Справа №: 127/7736/22
Провадження №: 1-кп/127/203/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 травня 2022 року місто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000044 від 05.04.2022 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Макіївка, Донецької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , працюючого електромонтажником ТОВ «Автоплюс»», із незакінченою вищою освітою, не одруженого, українця, громадянина України, раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора: ОСОБА_4 ,

захисника: ОСОБА_5 ,

обвинуваченого: ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

Згідно Конституції України, Україна є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Всупереч вказаним нормам міжнародного гуманітарного права президент Російської Федерації ОСОБА_6 , а також інші невстановлені на цей час представники влади Російської Федерації, діючи всупереч вимогам п. п. 1,2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV) від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів збройних сил Російської Федерації на територію України.

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі ООН).

До складу ООН входять Україна, Російська Федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є:

- застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави;

- застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, який підписаний СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і Російська Федерація.

31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та Російська Федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та Федеральним Законом Російської Федерації від 2 березня 1999 року № 42ФЗ). Відповідно до статей 2 3 зазначеного Договору, Російська Федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований Російською Федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно зі статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

З метою зміни меж території та державного кордону України під безпосереднім керівництвом та контролем невстановлених на цей час представників влади та збройних сил Російської Федерації, 7 квітня 2014 року на території України в межах Донецької області створено терористичну організацію «Донецька народна республіка» (далі «ДНР»), а 27 квітня 2014 року в межах Луганської області терористичну організацію «Луганська народна республіка» (далі «ЛНР»), у складі яких утворені незаконні збройні формування.

Контроль та координація діяльності цих терористичних організацій, як і їх фінансове та матеріальне забезпечення, у тому числі зброєю, боєприпасами, військовою технікою, здійснюється представниками влади та збройними силами Російської Федерації.

Так звані «Донецька народна республіка» і «Луганська народна республіка» є стійкими об`єднаннями невизначеної кількості осіб (більше трьох), створені з метою здійснення терористичної діяльності, у межах яких здійснено розподіл функцій, встановлено правила поведінки, обов`язкові для цих осіб під час підготовки і вчинення терористичних актів, а тому у відповідності до ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» є терористичними організаціями.

У подальшому, з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами України, що проживають на тимчасово окупованих територіях Донецької області, громадянами Російської Федерації та світовою спільнотою, 19 лютого 2022 року керівником терористичної організації «ДНР» оголошено так звану мобілізацію на окупованій території Донецької області, а 21 лютого 2022 року Російською Федерацією визнано «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку» незалежними державами.

22 лютого 2022 року Президент Російської Федерації направив до Ради Федерації звернення про використання збройних сил Російської Федерації за межами Російської Федерації, яке було задоволено.

24 лютого 2022 року приблизно о 05:00 год. Президент Російської Федерації оголосив про рішення розпочати повномасштабну військову агресію проти України.

У подальшому збройні сили Російської Федерації, які діяли за наказом керівництва Російської Федерації і збройних сил Російської Федерації, вторглись на територію Україну шляхом збройної агресії, з погрозою застосування зброї та її фактичним застосуванням, незаконно увійшли на територію Україну через державні кордони України в Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, інших областях та здійснила збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, та здійснили окупацію частин вказаної території, чим змінили межі території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується по теперішній час та призводить до загибелі людей та інших тяжких наслідків. Аналогічні дії були вчинені підрозділами терористичної організації «ДНР», які увійшли у склад збройних сил Російської Федерації.

24 лютого 2022 року указом Президента Володимира Зеленського №64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України.

Так, одним з таких представників підрозділу збройних сил держави агресора є громадянин України ОСОБА_3 , який 24.02.2022, достовірно знаючи про свій громадянський статус, факт збройної агресії Російської Федерації проти України та оголошений у зв`язку з цим воєнний стан на усій території України, добровільно звернувся до військкомату терористичної організації «ДНР» у м. Макіївка Донецької області, де отримав звання «рядовий» та був зарахований до 3 відділення 2 взводу 2 роти 4 батальйону 127 мотострілецького полку на посаді «стрілець», отримав форму зразка збройних сил Російської Федерації, автоматичну стрілецьку зброю та набої до неї, засоби індивідуального захисту, аптечку і сухі продуктові набори для військовослужбовців.

У подальшому, діючи з прямим умислом, тобто усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою заподіяння шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України, ОСОБА_3 у складі військових формувань збройних сил Російської Федерації, орієнтовно 03.03.2022 у невстановлений точний час, на залізничному транспорті перетнув державний кордон України у напрямку Російської Федерації.

04.03.2022 ОСОБА_3 у той же спосіб через Керченський міст незаконно перетнув державний кордон України у напрямку «В`їзд в Україну» на територію Автономної республіки Крим. Наступного дня, ОСОБА_3 зі зброєю та бойовими припасами спільно з іншими військовослужбовцями збройних сил Російської Федерації незаконно перетнув залізничним транспортом адміністративний кордон України з тимчасово окупованими територіями Автономної республіки Крим.

В подальшому, у період часу з 05.03.2022 по 13.03.2022 ОСОБА_3 діючи у складі підрозділу збройних сил Російської Федерації, на підставі наказів військового командування у межах загального плану захоплення території України виконував бойові завдання з охорони та оборони стратегічно важливих перехресть доріг та військової техніки збройних сил Російської Федерації, яка рухалась по ним, в тому числі в районі с. Білозірка, Миколаївського району, Миколаївської області.

Однак, 13.03.2022 близько 14:00 год. в ході бойового зіткнення підрозділів збройних сил Російської Федерації з підрозділами Збройних Сил України у с. Білозірка, Миколаївського району, Миколаївської області, 127 мотострілецький полк збройних сил терористичної організації «ДНР», що фактично діяв в складі збройних сил Російської Федерації, було знищено, а частина його особового складу з числа військовослужбовців терористичної організації «ДНР» була затримана військовослужбовцями Збройних Сил України. В ході зазначених вище подій, громадянин України ОСОБА_3 був затриманий військовослужбовцями Збройних Сил України на території Миколаївської області поблизу с. Білозірка.

Допитаний у ході судового провадження обвинувачений ОСОБА_3 , вину у інкримінованому йому злочині визнав частково та суду надав наступні показання, що він проживає в м. Макіївка, Донецької області, яка з 2014 року є територією так званої «Донецької народної республіки».

Так, вранці 24.02.2022 ОСОБА_3 зателефонували із академії, де він навчається та сказали піти до військомату, тоді обвинувачений зателефонував своєму другу ОСОБА_7 та запропонував піти разом із ним, на що останній погодився.

Цього ж дня, близько 10:00 год. ОСОБА_3 разом із ОСОБА_7 прийшли до військомату у м. Макіївка, надали комісії свої паспорти та військові квитки, їм одразу наказали проходити на задній двір установи та не дали жодної можливості піти додому. Біля автобусів було багато чоловіків та всіх одразу повезли до військових складів у Донецьку область, там кожному видали військову піксельну форму без розпізнавальних знаків, каску та сухі пайки.

26.02.2022 ОСОБА_3 дізнався, що на території України почалась війна та цього ж дня обвинуваченого та інших солдатів автобусами вивезли у військову частину, де усі пробули близько 5 днів та у подальшому потягом повезли на навчання до Російської Федерації, однак приїхавши до

АДРЕСА_2 військове формування у якому приймав участь ОСОБА_3 проживало у невеликому селищі у школі.

Військове командування роздавало усім накази та згідно яких ОСОБА_3 видали автомат та йому було доручено копати окопи у лісосмузі та стояти на перехресті дорогі при в`їзді у містечко та охороняти його, що він і виконував, весь час на дорозі їхали БТР та військові камази у великій кількості без розпізнавальних знаків.

13.03.2022 під час охорони перехрестя дороги обвинувачений почув, що школу, у якій вони проживали почали обстрілювати, потім ОСОБА_3 побачив військових із позначками Збройних Сил України, відкинув зброю та добровільно здався у полон.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_3 зазначив, що жодного разу не стріляв, нікого не вбивав та наміру цього робити не мав.

Допитаний у ході судового провадження свідок ОСОБА_7 , суду надав наступні показання, що він проживає в м. Макіївка, Донецької області, яка з 2014 року є територією так званої «Донецької народної республіки», обвинувачений ОСОБА_3 є його другом.

24.02.2022 вранці до ОСОБА_7 зателефонував обвинувачений та сказав, що сьогодні у військоматі потрібно отримати бронежилети, оскільки в «ДНР» почалась мобілізація, на той час свідку було відомо, що президент Російської Федерації почав «спеціальну операцію». Тоді ОСОБА_7 разом із ОСОБА_3 пішли у військомат у м. Макіївка, однак бронежилети їм не видали, а навпаки забрали у них військові квитки та паспорти «ДНР» та наказали пройти на задній двір та сісти до автобусів. У автобусах було дуже багато чоловіків та всіх повезли до військових складів у Донецьку область, де сформували в роти, батальйони та видали військову піксельну форму без розпізнавальних знаків.

Через кілька днів усім видали автомати або кулемети, посадили в потяг, який рухався до м. Іловайськ, а потім в Херсонську область, де усі прожили близько тижня, а потім відвезли до м. Білозірка, Миколаївської області, де поселили у місцевій школі.

Командування роздавало накази кому і що робити та згідно наданих розпоряджень ОСОБА_7 та ОСОБА_3 було доручено копати окопи та охороняти перехрестя дороги при в`їзді у м. Білозірка для того, що б забезпечувати безперешкодний проїзд військової техніки з позначками «V» та «Z», яка рухалась постійно. В якості розпізнавальних знаків ОСОБА_7 та ОСОБА_3 за наказом одягнули білі пов`язки на ліву руку та праву ногу.

13.03.2022 у м. Білозірка почався обстріл школи у якій вони проживали, потім до блок посту, який охороняли ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та інші під`їхала військова техніка Збройних Сил України та свідок разом із обвинуваченим відкинули зброю та здались у полон.

Також судом у ході судового провадження безпосередньо досліджені наступні докази надані стороною обвинувачення, а саме:
?витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 05.04.2022 за № 0000044;

?інформація про наявність доходів за період з 1 кварталу 2019 року по 1 квартал 2022 року, відповідно до якої у ОСОБА_3 доходи відсутні;

?протокол затримання особи, підозрюваної у вчинені злочину від 14.04.2022, відповідно до якого ОСОБА_3 був затриманий 14.04.2022 о 10:00 год. на території Миколаївської області.

Аналізуючи всі докази у їх сукупності, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення приходить до наступного.
Згідно ст. 111 КК України (в редакції станом на 05.01.2022) державна зрада є діянням умисно вчиненим громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, а саме перехід на бік ворога в умовах воєнного стану або в період збройного конфлікту, шпигунство, надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

Згідно пред`явленого органами досудового розслідування обвинуваченню ОСОБА_3 обвинувачується у державній зраді, тобто діянні вчиненому умисно громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості України, а саме переході на бік ворога в умовах воєнного стану та в період збройного конфлікту.

Відповідно, із вказаного обвинувачення вбачається, що сторона обвинувачення мала довести такі обов`язкові складові злочину: 1) вчинення вказаних дій в умовах воєнного стану та в період збройного конфлікту; 2) вчинення умисних дій на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості України у формі переходу на бік ворога; 3) вчинення вказаного спеціальним суб`єктом - громадянином України.

Аналізуючи доведення вказаних складових, суд приймає до уваги беззаперечний факт того, що Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» на території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.
Вказаним беззаперечно підтверджено, що починаючи з 24.02.2022 на всій території України, до якої зокрема входять Луганська і Донецька області введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, а також, що ворогом державою-агресором є Російська Федерація.
Таким чином, підтверджено факт того, що подія злочину відбулась в умовах введеного воєнного стану та в період збройного конфлікту, тобто обов`язкова складова зазначеної вище диспозиції ст. 111 КК України.
Підсумовуючи покази, які надав обвинувачений ОСОБА_3 у ході судового провадження про те, що йому стало відомо про факт нападу Російської Федерації на Україну лише 26.02.2022, суд вважає вказану позицію обвинуваченого такою, що має на меті уникнення від кримінальної відповідальності, оскільки допитаний у ході судового провадження свідок ОСОБА_7 зазначав, що вранці 24.02.2022 до нього зателефонував ОСОБА_3 та сказав, що потрібно піти до військомату у м. Макіївка - отримати бронежилети, оскільки в «ДНР» почалась мобілізація у зв`язку із тим, що президент Російської Федерації почав «спеціальну операцію» на території України. Також, у подальшому під час перебування ОСОБА_3 в період з 24.02.2022 по 13.03.2022 на території АР Крим, Херсонської та Миколаївської областей (передислокації), а також під час постійного отримання відповідної зброї та військової амуніції саме на території окупованій Російською Федерацією, ОСОБА_3 отримуючи її від представників самопроголошеної республіки в умовах, які він розцінював, як мобілізацію, що ним і підтверджено, обвинувачений достеменно усвідомлював та розумів, що на території України проходять воєнні дії у зв`язку із нападом Російської Федерації у якій безпосередньо сам обвинувачений буде приймати участь.

Вказане підтверджує також і той факт, що для позначень ОСОБА_3 використовував білі стрічки, виконував усі розпорядження військового командування збройних сил Російської Федерації, зокрема стояв на блок посту у АДРЕСА_3 , де забезпечував безперешкодний проїзд саме військової техніки збройних сил Російської Федерації, яка мала позначки «V» та «Z», що було підтверджено свідком ОСОБА_7 , який весь час виконував усі завдання разом із ОСОБА_3 .

Разом з тим, затримання обвинуваченого ОСОБА_3 , який мав при собі паспорт «ДНР» № НОМЕР_1 виданий 19.09.2020 підрозділом 035 та ідентифікував себе, як військовослужбовець збройних сил «ДНР», стрілець 3 відділення 2 взводу 2 роти 4 батальйону 127 полку, який беззаперечно не входить до військових формувань України, а приймає участь у війні Російської Федерації проти України на боці ворога, тобто Росії, вказує на обізнаність ОСОБА_3 щодо усіх його дій, таким чином ОСОБА_3 вчинив перехід на бік ворога України країни агресора Російської Федерації.

Факт того, що ОСОБА_3 вчинив злочин будучи громадянином України підтверджується, як показаннями самого обвинуваченого, так і дослідженими у ході судового провадження письмовими доказами, оскільки ОСОБА_3 було присвоєно реєстраційний номер картки платника податків, він із народження проживав на території України, де і був зареєстрований.

Крім того, суд звертає увагу, що у ході судового провадження обвинувачений ОСОБА_3 зазначав, що 24.02.2022 вранці йому зателефонували із академії, де він навчається та сказали піти до військомату, після чого обвинувачений запропонував своєму другу ОСОБА_7 піти із ним. Натомість ОСОБА_7 показав, що 24.02.2022 до нього зателефонував ОСОБА_3 та сказав, що потрібно піти до військомату у м. Макіївка отримати бронежилети, оскільки в «ДНР» почалась мобілізація через те, що президент Російської Федерації почав «спеціальну операцію» на території України. Однак, ні обвинуваченого ОСОБА_3 , ні свідка ОСОБА_7 у військомат не завозили, насильно йти не примушували, а вони самостійно, власним ходом, керуючись лише власним бажанням, із паспортом «ДНР» та військовим квитком пішли до військомату у м. Макіївка, без будь якої повістки та відповідного письмового виклику.

Також, із пояснень обвинуваченого ОСОБА_3 та свідка ОСОБА_7 вбачається, що перебуваючи 12.03.2022 та 13.03.2022 у м. Білозірка, Миколаївської області, виконуючи накази військового командування збройних сил Російської Федерації перебувати на блок посту, обвинувачений знаходився там лише із ОСОБА_7 та іншими військовими із м. Макіївка, які приїхали разом із ним та кожен із них мав відповідно видану зброю. Тобто, ОСОБА_3 розуміючи, що перебуває на території України, в населеному пункті, де проживають цивільні люди, без зброї, будучи громадянином України, розмовляючи українською мовою, маючи при собі документи, що ідентифікують його особу (зокрема реєстраційний номер облікової картки платника податків виданий на ім`я ОСОБА_3 , який виданий державними органами України), мав реальну можливість не виконувати завдань поставлених командуванням збройних сил Російської Федерації, а навпаки втекти та здатись до правоохоронних органів, органів державної влади, місцевого самоврядування або ж у будь якому будинку м. Білозірка, Миколаївської області. Однак, ОСОБА_3 вказаних дій не зробив, самостійно свою протиправну діяльність не зупинив, а був затриманий лише внаслідок супротиву українських військ, в ході вогневого ураження місця розташування його збройного формування, коли був позбавлений можливості чинити опір.
Сукупність вказаних обставин виключає поняття примусу, оскільки самим обвинуваченим ОСОБА_3 не повідомлено про застосування до нього жодної примусової процедури.
З урахуванням викладеного, суд критично оцінює показання обвинуваченого ОСОБА_3 та вважає їх такими, що мають намір уникнути від кримінальної відповідальності за вчинений злочин, а сукупність доказів досліджених безпосередньо у ході судового провадження, які є логічними, допустимими та такими, що узгоджуються між собою беззаперечно підтверджують вину ОСОБА_3 в інкримінованому злочині.
Аналізуючи та оцінюючи обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що стороною обвинувачення доведено поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, а тому його дії суд кваліфікує за ч. 1 ст. 111 КК України, державна зрада, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України: перехід на бік ворога в умовах воєнного стану та в період збройного конфлікту (в редакції із змінами, внесеними згідно із Законами № 1183-VII від 08.04.2014 № 1689 VII від 07.10.2014).

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, суд керується вимогами ст. ст. 65-67 КК України та приймає до уваги роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» та виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Таким чином, судом враховано те, що обвинувачений ОСОБА_3 раніше не судимий. Відповідно до довідки комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка» № 29/1696 від 13.04.2022 ОСОБА_3 на обліку у закладі не перебуває. Згідно довідки комунального некомерційного підприємства «Центр терапії залежностей «Соціотерапія» Вінницької обласної ради» № 660 від 13.04.2022 ОСОБА_3 на диспансерному наркологічному обліку в закладі не перебуває.

Обставин, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , судом не встановлено.

Обставин, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , судом не встановлено.

Враховуючи всі обставини справи в їх сукупності, тяжкість вчиненого злочину, особу обвинуваченого ОСОБА_3 , а саме те, що останній раніше не судимий, ставлення до вчиненого, поведінку в ході судового провадження, а тому суд переконаний, що саме покарання у виді позбавлення волі на певний строк призначене ОСОБА_3 буде необхідним та достатнім і досягне мети не лише кари ОСОБА_3 за вчинене, а й буде слугувати для його виправлення та запобігання вчинення нових злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами.

Разом з тим, додаткове покарання у виді конфіскації майна суд не застосовує, оскільки стороною обвинувачення не доведено корисливий мотив дій обвинуваченого та відсутні відповідні докази.
Питання, щодо речових доказів необхідно вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368, 369, 370, 371, 374 КПК України, ст. 65 КК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України та призначити йому покарання у виді 15 (п`ятнадцяти) років позбавлення волі без конфіскації майна.
Початок строку відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Речові докази, а саме:
?паспорт громадянина самопроголошеної «Донецької народженої республіки» виданий на ім`я ОСОБА_3 , довідку про військовий облік видану на ім`я ОСОБА_3 , довідку про вакцинацію видану на ім`я ОСОБА_3 , посвідчення про взяття на військову службу видане на ім`я ОСОБА_3 , які зберігаються в матеріалах кримінального провадження залишити в матеріалах кримінального провадження;
?копію реєстраційного номеру облікової картки платника податків видану на ім`я ОСОБА_3 , яка зберігається в матеріалах кримінального провадження повернути обвинуваченому ОСОБА_3 ;
?грошові кошти у сумі 500 рублів конфіскувати.
Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого п. 1 ч. 2 ст. 395 КПК України, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Вручити копію вироку обвинуваченому та прокурору негайно.

Учаснику судового провадження, який не був присутній у судовому засіданні копію вироку суду надіслати поштою не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Суддя: