ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 235/661/14-к

провадження № 51-1859км19

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
захисника ОСОБА_7 ,

розглянув касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Донецького апеляційного суду від 26 лютого 2021 року у кримінальному провадженні щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Красноармійська Донецької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289,

ч. 3 ст. 289, ч. 1 ст. 263, пунктами 1, 6, 9, 12, 13 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Димитровського міського суду Донецької області від 8 травня 2018 року ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю, ч. 3 ст. 289 КК ?на строк 9 років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю, ч. 1 ст. 263 КК ? на строк 7 років, пунктами 1, 6, 9, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК ? на строк 15 років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю; на підставі частин 1, 2 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що в період із вересня 2012 року по травень 2013 року він з особою, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, за попередньою змовою за нез`ясованих обставин, без відповідного дозволу, незаконно придбали вогнепальну зброю та бойові припаси, які перенесли і зберігали у квартирі

АДРЕСА_2 .

20 лютого 2013 року ОСОБА_6 та особа, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, за попередньою змовою між собою, перебуваючи у дворі будинку № 10 мікрорайону Південному в тому ж місці, діючи умисно та узгоджено між собою, незаконно заволоділи автомобілем ВАЗ-21011, державний номер НОМЕР_1 , який перебував у володінні ОСОБА_9 , заподіявши потерпілій матеріальну шкоду на суму 6562,12 грн.

У період з лютого по травень 2013 року ОСОБА_6 й особа, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, на автомобілі ВАЗ-21011, діючи умисно та узгоджено між собою, незаконно зберігаючи при собі вищевказану вогнепальну зброю і бойові припаси, періодично виїжджали до лісосмуги в районі с. Перше Травня Красноармійського району Донецької області, де здійснювали постріли з неї, перевіряючи таким чином технічний стан цієї зброї та здатність для проведення пострілів.

20 травня 2013 року ОСОБА_6 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, та особа, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, за попередньою змовою між собою, озброївшись короткоствольною нарізною вогнепальною зброєю самозарядним пістолетом моделі ТТ № ШТ 805 калібру 9 мм, виготовленим промисловим способом, та пістолетом калібру 9 мм (9x18 мм), переробленим шляхом заміни ствола газового пістолета «ІЖ 79-8» № НОМЕР_2 , промислового виробництва, та боєприпасами до них, керуючи автомобілем ВАЗ-21011, з метою повторного незаконного заволодіння транспортним засобом прибули на територію гаражного кооперативу «Южний», що в мікрорайоні Південному в м. Красноармійську Донецької області.

Після цього ОСОБА_6 залишився в салоні автомобіля спостерігати за навколишньою обстановкою, щоб у разі потреби по радіостанції дати сигнал особі, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, про небезпеку викриття їхніх злочинних намірів.

З метою вбивства власника автомобіля «Toyota Avensis», державний номер

НОМЕР_3 , особа, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, здійснила з пістолета калібру 9 мм не менше 12 прицільних пострілів у ОСОБА_10 , заподіявши йому тяжкі тілесні ушкодження, від яких потерпілий помер на місці пригоди.

У цей час ОСОБА_11 , який спостерігав за навколишньою обстановкою, побачивши ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , що приїхали на автомобілі ГАЗ-31105, державний номер НОМЕР_4 , до вказаного гаража і направлялись до нього, повідомив про це по радіостанції особі, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, яка в той час перебувала у приміщенні. Розуміючи, що вищевказані особи можуть повідомити правоохоронним органам про вбивство ОСОБА_10 або безпосередньо затримати їх на місці вчинення злочину, з метою приховання вчиненого злочину і доведення до кінця незаконного заволодіння автомобілем «Toyota Avensis», ОСОБА_6 та особа, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, домовились між собою про застосування до ОСОБА_14 і ОСОБА_15 вогнепальної зброї з метою їх вбивства.

Після цього особа, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, здійснила з вищезазначеного пістолета не менше шести прицільних пострілів у життєво важливі органи ОСОБА_14 , заподіявши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, від яких він помер.

Крім цього, ця ж особа здійснила з указаного пістолета не менше трьох прицільних пострілів у життєво важливі органи ОСОБА_15 , заподіявши йому тяжкі тілесні ушкодження.

Прибувши до приміщення гаража, ОСОБА_6 , на вимогу особи, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, передав наявний у нього самозарядний пістолет моделі ТТ № ШТ 805 калібру 9 мм, з якого остання здійснила один прицільний постріл у голову ОСОБА_15 , заподіявши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, від яких останній помер.

Після вчинення вбивства ОСОБА_14 і ОСОБА_15 . ОСОБА_6 та особа, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, затягнувши тіла вбитих до приміщення гаража, діючи умисно й узгоджено між собою, повторно, незаконно заволоділи транспортним засобом ОСОБА_10 автомобілем «Тoyоta Avensis», державний номер НОМЕР_3 , загальною вартістю 137 682,28 грн.

Вищевказану вогнепальну зброю та бойові припаси, що залишилися після вбивства ОСОБА_10 , ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , ОСОБА_6 та особа, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, на автомобілі ВАЗ-21011 незаконно перевезли до району водоочисних споруд, що поблизу с. Перше Травня Красноармійського району Донецької області, та з метою приховання і подальшого незаконного зберігання закопали в землю.

Донецький апеляційний суд вироком від 24 січня 2019 року скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та ухвалив новий вирок.

Згідно з вироком апеляційного суду ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю, ч. 3 ст. 289 КК ? на строк 9 років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю, ч. 1 ст. 263 КК ? на строк 7 років, пунктами 1, 6, 9, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК ? на строк 15 років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю; на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю; на підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22 листопада 2013 року, більш суворим покаранням, призначеним за цим вироком, остаточно визначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

У решті вирок залишено без зміни.

Верховний Суд постановою від 10 жовтня 2019 року скасував вирок Донецького апеляційного суду від 24 січня 2019 рокущодо ОСОБА_6 через допущені істотні порушення вимог КПК та м`якість призначеного ОСОБА_6 покарання і призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Донецький апеляційний суд вироком від 26 лютого 2021 року вирок Димитровського міського суду Донецької області від 8 травня 2018 року щодо ОСОБА_6 скасував у частині призначеного покарання та ухвалив новий вирок, яким ухвалив вважати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 289,

ч. 3 ст. 289, ч. 1 ст. 263, пунктами 1, 6, 9, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК, і за ч. 2 ст. 289 КК призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю, ч. 3 ст. 289 КК ?на строк 9 років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю, ч. 1 ст. 263 КК ? на строк 7 років, пунктами 1, 6, 9, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК ? у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; на підставі частин 1, 2 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; на підставі ч. 4 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22 листопада

2013 року, більш суворим покаранням, призначеним за цим вироком,

ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю і зараховано в строк покарання відбуте покарання за вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22 листопада 2013 року.

Вимоги та доводи осіб, які подали касаційні скарги

У касаційній скарзі засуджений, вказуючи на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, просить скасувати вирок суду апеляційного суду і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Так, засуджений зазначає, що апеляційний суд поверхово розглянув справу, не дослідив доказів відповідно до ч. 3 ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі ? КПК), не надав належної оцінки способу вчинення злочину і не мотивував належним чином своїх висновків. Посилається на те, що апеляційний суд спростував фактичні обставини, встановлені судом першої інстанції, та надав їм іншу оцінку, безпосередньо не дослідивши їх. Зазначає, що сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом його причетності до вчинених вбивств, також немає попередньої змови групи осіб, корисливих мотивів, мети приховання іншого злочину, вчиненого особою, яка раніше вчинила вбивство. Водночас посилається на те, що фактично не брав участі у вчиненні вбивств, оскільки особа, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, вийшла за межі домовленостей щодо заволодіння транспортним засобом, а тому його дії необхідно кваліфікувати за частинами 2, 3

ст. 289, ч. 1 ст. 263 КК.

Вказує на те, що посилання на слідчий експеримент від 25 травня 2013 року, де він нібито викрив себе та особу, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, є недопустимим доказом, оскільки він необґрунтовано проведений у нічний час. Крім того, зазначає про порушення права на захист, адже після апеляційного розгляду був позбавлений права на ознайомлення з матеріалами справи.

На думку засудженого, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженогополягає в тому, що апеляційний суд, скасувавши вирок, призначив покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості злочину та його особі і яке хоч і не виходить за межі встановленого санкцією статті, але за своїм розміром є явно несправедливим через суворість, що є наслідком однобічності та неповноти судового розгляду, оскільки не враховано його позитивних характеристик, того, що він має постійне місце мешкання, утримує дружину, яка має інвалідність ІІ групи, малолітнього сина, ІНФОРМАЦІЯ_2 , він працює, не перебуває на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах, після обрання запобіжного заходу у виді домашнього арешту належним чином виконував усі покладені на нього обов`язки.

Захисник засудженого у касаційній скарзі просить змінити вирок апеляційного суду від 26 лютого 2021 року та призначити засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна. Посилається на те, що апеляційний суд не врахував характеризуючих даних особи засудженого, у зв`язку з чим призначив явно несправедливе покарання через суворість. Крім цього, вказує, що суд не навів переконливих доводів для довічного позбавлення волі, а попередня судимість не є підставою для цього. Також зазначає, що не встановлено форму співучасті засудженого та роль кожного у вчиненні багатоепізодного діяння.

Прокурор подав заперечення, в якому касаційні скарги просить залишити без задоволення, а судове рішення ? без зміни. Посилається, що суд взяв до уваги всі фактичні дані, надав належну оцінку доказам та прийняв обґрунтоване рішення.

Позиції учасників судового провадження

Засуджений підтримав свою касаційну скаргу та частково підтримав касаційну скаргу захисника.

Захисник посилався, що скарги як засудженого так і захисника є обгрунтованими.

Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення касаційних скарг.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого, його захисника та прокурора, перевіривши доводи, викладені в касаційних скаргах і запереченнях, дослідивши матеріали кримінального провадження, Суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

За змістом ст. 438 вказаного Кодексу при здійсненні касаційного провадження Суд не вправі скасувати оскаржені рішення через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, а виходить з обставин, установлених судами нижчих інстанцій.

У касаційній скарзі засуджений заперечує повноту судового розгляду, правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження та достовірність окремих доказів. Розгляд цих питань з урахуванням положень ст. 433 КПК до повноважень Верховного Суду законом не віднесено, а тому вони не підлягають перевірці, оскільки не є предметом касаційного розгляду.

Статтею 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

За змістом ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 289, ч. 1 ст. 263, пунктами 1, 6, 9, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК зроблено з дотриманням ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, оцінено відповідно до ст. 94 КПК.

Доводи засудженого в касаційній скарзі щодо недопустимості як доказу слідчого експерименту від 25 травня 2013 року є необґрунтованими. Як убачається з протоколу цієї слідчої дії від 25 травня 2013 року, експеримент проведено за участю ОСОБА_6 , розпочато о 22:06 та завершено о 02:26 26 травня 2013 року, тобто дійсно він тривав у нічний час. Верховний Суд погоджується з судами, що під час його проведення не було порушення вимог закону, оскільки ОСОБА_6 було викрито іншу особу, яка брала участь у вчиненні злочинів, достеменно знала про місцезнаходження речових доказів і знарядь злочинів, станом на 25 травня 2013 року цю особу затримано не було, так само не було і достовірно встановлено її місцезнаходження, тому проведення вказаної слідчої дії у зазначений час було доцільним.

Крім цього, відповідно до ст. 240 КПКслідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Зі змісту протоколу слідчого експерименту від 25 травня 2013 року вбачається, що хід указаної процесуальної дії, проведеної за участю ОСОБА_6 , його захисника, спеціалістів та у присутності двох понятих, фіксувався за допомогою відеозаписувальної техніки.

Зокрема, він відтворив обставини як разом із ОСОБА_16 вранці приїхали до кооперативу «Южний» саме з метою заволодіння якимось автомобілем, мали при собі зброю, їздили рядами і шукали авто. Побачивши відчинений гараж, а в ньому автомобіль «Тойота» сріблястого кольору, спільно вирішили заволодіти ним. ОСОБА_17 пішов до гаража, і після цього хазяїн автомобіля випав із гаража, він чув багато пострілів. Бачив як ОСОБА_17 затягнув тіло чоловіка до гаража і зачинив двері. Під`їхала срібна «Волга», два чоловіки увійшли до гаражу, і знов пролунали постріли, він вийшов з машини і побіг туди. Всередині у ОСОБА_18 заклинило пістолет, він дав йому свій і ОСОБА_17 ще раз вистрелив у одного з чоловіків, який лежав на підлозі., а потім наказав йому затягнути чоловіка у гараж, що він і зробив. Потім ОСОБА_17 наказав йому вигнати з гаража «Тойоту», і це він також виконав. За домовленістю вони поїхали до місця, де раніше стріляли зі зброї, він на « ОСОБА_19 », а ОСОБА_17 на ВАЗі. Там склали у пакет речі з «Тойоти» і свої забруднені кров`ю речі, «Тойоту» залишили у лісосмузі, протерли все в ній горілкою, щоб знищити відбитки пальців, на ВАЗі поїхали до відстійників і втопили там пакет із речами. Потім він залишив ВАЗ на стоянці в м. Красноармійську.

Тобто з протоколу проведення вищевказаного слідчого експерименту, зокрема з відеозапису до нього, вбачається, що ОСОБА_6 не лише давав показання на відеозапис, а й своїми діями відтворював обстановку та обставини події злочину.

Протокол слідчого експерименту був підписаний всіма учасниками цієї процесуальної дії та жодних зауважень щодо нього від учасників не надходило.

Протокол слідчого експерименту відповідає вимогам кримінального процесуального закону, зокрема ст. 104 КПК, а саму слідчу дію проведено за правилами, передбаченими ст. 240 цього Кодексу.

Тому колегія суддів погоджується, що слідчий експеримент орган досудового розслідування провів, діючи в межах закону, і підстав для визнання доказів, отриманих під час його проведення, недопустимими немає.

Не є прийнятними і доводи про те, що апеляційний суд усупереч ст. 404 КПК належним чином не розглянув апеляційних скарг.

Згідно зі ст. 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо. Не може бути визнано доказами відомості, що містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених зазначеним Кодексом. При цьому, виходячи з принципу безпосередності дослідження доказів, апеляційний суд не вправі дати їм іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо цих доказів не було досліджено під час апеляційного перегляду вироку.

Суд вважає за необхідне зазначити, що безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним усіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (кожний доказ як окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.

Положеннями ст. 404 КПК чітко регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення місцевого суду в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджено місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

За результатами перегляду вироку суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, яку дав місцевий суд, іншої оцінки їм не дав, а тому застосована ним процедура не суперечила встановленій у ст. 23 КПК засаді безпосередності дослідження доказів.

Отже, суд не переоцінював фактичних обставин, а прийняв рішення лише щодо призначеного покарання, однак в цій частині відповідно до вимог 404 КПК дослідив докази, які мають значення для прийняття рішення щодо міри покарання, в тому числі фактичні дані, що характеризують особу засудженого.

Посилаючись на невмотивованість рішення суду, засуджений не обґрунтував і не конкретизував у чому вона виражається.

Крім цього, не заслуговують на увагу доводи про зміну формулювання обвинувачення, оскільки в касаційній скарзі засудженого не вказується в чому полягає зміна обвинувачення, на її істотність та як вона вплинула на законність прийнятого рішення.

Невмотивованими є доводи про те, що сумніви не використані на користь засудженого, адже посилаючись на загальні вимоги закону про те, що всі сумніви трактуються на користь обвинуваченого, він не конкретизує, які сумніви, на його думку, вплинули чи могли вплинути на законність прийнятого рішення та в чому їх істотність.

Посилання сторони захисту на невстановлення форми співучасті засудженого та особи, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, таролі кожного у вчиненні багатоепізодного діяння спростовується причинним зв`язком між їх сумісними діями і шкідливими наслідками ? смертю трьох потерпілих. При цьому вони переслідували одну і ту ж кінцеву мету спочатку вбивства потерпілого ОСОБА_20 з метою заволодіння транспортним засобом «Тойота Авенсіс», а потім вбивства потерпілих ОСОБА_14 і ОСОБА_15 з метою приховання вчиненого ними вбивства потерпілого ОСОБА_20 , та усвідомлювали спільність своїх дій, їх узгодженість.

Цей висновок суду узгоджується з п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», згідно з яким вчинене за попередньою змовою групою осіб умисне вбивство вважається тоді, коли в позбавленні потерпілого життя брали участь декілька осіб (дві і більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його виконання. За цей злочин несуть відповідальність і ті особи, котрі хоча й не вчинювали дій, якими безпосередньо була заподіяна смерть потерпілому, але будучи об`єднаними з іншими співвиконавцями вбивства єдиним умислом, спрямованим на позбавлення потерпілого життя, виконали хоча б частину того обсягу дій, який група вважала необхідним для реалізації цього умислу.

Колегія суддів погоджується з висновками судів про вчинення засудженим злочину за попередньою змовою групою осіб з особою, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, а саме умисного вбивства трьох потерпілих за обставин, викладених вище, що беззаперечно знайшло своє підтвердження в ході встановлення фактичних обставин справи та дослідження доказів у справі. Так, вони заздалегідь придбали вогнепальну зброю, періодично проводили з неї постріли, перевіряли на справність, розподілили між собою ролі, вогнепальну зброю і, маючи при собі рацію, засуджений спостерігав за навколишньою обстановкою, щоб завчасно попередити особу, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, про небезпеку. При цьому, використовуючи рацію, засуджений повідомив вказану особу про прибуття до гаража потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , тим самим попередив його про небезпеку в їх особах і фактично надав йому час підготуватись до їх зустрічі, при цьому усвідомлюючи та передбачаючи їх подальшу участь, а саме позбавлення їх життя. Після чого, почувши звук пострілів із вогнепальної зброї, які здійснювала особа, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, засуджений одразу ж підійшов до місця злочину та передав наявний у нього пістолет особі, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, з якого остання здійснила прицільний постріл у голову ОСОБА_15 . Після вчинення усіх необхідних дій для безперешкодного заволодіння транспортним засобом «Тойота Авенсіс» сів за кермо вказаного транспортного засобу, виїхав з гаража, та прослідував на ньому до місця, де викрадений автомобіль був схований.

Таким чином, суд установив єдність умислу співвиконавців засудженого та особи, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, в тому числі на позбавлення потерпілих життя, а саме було встановлено, які саме дії вчинив кожен для реалізації такого умислу, та те, що вони мали узгоджений характер. Співучасть під час вчинення умисного вбивства потерпілих за попередньою змовою групою осіб виразилась у причинному зв`язку між їх спільними діями та невідворотними наслідками у вигляді смерті трьох потерпілих. При цьому вони переслідували одну і ту ж кінцеву мету умисне вбивство трьох потерпілих, усвідомлювали спільність своєї злочинної діяльності, її узгодженість. Так, їх попередня змова в ході вчинення умисного вбивства потерпілого ОСОБА_10 виразилась у тому, що вони вдвох розробили план незаконного заволодіння чужим транспортним засобом, для цього озброїлись, тобто засудженому достеменно було відомо про безпосереднє використання ними обома під час заволодіння транспортним засобом вогнепальної зброї, яку вони періодично перевіряли на справність, проводили постріли. Також вони розподілили злочинні ролі в ході заволодіння транспортним засобом. Засуджений неодноразово вказував, що він, після того як особа, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, пішла до напіввідчиненого гаража, де біля автомобіля «Тойота Авенсіс» перебував потерпілий ОСОБА_10 , через деякий час почув звуки, схожі на хлопання. Зазначене підтверджує той факт, що засудженому достеменно стало зрозумілим, що під час заволодіння транспортним засобом застосували вогнепальну зброю. Таким чином, узгодженими їх спільними діями було усунуто перепону для незаконного заволодіння транспортним засобом, а саме вбивство його власника потерпілого ОСОБА_10 , при цьому вони переслідували одну й ту ж кінцеву мету ? незаконне заволодіння транспортним засобом, усвідомлювали спільність своїх дій та їх узгодженість.

Посилання сторони захисту на те, що засуджений фактично не брав участі у вбивстві потерпілих, спростовується обґрунтованими висновками судів, які зазначили, що попередня змова засудженого та особи, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, виразилась у їх спільному виконанні злочину, щодо якого вони були об`єднані єдиним умислом. Засуджений виконував певну частину обсягу своїх дій, визначених спільною домовленістю, яка була спрямована на вчинення умисного вбивства потерпілого ОСОБА_10 та заволодіння його транспортним засобом, та необхідних для реалізації цього умислу. Вони спільно прибули до місця вчинення злочину, засуджений лишився чекати у автомобілі та спостерігати за оточуючою обстановкою, усвідомлював про вчинене особою, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, вбивство потерпілого ОСОБА_10 , при виниклій потребі завчасно по рації попередив його про небезпеку в особі потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , що прибули до місця події, далі дав йому заряджений пістолет, який мав при собі, з якого співвиконавець у присутності засудженого здійснив один постріл у голову потерпілого ОСОБА_15 , від чого останній помер на місці.

Доводи щодо суворості призначеного апеляційним судом ОСОБА_6 покарання колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Водночас згідно із ч. 2 зазначеної норми покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

За приписами ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до положень статей 370, 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшити обсяг обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався.

Так, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора, суд апеляційної інстанції не погодився з рішенням районного суду в частині призначення ОСОБА_6 покарання за пунктами 1, 6, 9, 12, 13 ч. 2 ст. 115 ККу виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Апеляційний суд, урахувавши всі обставини справи, ступінь тяжкості вчинених засудженим кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК є тяжкими та особливо тяжкими; відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання; поведінку засудженого до вчинення кримінального правопорушення і після цього, дані про особу винуватого (раніше судимий за вчинення умисного корисливого злочину, на обліку лікаря-психіатра не перебуває, в період з 24 січня 2007 року по

6 квітня 2009 року перебував на обліку лікаря-нарколога з приводу вживання трамадолу з шкідливими наслідками, з обліку знятий, одружений, має сина 2016 року народження, працює і позитивно характеризується за місцем роботи), який відповідно до акта комплексної амбулаторної психолого-психіатричної експертизи від 17 липня 2013 року № 542 психічно здоровий, у період вчинення інкримінованих діянь не перебував у тимчасово хворобливому стані, який би позбавляв його змоги усвідомлювати свої дії та керувати ними, не був у стані фізіологічного афекту або вираженої емоційної напруги; думки трьох потерпілих, які вважали, що засуджений заслуговує найсуворішого покарання у виді довічного позбавлення волі; загальні засади призначення покарання ? законності, справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації та невідворотності покарання, а також ту обставину, що серед злочинів проти особи вбивство становить особливу небезпеку, призначив

ОСОБА_6 покарання у виді довічного позбавлення волі із застосуванням правил складання покарань за сукупністю злочинів відповідно до вимог ст. 70 КК.

У зв`язку з цим призначене ОСОБА_6 вироком апеляційного суду покарання відповідає вимогам ст. 65 КК.

Вирок суду апеляційної інстанції належно вмотивований та узгоджується з приписами статей 370, 374, 419 КПК.

Посилання засудженого про порушення його права на захист, оскільки він належним чином не ознайомився з матеріалами справи після ухвалення вироку апеляційним судом, є необґрунтованими, оскільки у матеріалах кримінального провадження міститься його розписка від 26 серпня 2021 року про повне ознайомлення з матеріалами кримінального провадження та аудіозаписами.

Інші доводи з приводу переоцінки фактичних обставин та достовірності доказів Суд не бере до уваги, адже вони не є предметом касаційного розгляду відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК.

Перевіряючи матеріали кримінального провадження, суд касаційної інстанції не виявив таких порушень норм матеріального або процесуального права чи невідповідності призначеного покарання, які би вели до зміни чи скасування судового рішення, а тому підстав для задоволення касаційних скарг колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 369, 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Донецького апеляційного суду від 26 лютого 2021 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого

ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 ? без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3