Справа № 487/6770/21
Провадження № 1-кп/487/692/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.11.2021 Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві кримінальне провадження внесене в Єдиний державний реєстр досудових розслідувань за № 0000666 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Євпаторія АР Крим, громадянина України, який має повну загальну середню освіту, офіційно не працює, раніше судимий: - 17.12.2019 Заводським районним судом м.Миколаєва за ч.1 ст. 185 КК України до 80 годин громадських робіт , проживає за адресою АДРЕСА_1 ,

у вчинені кримінального проступку передбаченого ч.2 ст.389 КК України

за участю сторін кримінального провадження

прокурора Окружної прокуратури м.Миколаєва ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_3
захисника ОСОБА_5

В С Т А Н О В И В:

Формулювання обвинувачення визнаного судом доведеним

Вироком Заводського районного суду м.Миколаєва від 17.12.2019 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення , передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді 80 годин громадських робіт.
30.03.2020 засудженого ОСОБА_3 поставлено на облік до Заводського районного відділу філії ДУ «Центр пробації» в Миколаївській області.
08.04.2020 ОСОБА_3 у письмовому вигляді ознайомлено з умовами відбування покарання у виді громадських робіт, та видане направлення до КЗК «Обласний палац культури» для відбування покарання, а також повідомлено про передбачену ч. 2 ст. 389 КК України кримінальну відповідальність за ухилення від відбування громадських робіт.
В період з 19.08.2020 до 16.09.2020 включно, засуджений ОСОБА_3 відпрацював 64 години громадських робіт у КЗК «Обласний палац культури».
Разом з цим в період з 19.09.2020 до 06.09.2021 ОСОБА_3 до КЗК «Обласний палац культури» не з`являвся, залишив м.Миколаїв не повідомивши про це Заводський районний відділ філії ДУ «Центр пробації».
Отже засуджений ОСОБА_3 ухилився від відбування покарання у виді громадських робіт у кількості 16 годин.
Своїми діями, що виразились в ухиленні від відбування покарання у виді громадських робіт, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 389 КК України.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у пред`явленому йому обвинуваченні визнав.
При безпосередньому допиті під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_3 пояснив, що дійсно Вироком Заводського районного суду м.Миколаєва від 17.12.2019 був засуджений до 80 годин громадських робіт, які він відпрацьовував у КЗК «Обласний палац культури». Особисто підрахувавши відпрацьовані години вважав, що відбув покарання повністю і поїхав до ОСОБА_6 на заробітки. Просить суворо його не карати.
Враховуючи те, що обвинувачений та сторона обвинувачення не оспорюють обставини справи, судом встановлено що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності їхньої позиції. Заслухавши думку учасників судового провадження та роз`яснивши положення ч. 3 ст. 349 КПК України, суд при визначенні обсягу доказів, що підлягають дослідженню, обмежився показаннями обвинуваченого, дослідженням матеріалів кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, визначивши відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
З урахуванням наведеного, вивчивши матеріали кримінального провадження, надані органом досудового розслідування, керуючись законом та оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, суд дійшов висновку, що подія кримінального правопорушення мала місце, вина обвинуваченого ОСОБА_3 у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України знайшла своє підтвердження і доведена повністю поза розумним сумнівом.

Мотиви призначення покарання та ухвалення інших рішень щодо питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку і положення закону, яким керувався суд.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, суд керується вимогами ст.ст. 65-67 КК України та приймає до уваги роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» та виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Згідно цієї постанови, відповідно до ст.50, ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Крім того, Європейський суд з прав людини у справі «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 р., зазначав, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Суд, також враховує вимоги ч.2 ст.61 Конституції України, згідно з якою юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів засудженим.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, віднесено до категорії кримінальних проступків .
Обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_3 суд визнає щире каяття.
Обставин, що обтяжує покарання, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд також враховує дані про особу обвинуваченого, який раніше судим, на психіатричному обліку не перебуває, з 2019 перебуває на обліку у лікаря-нарколога з діагнозом: РПП внаслідок вживання опіоїдів, синдром залежності, щиро покаявся у вчиненому.
З урахуванням даних про особу обвинуваченого, обставин вчинення кримінального проступку, суд реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, вважає за необхідне призначити ОСОБА_3 покарання у виді арешту в межах санкції статті при цьому вважає, що саме таке покарання є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
17.12.2019 ОСОБА_3 було засуджено Заводським районним судом м.Миколаєва за ст.185 ч.1 КК України до громадських робіт строком на 80 годин.
Відповідно до вимог ч. 1, ст. 71 КК України при призначенні покарання за сукупністю вироків суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Згідно ч.4 ст.71 КК України остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Частина 1 ст. 71 КК України містить імперативну вимогу про призначення судом покарання за сукупністю вироків (шляхом повного або частково приєднання до покарання, призначеного за новим вироком, невідбутої частини покарання за попереднім вироком) у випадку, коли засуджений вчинив новий злочин після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання.
аким чином, приєднання невідбутої частини покарання, призначеного за попереднім вироком, є обов`язком суду, який призначає остаточне покарання за сукупністю вироків.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.72 КК України, при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з такого їх співвідношення: одному дню обмеження волі або арешту відповідають вісім годин громадських робіт.
Відтак, 16 годин громадських робіт невідбутих ОСОБА_3 дорівнюють 2 дням арешту.
На підставі вищевикладеного, суд приходить до переконання про призначення ОСОБА_3 остаточного покарання у виді арешту із врахуванням ст.ст. 71, 72 КК України.
Речових доказів по справі не має.
Судових витрат по справі не має.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_3 не обирався.
Керуючись ст.ст.100, 369, 370, 373, 374, 381, 382 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 389 ч.2 КК України та призначити покарання у вигляді арешту строком на 1 (один) місяць.
На підставі ст.ст. 71, 72 КК України, за сукупністю вироків, до покарання призначеного за даним вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Заводського районного суду м.Миколаєва від 17.12.2019 та остаточно призначити ОСОБА_3 покарання у виді арешту строком на 1 (один) місяць 2 (два) дні.
Строк покарання обчислювати з моменту фактичного затримання.
На вирок може бути подана апеляція до Миколаївського апеляційного суду через Заводський районний суд м.Миколаєва протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.
Копію вироку негайно після проголошення вручити прокурору, обвинуваченому.
Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя: ОСОБА_1