Справа № 308/3116/20
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2022 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1
за участі секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,
засудженого ОСОБА_4
захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відео конференції матеріали клопотання адвоката ОСОБА_5 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_4 , про умовно-дострокове звільнення від відбування призначеного покарання, відповідно до ст. 81 КК України відносно засудженого:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, гр.. України, уродженця м. Ужгород,

встановив:

Захисник засудженого ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду із клопотанням, про умовно-дострокове звільнення від відбування призначеного покарання засудженому ОСОБА_4 .

Клопотання мотивовано тим, що вироком Закарпатського обласного суду від 18 серпня 1999 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених » ст. 93 п.п. «г», «ж», ст. 94 та ч. 3 ст. 222 КК України (в редакції Закону від 28.12.1960 р.) та на підставі ст. 42 КК України (в редакції Закону від 1960 року) остаточно визначено йому покарання смертну кару - розстріл. Строк відбуття покарання зараховано з 1 квітня 1998 року з моменту його затримання. Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 7 грудня 1999 року виключено з вироку судової колегії в кримінальних справах Закарпатського обласного суду від 18 серпня 1999 року щодо ОСОБА_4 визнані судом як кваліфікуючі ознаки, передбаченого ч. 3 ст. 222 КК України злочину - незаконне придбання та зберігання без відповідного дозволу холодної зброї - ножа. В решті вирок залишено без змін. Ухвалою Закарпатського обласного суду від 22 червня 2000 року вирок судової колегії в кримінальних справах Закарпатського обласного суду від 18 серпня 1999 року в частині застосування виняткової міри покарання у вигляді смертної кари змінено на довічне позбавлення волі.

Наразі ОСОБА_4 добивається законними шляхами (справа 308/353/15-к) перегляду за нововиявленими обставинами ухваленого щодо нього вироку.

На думку адвоката дані особової справи ОСОБА_4 безапеляційно свідчать, навіть про те, що останній став на шлях виправлення. Окрім того, адвокат вказує, що засуджений відбуває покарання в силу помилки, а подальше позбавлення волі ОСОБА_4 не потребується, адже для цього відсутні обґрунтовані підстави.

У вказаному клопотанні адвокат ОСОБА_5 посилаючись на норми національного законодавства, а також на Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, рішення Європейського суду з прав людини, просить застосувати до засудженого ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (який відбуває у Закарпатській УВП №9 покарання згідно вироку Закарпатського обласного суду від 18 серпня 1999 року та ухвалою Закарпатського обласного суду від 22 червня 2000 року вирок в частині застосування виняткової міри покарання у вигляді смертної кари змінено на довічне позбавлення волі) - умовно-дострокове звільнення від відбування призначеного йому покарання.

Разом із тим, мотивуючи своє прохання вказує, що не дивлячись на відсутність у КК України механізму дострокового звільнення від довічного позбавлення волі чи його заміни більш м`яким, чи на відповідні положення Постанови Пленуму ВСУ №2 від 26.04.2002 (п. 4). Така відсутність механізму у КК України не узгоджується із Конституцією, Конвенцією та вказаною практикою Європейського суду, які мають бути застосовані безпосередньо, оскільки вони мають вищу юридичну силу, аніж Кримінальний кодекс. А положеннями КПК прямо передбачено застосування принципів у разі недостатності чи відсутності правового регулювання того чи іншого питання КПК.

У судовому засіданні захисник засудженого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_6 клопотання підтримав у повному обсязі, посилаючись на викладені у ньому мотиви. Крім того звернув увагу суду, на неефективність інститут помилування, що і стало підставою ухвалення рішення Європейським судом з прав людини, рішення «Петухов проти України № 2», на яке вони посилаються у своєму клопотанні. Також зазначив, що з моменту їх зверненні з вказаним клопотанням відповідне рішення від 16.09.2021 року було прийнято Конституційним судом України, щодо визнання неконституційними положень ч.1 ст. 81 КК України, в частині неможливості їх застосування до осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі. Просив подане ним клопотання задовольнити.

Засуджений ОСОБА_4 , в судовому засіданні підтримав позицію свого захисника, клопотання просив задовольнити, надати йому шанс, а також зазначив, що на даний час може бути більш корисним перебуваючи не в умовах ізоляції.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні відносно задоволення клопотання заперечив, посилаючись на те, що ст. 81 КК України, не передбачає застосування умовно дострокового звільнення до осіб засуджених до довічного позбавлення волі, до вказаних осіб застосовується інший порядок передбачений ст. 87 КК України, а саме помилування, вказаним порядком засуджений ОСОБА_4 скористався. Щодо посилання, захисника на рішення Європейським судом з прав людини, рішення «Петухов проти України № 2» на рішення Конституційного суду України від 16.09.2021 року, вказані акти містять посилання на необхідність внесення відповідних змін до національного законодавства України, зокрема КК України, аналогічні посилання містяться і в рішенні Європейським судом з прав людини, «Ласло проти Угорщини», на яке теж просив звернути увагу суду. На теперішній час норми чинного законодавства ще не регламентують порядок умовно-дострокового звільнення осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі та не визначають умов такого звільнення, тому у задоволенні клопотання просив відмовити.

В судове засідання не з`явився представник УВП № 9, про день та час розгляду справи повідомлявся у встановлено порядку, направив на адресу суду особову справу відносно засудженого ОСОБА_4 , щодо причин своєї неявки суд не повідомив.

З урахуванням думки учасників справи та положень п. 2 ч. 5 ст. 539 КПК України, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника УВП № 9.

Суд, дослідивши матеріали клопотання, оглянувши в судовому засіданні матеріали особової справи засудженого, заслухавши думку учасників судового розгляду, дійшов таких висновків.

В судовому засіданні встановлено, що засуджений ОСОБА_4 відбуває покарання за вироком вироком Закарпатського обласного суду від 18 серпня 1999 року, згідно якого, його визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст. 93 п.п. «г», «ж», ст. 94 та ч. 3 ст. 222 КК України (в редакції Закону від 28.12.1960 р.) та на підставі ст. 42 КК України (в редакції Закону від 1960 року) остаточно визначено йому покарання смертну кару розстріл.

Відповідно до ухвали судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 7 грудня 1999 року виключено з вироку судової колегії в кримінальних справах Закарпатського обласного суду від 18 серпня 1999 року щодо ОСОБА_4 визнані судом як кваліфікуючі ознаки, передбаченого ч. 3 ст. 222 КК України злочину - незаконне придбання та зберігання без відповідного дозволу холодної зброї - ножа. В решті вирок залишено без змін.

Ухвалою Закарпатського обласного суду від 22 червня 2000 року вирок судової колегії в кримінальних справах Закарпатського обласного суду від 18 серпня 1999 року в частині застосування виняткової міри покарання у вигляді смертної кари змінено на довічне позбавлення волі.

У Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою.

Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання. У переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.

Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кримінальним кодексом (в редакції 1960 року) на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу (в редакції 1960 року) із змінами, внесеними Законом України № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.

Застосування зазначеного покарання не суперечить ні Конституції України, ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.

Підстави для умовно-дострокового звільнення регламентовано ст. 81 КК України, яка передбачає, що до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим:

1) не менше половини строку покарання, призначеного судом за кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, а також за необережний тяжкий злочин;

2) не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за корупційний нетяжкий злочин, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисне кримінальне правопорушення і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисне кримінальне правопорушення, за яке вона засуджена до позбавлення волі;

3) не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисне кримінальне правопорушення протягом невідбутої частини покарання.

У разі вчинення особою, до якої було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, протягом невідбутої частини покарання нового кримінального правопорушення суд призначає їй покарання за правилами, передбаченими ст. 71 і 72 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

Якщо ставиться питання щодо застосування ст. 81 КК України, то обов`язковою умовою для можливого звільнення засудженого від відбування покарання умовно- достроково є фактичне відбуття ним певного строку покарання залежно від тяжкості вчиненого ним злочину.

Разом з тим, у питанні, що розглядається, суд позбавлений можливості визначити, який строк необхідно відбути засудженим до довічного позбавлення волі, тоді як чинне законодавство України не має механізму захисту осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі.

Також у ст. 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002 "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким", роз`яснено, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

При розгляді справи "Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства" 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим, інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні становить 20-25 років.

Таке право на помилування в Україні передбачено ст. 87 КК України, яке має засуджений при відбутті 20 років ув`язнення.

Правом помилування наділений лише Президент України стосовно індивідуально визначеної особи. При прийнятті рішення про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на строк не менше 25 років.

Отже, чинним законодавством України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

При цьому, слід зазначити, що згідно з Положенням про порядок здійснення помилування, затвердженим Указом Президента України № 223/2015 від 21.04.2015 засуджена особа до особистого клопотання про помилування може долучити інші документи, які, на її погляд, мають значення для застосування помилування.

Таким чином, у своєму зверненні до Президента, засуджений має право викласти свої доводи щодо недієвості державного механізму помилування, з посиланням на наведене ним рішення Європейського суду з прав людини, а також, відомості, що на його думку підтверджують відсутність підстав для продовження визначеного йому покарання.

З досліджених матеріалів особової справи, вбачається, що засуджений ОСОБА_4 звертався до Президента України для розгляду в установленому порядку питання про помилування та його клопотання було залишено без задоволення. При цьому суд, не оцінює процедурні моменти прийняття такого рішення, на що посилається захисник засудженого, а саме, що таке рішення було прийнято не президентом, а відповідною комісією, оскільки вказане питання не лежить в площині розгляду вказаного клопотання, суд лише констатує факт такого звернення.

В силу Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди України застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15.05.2019 у справі № 757/12726/18-ц (п.36) звернула увагу на те, що 12.03.2019 Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі "Петухов проти України". (2)

Так, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини "Пєтухов проти України (2)" від 12.03.2019 Європейський суд з прав людини повторює, що Договірні держави користуються широкою свободою розсуду, вирішуючи питання щодо належної тривалості покарання у виді позбавлення волі за конкретні злочини. Сам факт того, що зрештою покарання у виді довічного позбавлення волі може бути відбутим у повному обсязі не суперечить ст. 3 Конвенції.

Отже, перегляд покарання у виді довічного позбавлення волі необов`язково має призвести до звільнення відповідного засудженого (п. 193).

Тим не менш, Європейський суд з прав людини зазначив, що оскільки ця справа стосується питання того, що покарання у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити, вона свідчить про наявність системної проблеми, для вирішення якої вимагається вжиття заходів загального характеру.

Характер встановленого за ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод порушення свідчить, що для належного виконання цього рішення від держави-відповідача вимагатиметься впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі. Механізм такого перегляду повинен гарантувати перевірку у кожному конкретному випадку, чи обґрунтовано триваюче тримання під вартою законними пенологічними підставами, та має надавати засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити з певним ступенем точності, що їм треба зробити, аби було розглянуто питання щодо їх звільнення, та за яких умов це можливо, відповідно до стандартів, розроблених практикою Європейського суду з прав людини (п. 194).

Отже, Європейський суд з прав людини визначив, які заходи повинна вжити Україна для виправлення ситуації з встановленим порушенням (вжити заходи загального характеру - впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі), при цьому Судом окремо обумовлено, що застосування довічного позбавлення волі будь-яким чином не суперечить вимогам Конвенції.

Тобто, для вирішення цієї проблеми держава має вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці Європейського суду з прав людини (§194).

При цьому право на розгляд питання щодо дострокового звільнення від довічного позбавлення волі не означає, що засудженого звільнять. Звільнення можливе тільки за умови, якщо зникнуть обґрунтовані "пенологічні підстави" для подальшого ув`язнення.

Одним із найбільш важливих кроків при визначенні ефективної політики щодо довічного позбавлення волі є розроблення справедливої, добре обміркованої та гуманної процедури, що дозволить оцінити "готовність" того чи іншого засудженого до виходу на волю та повноцінного існування в соціумі.

Однак, що також і доводиться поданими документами, а також матеріалами особової справи засудженого ОСОБА_4 , на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому на даний час відсутні підстави у суду вирішувати питання дострокового звільнення засудженого від відбування довічного позбавлення волі, або ж встановлення строку та умов звільнення, тому правильним видається наголошення на тому, що суди не є суб`єктами уповноваженими на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог ст. 3 Конвенції про захист прав та основоположних свобод та в даному випадку єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада, до повноважень якої в тому числі належить й прийняття законів.

Суд враховує, що дійсно у рішенні в справі "Петухов проти України" Європейський суд з прав людини визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції.

Крім того, у справі "Лопата та інші проти України" Європейським судом з прав людини також визнано, що довічне ув`язнення без перспектив звільнення розкриває порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де закріплено, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність поводженню чи покаранню".

Разом з тим, Європейський суд з прав людини у цих рішеннях вказав, з огляду на неможливість скорочення строків довічного позбавлення волі заявників зазначив, що саме визнання порушення і є достатньою справедливою сатисфакцією (п. 201 рішення "Пєтухов проти України", п. 4 рішення "Лопата та інші проти України).

Крім того суд приймає, до уваги Рішенням Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2021 від 16.09.2021 року визнано такими,що невідповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі та зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

Разом з цим, у п. 3 вказаного Рішення КСУ зазначено, що виокремлення КК України довічного позбавлення волі як виняткового й найсуворішого виду покарання узгоджується з принципами домірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, справедливості в кримінальному праві. Однак з метою реалізації зазначених принципів у кримінальному праві і в рамках функціонування інститутів умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та/або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким має бути виокремлено порядок дострокового звільнення засуджених від відбування покарання на довічне позбавлення волі, який врахував би юридичну природу цього виду покарання та не допускав його урівнювання з іншими видами кримінального покарання.

На теперішній час чинне законодавство не містить норми, які регламентують окремий порядок достроково звільнення засуджених від відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі, а відповідні норми ст. 81 КК України не у повній мірі враховують юридичну природу цього виду покарання, адже визначають умови застосування умовно-дострокового звільнення від покарання лише після фактичного відбуття його певної частини, яка визначається законом в залежності від тяжкості кримінального правопорушення, вчиненого засудженим.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що він не є законодавчим органом, а діє лише в межах чинного законодавства України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а тому, без відповідного порядку та повноважень, не наділений правом перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі. Крім того, як вказувалося вище, суд позбавлений можливості визначити, який строк необхідно відбути засудженим до довічного позбавлення волі, якщо підходити до кожного засудженого індивідуально та погоджується, що чинне законодавство України не має механізму усунення таких прогалин у правах осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі.

Разом з цим, з огляду на загальні вимоги до забезпечення особам права на доступ до правосуддя та на справедливий судовий захист, суд вважає доцільним розглянути клопотання захисника адвоката ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_4 про умовно-дострокове звільнення не лише з точки зору законодавчої можливості застосування до останнього умовно-дострокового звільнення, а й з точки зору наявності загальних підстав, визначених у ст. 81 КК України для застосування умовно-дострокового звільнення, як до особи, яка відбуває покарання за вчинення злочину.

Вирішуючи питання про наявність підстав для умовно-дострокового звільнення засудженого ОСОБА_4 , передбачених у ст. 81 КК України, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 81 КК України - умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України - призначене покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Статтею 6 КВК України передбачено, що виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання, суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє та професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Матеріалами особової справи та численними характеристиками засудженого встановлено, що раніше ОСОБА_4 не судимий. З врахуванням зарахованого строку з 1 квітня 1998 року з моменту затримання відбув 24 роки ув`язнення. За час відбування покарання засуджений ОСОБА_4 характеризується позитивно, до дисциплінарної відповідальності притягувався 2 рази, порушення полягали у зберіганні заборонених предметів (засобів мобільного зв`язку),на даний час стягнення погашені. Має двадцять п`ять заохочень, дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом установи, з іншими засудженими неконфліктний. Протягом 13 років працював, на даний час не працевлаштований з незалежних від нього підстав. З 2009 року по 2013 рік проводив богослужіння для засуджених. Приймає участь у благоустрої установи, проявляє ініціативу, займається самоосвітою, на профілактичному обліку не перебуває, бере участь у реалізації програм диференційованого виховного впливу «Творчість», «Духовне відродження», «Фізкультура та спорт».

Відповідно до наявної в матеріалах особової справи характеристики від 25.01.2021 року на думку адміністрації ДУ «Закарпатська УВП № 9» застосування, щодо ОСОБА_4 помилування є доцільним.

Базуючись на нормах чинного законодавства та керуючись внутрішнім переконанням, суд розділяє наявну в наукових колах позицію, яка виділяє підстави (матеріальну ознаку) та передумови (формальну ознаку) умовно-дострокового звільнення, де під підставами розуміється виправлення засудженого, а під умовами - фактичне відбуття засудженим певної частини призначеному йому покарання.

Враховуючи викладене, суд вважає, що засуджений ОСОБА_4 своєю поведінкою довів наявність підстав, які вказують на його виправлення, а отже і на можливість запровадження відносно нього процедури умовно-дострокового звільнення, після виконання державою Україна свого позитивного обов`язку, а саме реформування системи перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.

Однак, сукупність вищевикладених обставин, станом на день розгляду клопотання, на думку суду, унеможливлює застосування до засудженого ОСОБА_4 умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Відхиляючи клопотання захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_6 суд зазначає, що не вбачає у такому рішенні порушення так званого трискладового тесту, що широко застосовується Європейським судом з прав людини та являє собою юридичну конструкцію і засіб для перевірки наявності необхідних умов для обмеження прав, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Тест вказує на те, що будь-яке обмеження права має пройти перевірку на відповідність сукупності вказаних трьох умов (законність, легітимна мета, необхідність у демократичному суспільстві). Обмеження, що не відповідає таким умовам, порушує право особи. Хоча назва "трискладовий тест" є умовною й прямо не передбачена у практиці Європейського суду з прав людини, власне умови зазначаються у багатьох рішеннях цього суду. Наприклад, у рішенні у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine) від 2.12.2010 р., Європейський суд з прав людини зазначив, що втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи кілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (п. 42). Така концепція міститься і в інших рішеннях Європейського суду з прав людини.

Так, у процесуальному у питанні, що розглядається, порушення трискладового тесту у зв`язку з відмовою в умовно-достроковому звільненні від відбуття довічного ув`язнення не мав місця, адже перший елемент цього тесту - законність втручання та обмеження права (законну мету) є не пройденим, адже на момент постановлення цієї ухвали наявний в Україні правопорядок не передбачає можливості постановлення судового рішення про задоволення клопотання засудженого до довічного позбавлення волі про його умовно-дострокове звільнення, не визначає для цього підстав, умов, критеріїв. Цей правопорядок ґрунтується на певних пенологічних напрацюваннях держави, втілених у чинних кодифікованих та інших нормативних актах, є таким, що поки що не втілив позитивні зобов`язання держави та чисельну практику Європейського суду з прав людини, проте місцевий загальний суд не вбачає можливості його змінити своїм рішенням.

Держава наразі не надає суду свободи розсуду в цьому питанні.

На переконання суду, наведені засудженим доводи, щодо його суспільної користі для держави за умов його перебування на волі у даний період, обставинами стурбованості про його долю членами сім`ї, його стурбованістю, щодо неможливості повноцінного спілкування із сім`єю, можуть бути оцінені як виняткові випадки та надзвичайні обставини при розгляді питання про помилування, тоді як у суду, на вирішенні якого знаходиться клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі такі повноваження відсутні.

Станом на момент розгляду даної справи, законодавством України передбачена можливість заміни покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, лише шляхом помилування, що в повній мірі відповідає вимогам Конвенції та практиці ЄСПЛ.

Отже, враховуючи відсутність у Конституції України та законах України повноважень суду на застосування умовно-дострокового звільнення до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, а також те , що суд не є законодавчим органом,у суду на даний час відсутні правові підстави для задоволення клопотання засудженого.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 81, 371, 372, 537-539 КПК України, суд, -

постановив:

У задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_5 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_4 , про умовно-дострокове звільнення від відбування призначеного покарання, відповідно до ст. 81 КК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1