Справа № 446/1281/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2021 м.Кам`янка-Бузька

Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Камянка-Бузька матеріали кримінального провадження № 0000453 від 10.11.2020 року про обвинувачення
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, громадянина України, з вищою освітою, розлученого, має на утриманні не повнолітню доньку, не працюючого, без постійного місця проживання, 17.05.2016 року Жовківським районним судом Львівської області за ч. 1 ст. 185 КК України був засуджений до 200 годин громадських робіт, 23.08.2018 Жовківським районним судом Львівської області за ч.2 ст. 185 КК України до 3 місяців 25 днів арешту та на підставі ЗУ "Про амністію" звільнений від відбуття покарання(вирок не набрав законної сили), 22.06.2021 вироком колегії суддів з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду вирок Жовківського районного суду Львівської області від 23.08.2018 відносно ОСОБА_3 скасовано та призначено ОСОБА_3 за ч.2 ст. 185 КК із застосуванням ст.. 71,72 КК України остаточно призначено покарання у виді 3 (трьох) місяців 25 днів арешту( покарання повністю відбув),-
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України,-
де сторонами виступають з боку:
обвинувачення - прокурор ОСОБА_4
захисту - захисник ОСОБА_5 , обвинувачений ОСОБА_3
встановив:
Обвинувачений ОСОБА_3 10.11.2020 близько в період часу із 12.00 год. по 15.00 год.,більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, отримавши попередньо від ОСОБА_6 ключі до замка дверей та дозвіл на перебування в гаражному приміщенні кооперативу «Автоколо», що розташований в смт. Добротвір, Червоноградського району Львівської області, маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, з корисливих мотивів, діючи протиправно, тобто усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння та його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з корисливих спонукань та повторно, оскільки попередня судимість за не знята та не погашена у встановленому законом порядку, переконавшись, що його дії є непомітними для інших, шляхом вільного доступу, таємно, не маючи права володіння та керування незаконно заволодів транспортним засобом, а саме автомобілем марки ВАЗ 2109червоного кольору 1991 року випуску д.н.з. НОМЕР_1 , та відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , після вчинення даного кримінального правопорушення ОСОБА_3 залишив місце вчинення злочину та розпорядився викраденим майном на власний розсуд.
Таким чином, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 289 КК України - незаконне заволодіння транспортним засобом вчинене повторно.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 винним себе в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав повністю та дав суду показання, аналогічні фабулі обвинувачення. Зокрема вказав про те, що у листопаді 2020 проживав у смт. Добротвір, Червоноградського району Львівської області та допомагав ОСОБА_6 ремонтувати транспортні засоби. 10.11.2020 йому терміново потрібно було поїхати у м. Львів та він шляхом вільного доступу, так як у нього були ключі від гаражного боксу, завів автомобіль марки ВАЗ 2109 д.н.з. НОМЕР_1 , ключі якого знаходились у автомобілі та поїхав на ньому. Приїхавши до Львова залишив автомобіль на бічній вулиці В.Великого. У травні 2021 його затримали працівники поліції та він одразу розповів їм про обставини вчиненого злочину та показав викрадений автомобіль який знаходився на тому ж місці де він його залишив. У вчиненому щиро розкаявся. Крім того, просив суд визнати недоцільним дослідження доказів, що до тих обставин, які ним не оспорюються по справі. При цьому вказав, що розуміє зміст цих обставин. Зміст ст.349 КПК України йому зрозумілий.
Суд переконався, що показання обвинуваченого ОСОБА_3 є послідовними, логічними, а тому не викликають сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.
Потерпілий ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився, подавши заяву в якій зазначив, що претензій до обвинуваченого не має, викрадене майно йому повернуто, при призначенні покарання просить суворо не карати обвинуваченого та застосувати до нього ст. 69 КК України.
Відповідно до ч.3 ст.349 КПК України за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються.
Відповідно до цих вимог закону суд обмежив дослідження доказів допитом обвинуваченого, потерпілих та дослідженням тих матеріалів кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого.
Обвинувачений та інші учасники судового процесу правильно розуміють зміст цих обставин, а також те, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці фактичні обставини справи. Суд немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції.
Крім того, суд вважає доведеною винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у незаконному заволодінні транспортними засобами, вчинене повторно. Його дії кваліфіковані вірно за ч. 2 ст. 289 КК України.
Призначаючи обвинуваченому покарання суд враховує тяжкість вчиненого злочину, вчинений злочин за ч. 2 ст. 289 КК України класифікується як тяжкий злочин, дані про його особу, зокрема те, що обвинувачений раніше притягався до кримінальної відповідальності, молодий вік обвинуваченого, на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває, а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Обставинами, які пом`якшують покарання є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину; обставин, які обтяжують покарання судом не встановлено.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
При призначенні обвинуваченому покарання, суд враховує вимоги п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 (із змінами та доповненнями), згідно яких призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватись вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховуючи позицію сторони обвинувачення та думки потерпілого щодо необхідної міри покарання, відношення обвинуваченого до вчиненого, враховуючи, що злочин вчинений ОСОБА_3 згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, характер та ступінь суспільної небезпеки вказаного злочину, спосіб його вчинення, мету та мотив вказаних діянь, а також те, що обвинувачений визнав себе повністю винним у вчиненні злочину, розкаюється у вчиненому, а також обставини, які пом`якшують покарання, раніше притягався до кримінальної відповідальності, суд приходить до висновку про те, що виправлення і перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства неможливе.
Оцінюючи прохання обвинуваченого та його захисника про необхідність звільнення обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд вважає, що таке звільнення від відбуття покарання не може мати місця у даному випадку з огляду на таке.
Згідно положень ст. 75 КК України, якщо суд, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
За змістом кримінального закону ступінь тяжкості вчиненого злочину передбачає не тільки врахування самої категорії тяжкості, визначеної ст. 12 КК України, а й індивідуальних особливостей злочинного діяння.
Так, вчинений обвинуваченим кримінальне правопорушення тяжким злочином, а тому, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення обвинуваченим, на переконання суду, не дає підстав для висновку, що його виправлення можливе без відбування покарання. Крім цього, дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що він вчиняв кримінальне правопорушення з метою власного збагачення, однак як і на момент вчинення, так і на даний час ніде не працевлаштований, не має визначеного місця проживання, на переконання суду також не свідчать про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Відповідно до положень ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Разом з тим призначаючи покарання за ч. 2 ст. 289 КК України суд вважає за можливе застосування ст. 69 КК України та призначення обвинуваченому основного покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції зазначеної статті, оскільки наявні декілька обставин, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину, що самі по собі істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Крім того від його протиправних дій не настало тяжких наслідків, майно повернуто законному володільцю, внаслідок активного сприяння обвинуваченого досудому слідству та потерпілий не має жодних претензій до обвинуваченого.
Суд вважає, що обвинуваченому має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.З урахуванням вмотивованих обставин, а також з`ясування повних і всебічних відомостей про особу обвинуваченого ОСОБА_3 його віку, стан здоров`я, ставлення обвинуваченого до вчиненого ним діяння; його умови життя суд приходить до виваженого та обґрунтованого висновку, що обвинуваченому слід призначити покарання за вчинений злочини покарання у виді позбавлення волі на певний строк за ч. 2 ст. 289 КК України з застосуванням ст. 69 КК України.
Цивільний позов у справі не заявлено.
Питання про долю речових доказів слід вирішити відповідно до статті 100 КПК України, про що зазначити в резолютивній частині цього вироку.
Процесуальні витрати в кримінальному провадженні слід вирішити в порядку ст. 124 КПК України.
Запобіжний захід у вигляді тримання обвинуваченого під вартою, суд вважає за необхідне продовжити до набрання вироком законної сили, однак не більше ніж 60 днів, а саме до 21.02.2022 року включно.
Керуючись ст. ст. 370, 373, 374 КПК України, суд -
ухвалив :
ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України із застосуванням ст. 69 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки без конфіскації майна.
Строк відбування покарання ОСОБА_3 обчислювати з моменту його затримання, тобто з 06.05.2021 року
Обраний запобіжний захід ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою, продовжити до набрання вироком законної сили, але не більше ніж на 60 днів, тобто до 21.02.2022 року включно.
Стягнути з ОСОБА_3 , на користь держави витрати за проведення судової трасологічної експертизи №10/5/1571 в сумі 653,80 грн., вартість проведеної судової дактилоскопічної експертизи №10/3/1814 в сумі 653,80 грн.; вартість проведеної судової дактилоскопічної експертизи №10/3/1797 в сумі 1144,15 грн.; вартість проведеної дактилоскопічної експертизи №10/3/1798 в сумі 653,80 грн. та вартість проведеної судової авто-товарознавчої експертизи №СЕ19/114/20-22788-АВв сумі 1307,60 грн.
Речовий доказ оптичний диск «Verbatim» «4,7 Gb»,який знаходиться при матеріалах справи, залишити при матеріалах справи; мобільний телефон марки «Nokia» моделі 113 та скляну чарку, які знаходять на зберіганні у кімнаті речових доказів Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області-повернути ОСОБА_6 ; автомобіль марки ВАЗ 2109 д.н.з. НОМЕР_1 , вважати повернутим потерпілому ОСОБА_7 .
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на вирок може бути подана до Львівського апеляційного суду через Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення, для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.
Вирок ухвалено в нарадчій кімнаті 23.12.2021.

Головуючий суддя ОСОБА_1