КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/4069/2021 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 187 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

21 вересня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 15.09.2021,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15.09.2021 продовженоОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою в Державній установі «Київський СІЗО» Міністерства юстиції України на 60 днів, тобто до 14.11.2021 включно без визначення розміру застави.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції враховуючи у сукупності особу обвинуваченого, характер та тяжкість злочину, який йому інкриміновано, відсутність міцних соціальних зв`язків та місця реєстрації в Україні, дійшов висновку, що на даний час продовжують існувати ризики, визначені п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, оскільки існують достатні підстави вважати, що обвинувачений може впливати на потерпілого та переховуватися від суду, а також, з огляду на те, що обвинувачений ОСОБА_6 офіційно не працює, продовжує існувати ризик продовжувати злочину діяльність.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалуДарницького районного суду м. Києва від 15.09.2021 скасувати та звільнити ОСОБА_6 з під варти в залі суду.
В обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що ризики, на які посилається сторона обвинувачення, не знайшли свого підтвердження, оскільки, в рамках кримінальної справи №753/19286/19 відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, вже були допитані всі свідки, у тому числі й потерпілий, що на думку апелянта повністю нівелює будь-який вплив на об`єктивність вже наданих та зафіксованих у судовому засіданні показів свідків та потерпілого. Тому ризик передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України не знайшов, на думку апелянта, свого підтвердження.
Щодо загрози втечі, а саме ризику передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України то апелянт вказує, що практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь-яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці. Ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання («Сулаоя проти Естонії», «Панченко проти Росії») та зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Ноймайстер проти Австрії»). Аргументи за чи проти звільнення, у тому числі ризик того, що обвинувачений може перешкодити належному проведенню судового розгляду, не повинні прийматися абстрактно, але повинні бути підкріплені фактичними доказами. Небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі тяжкості покарання за злочин. Наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою («Строган проти України»). При цьому посилається на рішення ЄСПЛ «Мамедов проти Росії», в якому зазначено, що хоч суворість покарання, що загрожує заявникові, має значення для оцінки небезпеки його зникнення або вчинення нових злочинів, потребу подовжити строк тримання під вартою не можна оцінювати з чисто абстрактної точки погляду, зважаючи лише на тяжкість злочину. Так само і продовження строку тримання під вартою не може застосовуватися через те, що вироком може бути призначене покарання у вигляді позбавлення волі (рішення у справі «Летельє проти Франції»; «Панченко проти Росії», «Гораль проти Польщі», «Ілійков проти Болгарії»).
Апелянт зазначає, що ризик передбачений п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, який нібито обґрунтовується тим, що більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою, не зможе забезпечити спроби знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення жодними доказами не підтверджується, та стверджує, що до ОСОБА_6 слід застосувати запобіжний захід у виді домашнього арешту із застосуванням електронних засобів контролю, що забезпечить ризики передбачені п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, а застосування найсуворішого виду запобіжного заходу втратить свою необхідність. Оскільки, ОСОБА_6 має постійне місце проживання у квартирі, за адресою: АДРЕСА_1 , яку ОСОБА_6 орендував для спільного проживання разом зі своїм двоюрідним братом та обов`язок щодо сплати орендних платежів за яку, після обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу, продовжує виконувати його двоюрідний брат, що повноцінно забезпечить його постійне перебування за місцем проживання та підтверджується відповідним договором оренди житлового приміщення (квартири).
Тому, на думку апелянта, ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, також не підтверджується жодними наявними та належними доказами.
Крім того, як стверджує апелянт, ухвали Дарницького районного суду м. Києва про продовження ОСОБА_6 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою від 08.10.2019, 02.12.2019, 28.01.2020, 23.03.2020, 15.05.2020, 25.06.2020, 20.08.2020, 16.10.2020, 14.12.2020, 05.02.2021, 05.04.2021, 27.05.2021, 22.07.2021, 15.09.2021 містять однакові підстави та повноцінно ідентичний зміст, що свідчить про відсутність підстав, які б слугували неспростовним доказом для об`єктивної необхідності застосування найбільш суворого запобіжного заходу, як тримання ОСОБА_6 під вартою. Тому, на думку апелянта, зазначене беззаперечно підтверджує факт не здійснення судом першої інстанції належного аналізу підстав для прийняття вмотивованого рішення щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 не містить клопотання про її розгляд за участю сторін, а відтак апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому ч.4 ст. 422-1 КПК України без участі сторін.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши надані в копіях матеріали, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як встановлено ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Як вбачається з наданого до апеляційного суду обвинувального акту та ухвали суду, в провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження №0005965, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.08.2019 за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.
15 вересня 2021 року в судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 , строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою посилаючись на те, що на даний час не зменшились та продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15.09.2021 продовженоОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 14.11.2021 включно без визначення розміру застави.
Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Як вбачається з оскаржуваної ухвали судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини за яких таке продовження можливе.

Так, судом першої інстанції, були заслухані пояснення прокурора, обвинуваченого та його захисника, для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

Всупереч доводам апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , суд першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання, врахував, конкретні обставини кримінального провадження, особу обвинуваченого, характер та тяжкість злочину, який йому інкриміновано, відсутність міцних соціальних зв`язків, його майновий стан та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризику переховування від суду, та впливу на потерпілого, то вони є безпідставними з огляду на наступне.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
З врахуванням характеру висунутого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим в інкримінованому кримінальному правопорушенні, а також враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, в тому числі і відсутність місця реєстрації в Україні, та міцних соціальних зв`язків, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_6 може переховуватися від суду, такий ризик не зменшився і виправдовує подальше його тримання під вартою.
Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 про те, що її підзахисний має орендоване житло в м. Києві, що свідчить про відсутність ризику його втечі, а також дає достатні підстави вважати, що інший запобіжний захід у виді домашнього арешту забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого, то колегія суддів вважає їх неспроможними, оскільки наявність орендованого житла у сукупності з усіма обставини, які враховані судом першої інстанції при продовженні запобіжного заходу, на даному етапі провадженняне будуть стримуючими факторами для запобігання встановленим ризикам кримінального провадження, а також жодним чином не дають достатніх підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 , не зможе здійснити дії, передбачені п.1 ч.1 ст. 177 КПК України.
Що стосується ризиків, передбачених п. 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого впливати на потерпілого у даному кримінальному провадженні, а також продовжувати злочинну діяльність, то на переконання колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що на даному етапі провадження, яке наразі триває, є всі підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 , може впливати на потерпілого, а також продовжувати злочинну діяльність, з огляду на відсутність міцних соціальних зв`язків та офіційного джерела доходів, так як обвинувачений не працює. Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також твердження апелянта про те, що викладені у судовому рішенні висновки є недостатніми для продовження тримання обвинуваченого під вартою, на переконання колегії суддів є неспроможними.
Посилання суду першої інстанції в ряді ухвал Дарницького районного суду м. Києва на існування одних і тих же ризиків, як підстави для продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченого ОСОБА_6 , на що вказує захисник в апеляційній скарзі, ніяким чином не свідчить про відсутність підстав для продовження дії запобіжного заходу станом на 15.09.2021 р. та про незаконність оскаржуваної ухвали суду.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про особу обвинуваченого, на даному етапі провадження, вказують на наявність підстав для продовження строку дії обраного йому запобіжного заходу.

Рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не інший запобіжний захід, як про це просить захисник, має забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_6 процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 15.09.2021, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 діб, тобто до 14.11.2021 включно без визначення розміру застави - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4