеріальний закон, на підставі якого вирішено цивільний позов.

Колегія суддів погоджується із частковим задоволенням цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_5 на її користь моральної шкоди в сумі 30 000 гривень; стягнення з ПАТ НАСК «ОРАНТА» на користь потерпілої завдану матеріальну шкоду в сумі 6399,40 гривень.

При цьому місцевий суд достатньо мотивував своє рішення та навів відповідні розрахунки. Матеріальна шкода в розмірі 6399,40 гривень, яка стягнута з ПАТ НАСК «ОРАНТА» та складається з витрат на лікування і підтверджена фіскальними чеками та квитанціями. Решта витрат на реабілітацію, а саме відвідування басейна, вартість одного місяця складає 990,00 гривень місцевий суд вірно відмовив в задоволенні позову в цій частині, оскільки жодних доказів про рекомендації лікаря на відвідування басейна в зв`язку із наслідками отриманої травми внаслідок ДТП матеріали справи не містять.

Згідно ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Однак, стосовно відшкодування шкоди пов`язаної з пошкодженням речей потерпілої (мобільний телефон, кросівки та спортивний костюм), то апелянтом не надано жодного доказу, який би підтверджував суму збитку завданого майну потерпілої та їх вартості.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної немайнової) шкоди", де вказано, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при рішенні спору про відшкодування моральної немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана і вини останнього в її спричиненні.

За змістом частини 1,2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичної болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вказані вимоги КПК України та Пленуму Верховного Суду України при постановлені вироку в частині розв`язання цивільного позову виконані. Місцевим судом вірно встановлено, що потерпіла зазнала фізичного болю та відчувала моральні страждання, тривалий час вимушена була лікуватись у зв`язку з чим її привичний спосіб життя був порушений, а тому районний суд достатньо обґрунтував своє рішення про відшодування їй моральної шкоди в сумі 30 000 гривень. При цьому врахував характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань ступень вини особи, яка завдала моральної шкоди та з урахуванням інших обставин визначив, що моральна шкода стягнута з обвинуваченого ОСОБА_5 саме в такому розмірі буде справедливою та співрозмірною.

Крім того, місцевим судом на користь потерпілої були стягнуті з ОСОБА_5 витрати на правову допомогу в сумі 8000 гривень.

Згідно з положеннями ст. 118 КПК України (далі - КПК) витрати на правову допомогу і витрати, пов`язані із залученням спеціалістів чи експертів, відносяться до процесуальних витрат, які розподіляються за правилами, встановленими ст. 124 вказаного Кодексу, а не в рамках вирішення цивільного позову. У зв`язку з ухваленням обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Нормою ч.1 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. За відсутності в обвинуваченого коштів, достатніх для відшкодування зазначених витрат, вони компенсуються потерпілому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом для компенсації шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Разом з тим під час апеляційного розгляду в суді апеляційної інстанції захисник ОСОБА_18 в інтересах потерпілої ОСОБА_8 надав квитанцію від 21.06.2022 року до прибуткового касового ордера сплачених потерпілою ОСОБА_8 в сумі 1000 гривень (підстава Договір від 30.06.2021 року про надання правової допомоги т.1 а.к.п.159) та квитанцію від 12.07.2021 року до прибуткового касового ордера сплачених потерпілою ОСОБА_8 в сумі 1000 гривень (підстава Договір від 30.06.2021 року про надання правової допомоги т.1 а.к.п.159), які просив стягнути з обвинуваченого за витрати потерпілою на правову допомогу.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає необхідним стягнути з обвинуваченого витрачені кошти на правову допомогу на користь потерпілої

ОСОБА_2 .

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що аргументи, які викладені в апеляційних скаргах потерпілої та захисника ОСОБА_1 в інтересах обвинуваченого не є підставою для скасування чи зміни вироку районного суду.

Згідно ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

З врахуванням викладеного, керуючись статтями 404, 405, ч.1 п.1 ст. 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_2 та апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_1 з доповненням на вирок Придніпровського районного суду м.Черкаси від 11 квітня 2022 року стосовно ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Вирок Придніпровського районного суду м.Черкаси від 11 квітня 2022 року щодо ОСОБА_3 - залишити без змін.

Додатково стягнути з ОСОБА_3 на користь потерпілої ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в сумі 2000 (дві) тисячі гривень.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий-суддя -

Судді -