Справа № 936/601/21
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

07.02.2022 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі :
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участі секретарки судових засідань ОСОБА_4 ,
та учасників судового розгляду : прокурора ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11-кп/4806/403/21 за апеляційною скаргою першого заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_6
В С Т А Н О В И В:

Вироком Воловецького районного суду Закарпатської області від 06 липня 2021 року,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кропивна, Ізяславського району, Хмельницької області, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, раніше неодноразово судимого, зокрема Воловецьким районним судом 26.11.2020 за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 510 гривень, 27.08.2020 Воловецьким районним судом за ст. 126-1 КК України до покарання у виді громадських робіт строком на 150 годин, згідно зі ст. 89 КК України судимість не погашена,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.
На підставі ст. 75 КК України ухвалено звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України - періодично з`являтиметься для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомлятиме уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.
Ухвалено застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 на підставі ч. 1 ст. 91-1 КК України обмежувальні заходи на строк 3 (три) місяці та покласти на нього обов`язок, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 91-1 КК України - заборонити наближатися на визначену відстань у 20 м до місця, де ОСОБА_8 - особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку з роботою, лікуванням чи з інших причин.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
27.05.2020, приблизно о 22:00 год, 07.08.2020 приблизно о 22:00 год та 29.05.2021, приблизно 14:00 год, обвинувачений ОСОБА_7 , знаходячись за місцем спільного проживання з колишньою дружиною ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, вчинив відносно своєї колишньої дружини ОСОБА_8 дії психологічного насильства, що проявилось у словесних образах потерпілої нецензурними словами, погрозах фізичною розправою та виганяв її з будинку. Вказаними насильницькими діями ОСОБА_7 заподіяв своїй колишній дружині ОСОБА_8 систематичних психологічних страждань, що виразилися у словесних образах, погрозах, приниженні, які викликали у потерпілої ОСОБА_8 побоювання за свою безпеку, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе та завдали шкоди її фізичному та психічному здоров`ю.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального правопорушення, доведеність вини та правову кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ст. 126-1 КК України, зазначає, що вирок підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. На думку апелянта, суд першої інстанції, не навівши у вироку жодних підстав, дійшов необґрунтованого висновку про можливість застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання. Прокурор вважає, що місцевий суд надав перевагу одній обставині, яка пом`якшує покарання, а саме - щире каяття обвинуваченого ОСОБА_7 , однак поведінка обвинуваченого не свідчить про те, що він розкаюється у вчиненому. Окрім того, апелянт звертає увагу на те, що ОСОБА_7 раніше неодноразово притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно своєї дружити та доньки, що підтверджується судовими рішеннями. Проте, суд першої інстанції ці обставини до уваги не взяв і не врахував те, що обвинувачений ОСОБА_7 на шлях виправлення не став, а повторно, через короткий проміжок часу, а саме через вісім місяців, вчинив новий умисний злочин, пов`язаний із домашнім насильством відносно своєї колишньої дружини, що також свідчить і про те, що ОСОБА_7 не усвідомив тяжкості скоєного ним кримінально-караного діяння. Прокурор також стверджує, що ОСОБА_7 за місцем проживання характеризується виключно з негативної сторони, не працює, зловживає алкоголем. Отже, на переконання апелянта, враховуючи вищевикладені обставини, призначене судом першої інстанції покарання із застосуванням ст. 75 КК України безумовно не досягне своєї мети, тому просить вирок скасувати, ухвалити новий, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік та виключити з мотивувальної частини вироку обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченого щире каяття.

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, про основні доводи апеляційної скарги, пояснення учасників судового розгляду : прокурора ОСОБА_5 , який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.
Апеляційна скарги розглядається за відсутності обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_8 , неявка яких, із огляду на положення ст. 405 КПК України, не перешкоджає її розгляду. При цьому береться до уваги, що: про час та місце розгляду апеляційної скарги обвинувачений та потерпіла повідомлені відповідно до вимог закону; від них не надходило заяв (клопотань) про відкладення розгляду справи на інший термін та відомостей про поважність причин їхньої неявки на розгляд справи.
Відповідно до ст. ст. 370, 371, 373, 374 КПК України судове рішення (вирок), який ухвалюється іменем України, є найважливішим актом правосуддя в кримінальних справах, повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, у тому числі ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням, передбачених цим Кодексом, вимог щодо кримінального провадження, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням у ньому належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. У мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви не врахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення; обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання; мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання, застосування примусових заходів медичного характеру при встановленні стану обмеженої осудності обвинуваченого, застосування примусового лікування відповідно до статті 96 Кримінального кодексу України, мотиви призначення громадського вихователя неповнолітньому; підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
Відповідно до ст. 349 КПК України після виконання дій, передбачених статтею 348 цього Кодексу, головуючий з`ясовує думку учасників судового провадження про те, які докази потрібно дослідити, та про порядок їх дослідження.
Обсяг доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження визначаються ухвалою суду і, в разі необхідності, можуть бути змінені.
Суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань, та випадку, передбаченого статтею 381 цього Кодексу.
Так, дослідивши дані журналу судового засідання, колегія суддів встановила, що при роз`ясненні учасникам судового розгляду положень ст. 349 КПК України, судом не дотримані вимоги цієї норми процесуального права, зокрема зі змісту журналу судового засідання не вбачається, що суд роз`яснював учасникам судового провадження положення ч. 3 ст. 349 КПК України, з`ясовував, чи правильно розуміють зазначені особи зміст обставин, які ніким не оспорюються, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Між тим, з вироку вбачається, що на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України за згодою учасників судового провадження судом визнано недоцільним дослідження доказів щодо обставин вчинення кримінальних правопорушень, оскільки такі ніким не оспорюються і визнав достатнім обмежитись тільки допитом обвинуваченого та потерпілої.
З огляду на вказане у підтвердження висновку про доведеність вини ОСОБА_7 , суд у вироку послався лише на те, що обвинувачений визнав вину, а також на показання потерпілої ОСОБА_8 .
На будь-які інші докази у підтвердження висновку про винуватість ОСОБА_7 суд не послався, і відповідно не дав їм відповідної оцінки, необґрунтовано зазначивши у мотивувальній частині вироку про те, що фактичні обставини підтверджуються зібраними у кримінальному провадженні доказами.
Враховуючи, що судом першої інстанції у порушення вимог ст. 349 КПК України зібрані по справі докази не досліджувались, тому такі в обґрунтування доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, у яких він обвинувачується, у вироку не наведені.
Колегія суддів вважає, що вищевказане свідчить про невідповідність висновків суду викладених у вироку фактичним обставинам кримінального провадження.
Колегія суддів також вважає, що вищенаведене свідчить про порушення судом першої інстанції положень ст. 349 КПК України, яке визнається істотним, таким, що свідчить про неповноту судового розгляду та про невідповідність висновків суду викладених у вироку фактичним обставинам кримінального провадження.
При цьому, апеляційний суд бере до уваги те, що суд першої інстанції, визнавши недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи й у порушення вимог ст. 349 КПК України, не з`ясувавши чи не заперечують проти цього учасники судового розгляду (обвинувачений, потерпіла та прокурор), а також чи правильно вони розуміли зміст цих обставин та не роз`яснивши їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини справи в апеляційному порядку, не взяв до уваги й те, що для надання правової допомоги обвинуваченому не залучався захисник (адвокат).
Отже, судом першої інстанції допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, яке колегія суддів апеляційного суду не може виправити, використовуючи свої повноваження.
Окрім того, як убачається зі змісту оскаржуваного вироку, суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 вийшов за межі обвинувачення, встановивши, що 07.08.20 та 29.05.2021 ОСОБА_7 виганяв потерпілу з будинку, що відповідно до обвинувального акту не ставиться ОСОБА_7 у провину.
Також зі змісту обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення в умисному систематичному вчиненні психологічного насильства щодо колишнього подружжя, що призвело до психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілої особи, однак суд визнав доведеною вину ОСОБА_7 в умисному систематичному вчиненні фізичного та психологічного насильства щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призвело до фізичних та психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілої особи, що у свою чергу також свідчить про те, що суд першої інстанції вийшов за межі обвинувачення.
У зв`язку з наведеним, указані вище порушення вимог КПК України, які допустив суд першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , відповідно ст. ст. 412, 415 КПК України, колегія суддів вважає істотними, такими, що тягнуть скасування судового рішення із призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції в іншому складі.
При оцінці доводів апеляційної скарги та прийнятті судового рішення колегія суддів бере до уваги те, що сторона обвинувачення не заявляла клопотань про дослідження апеляційним судом доказів з метою усунення неповноти при з`ясуванні фактичних обставин справи, що з урахуванням положень ст. ст. 404, 405 КПК України, та доводів апеляційної скарги, перешкодило апеляційному суду постановити судове рішення без направлення кримінального провадження на новий судовий розгляд.
Крім того, відповідно до положень ч. 2 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не вправі вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.
Доводи апеляційної скарги прокурора про безпідставне застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст. ст. 75, 76 КК України, колегія суддів вважає такими, що підлягають до ретельної перевірки та відповідної оцінки і, у випадку підтвердження наведених прокурором доводів щодо призначеного покарання, доведеності встановлених органом досудового розслідування фактичних обставин та кваліфікації дій обвинуваченого, колегія суддів вважає, що звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням із застосуванням ст. 75 КК України може бути оцінене як неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Під час нового розгляду суду першої інстанції необхідно усунути вказані вище недоліки, повно, всебічно та об`єктивно розглянути матеріали кримінального провадження, дати належну оцінку пред`явленим сторонами обвинувачення та захисту доказам у їх сукупності і прийняти рішення з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу, яку подав перший заступник керівника Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_6 , задовольнити частково.

Вирок Воловецького районного суду Закарпатської області від 06 липня 2021 року щодо обвинуваченого за ст. 126-1 КК України ОСОБА_7 , - скасувати, призначивши новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції в іншому складі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді: