ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 686/17882/21

Провадження № 11-кп/4820/359/22

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду в складі:

судді - доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря
судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Хмельницькому, в режимі відеоконференцзв`язку, апеляційну скаргу захисника обвинуваченого за ч.2 ст. 189, ч. 2 ст. 199, ч. 1 ст. 255-1 КК України ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 лютого 2022 року, -

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою строк дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 за ч.2 ст. 189, ч. 2 ст. 199, ч. 1 ст. 255-1 КК України продовжено у вигляді тримання під вартою по 22 квітня 2022 року, включно.

Суд мотивував своє рішення тим, що тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому, а також наявність ризиків, що обвинувачений може переховувався від суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків, перешкоджати кримінальному провадженню чи вчинити інше кримінальне правопорушення, дають підстави продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 строк тримання під вартою.

В поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу та ухвалити нову, якою змінити обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід на інший не пов`язаний з триманням під вартою та покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України. Вказує, що прокурором не доведено існування ризиків, передбачених ч. 2 ст. 177 КПК України. Суд не вказав у своїй ухвалі чому жоден із більш м`яких запобіжних заходів, аніж тримання під вартою, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. Крім того, суд необґрунтовано прийшов до висновку про обґрунтованість підозри ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 189, ч.2 ст.199, ч.1 ст. 255-1 КК України. У повідомленні про зміну раніше повідомленої підозри не конкретизовано які саме дії були вчиненні саме ОСОБА_6 , а які - іншими учасниками, будь-яких незаперечних та достовірних доказів вини ОСОБА_6 у вчиненні цих злочинів - немає, а також чітко не вказано та не розмежовано які саме дії були кожного з учасників події. На думку апелянта, суд хоч і зазначив в тексті ухвали що враховує обставини, визначені у ст.178 КПК України, проте не врахував при цьому, що на момент розгляду клопотання жодних доказів на підтвердження цього - прокурором не надано. Під час досудового розслідування слідчим суддею ОСОБА_8 , незважаючи на заперечення сторони обвинувачення, батькові обвинуваченого була повернена, внесена ним застава, що беззаперечно свідчить про належну поведінку ОСОБА_6 під час досудового розслідування в період, коли він не перебував під вартою. Він не міг та не може переховувати та спотворювати речі та документи, оскільки усі речові докази були вилучені слідчими під час обшуків та інших слідчих дій. Сторона захисту вважає, що до обвинуваченого, з урахуванням обставин, передбачених ст.178 КПК України, можливо було обрати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, зокрема - у вигляді домашнього арешту в нічний час доби, який забезпечить дотримання прав, свобод та інтересів підозрюваного і виконання ним обов`язків, які покладаються на нього під час досудового розслідування.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , на підтримку поданої апеляційної скарги, із посиланням на зазначені у ній доводи, думку прокурора про законність і обґрунтованість рішення місцевого суду, перевіривши судове рішення, в межах апеляційної скарги, та обговоривши її доводи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Виходячи з вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
У відповідності до ст. 199 КПК України, розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

У відповідності до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Суд першої інстанції при розгляді клопотання прокурора, в повній мірі, дотримався цих вимог закону.
Згідно положень ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Тримання під вартою та продовження строку такого тримання може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Продовжуючи строк тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
На думку колегії суддів, ухвала місцевого суду відповідає зазначеним критеріям.

Суд врахував особу обвинуваченого ОСОБА_6 , а також обставини визначені ст. 178 КПК України, зокрема, що він обвинувачується у вчиненні тяжких кримінальних правопорушень, які за своїм характером становлять

особливу суспільну небезпеку, зокрема санкція ч. 1 ст. 255-1 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років із конфіскацією майна, та те, що наявність ризиків, на підставі яких запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, йому було обрано, не зменшились, а відтак відсутні підстави для зміни на інший більш м`який запобіжний захід.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки тяжкість вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, покарання, яке очікує особу, в разі доведення винуватості, схильність до вчинення нових кримінальних правопорушень, давали підстави для продовження строку дії саме такого запобіжного заходу.
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про відсутність, виписаних в ухвалі суду ризиків, а відтак і про можливість зміни щодо нього запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт у нічний час доби, не знайшли свого підтвердження, під час її розгляду апеляційним судом, з врахуванням характеру висунутого обвинувачення.

Колегія суддів враховує те, що чинний КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений (обвинувачена) при застосуванні до нього (неї) більш м`якого запобіжного заходу обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на нього (неї) процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена пунктами 1-5 частини 1 статті 177 КПК України, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
Отже потреба в обмеженні права на особисту свободу обвинуваченого, шляхом продовження, останньому, найсуворішого виду запобіжного заходу, є виправданою.
Даний вид запобіжного заходу є співмірним з існуючими ризиками, відповідає особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого ним злочину, та унеможливить настання ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.
Наведені в апеляційній скарзі доводи для зміни запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 , не пов`язаного з триманням під вартою, не спростовують таке рішення місцевого суду, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого та обставин вчинення злочину, які були враховані при вирішенні питання щодо продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Твердження апелянта про не наведення обґрунтованих підстав застосування альтернативних запобіжних заходів, не є визначальними аргументами, які давали б можливість обрати ОСОБА_6 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, і не спростовують, встановлених судом обставин і висновків, та не дають підстав вважати, що обрання відносно нього іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, належним чином, забезпечить його процесуальну поведінку, усуне продовження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. А відтак, порушення процесуального закону відсутні.

Таким чином, наявність ризиків у межах кримінального провадження, ґрунтується на реальних фактичних даних, наведених прокурором у поданому клопотанні та доведених в судовому засіданні першої та апеляційної інстанцій.

Посилання сторони захисту на недоведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні конкретних дій, не заслуговують на увагу, оскільки на даному етапі провадження, вирішення питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину є недопустимим, а лише на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу.

Інші доводи апеляційної скарги захисника, зокрема і посилання на повернення слідчим суддею застави батьку, що свідчить належну поведінку обвинуваченого під час досудового та судового розгляду, не спростовують таких висновків місцевого суду.

Згідно ч. 3 п. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити місцевому суду ухвалити законне та вмотивоване рішення, колегією суддів не виявлено, а наведені в апеляційній скарзі доводи не є достатніми для скасування оскаржуваної ухвали.

За таких обставин, судова колегія вважає ухвалу місцевого суду, обґрунтованою та вмотивованою, порушень норм чинного КПК України, які могли б стати підставою для скасування чи зміни судового рішення не встановлено.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст.405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,
п о с т а н о в и л а :

Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 лютого 2022 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3