УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2022 року
м. Київ
справа № 265/2651/21
провадження № 51-157 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 серпня 2021 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 03 листопада 2021 року щодо засудженої ОСОБА_4 ,

встановив:
Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від

13 серпня 2021 року, залишеним без змін ухвалою Донецького апеляційного суду від 03 листопада 2021 року, ОСОБА_4 засуджено до покарання:
- за ч. 1 ст. 185 КК України у виді громадських робіт на строк 80 годин;
- за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців;
- за ч. 1 ст. 357 КК України у виді штрафу у розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 520 гривень.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців.
На підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням на 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватою у тому, що вона 07 березня 2021 року, точний час не встановлено, перебуваючи біля будинку 95 по проспекту Перемоги міста Маріуполя Донецької області, діючи умисно, керуючись корисливим мотивом, переслідуючи мету таємного викрадення чужого майна, впевнившись, що за її діями ніхто не спостерігає, побачивши, що з сумки ОСОБА_5 випав гаманець, підняла його з землі та поклала до своєї кишені, тим самим таємно викрала вказаний гаманець, який не представляє для потерпілої матеріальної цінності, в якому знаходились грошові кошти в сумі 270 грн, після чого з місця скоєння злочину зникла, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим спричинила потерпілій матеріальну шкоду на вказану суму.
Крім цього, в цей же день та місці, діючи умисно, керуючись корисливим мотивом, переслідуючи мету таємного викрадення чужого майна, впевнившись, що за її діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, з метою подальшого заволодіння майном ОСОБА_5 , з вищевказаного гаманця викрала банківську картку банку

АТ «Перший Український Міжнародний Банк» на ім`я потерпілої, яка є офіційним документом та наділяє майновими правами.
В подальшому, цього ж дня, у період з 11 год 10 хв. до 13 год 58 хв., діючи умисно, повторно, керуючись корисливим мотивом, з метою таємного викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу, з використанням банківської картки АТ «Перший Український Міжнародний Банк» (банківський рахунок

№ НОМЕР_1 ), виданої на ім`я ОСОБА_5 , через термінали магазинів таємно провела операції транзакції зі зняття коштів за покупку товарів на загальну суму 2 300,5 грн, чим заподіяла потерпілій матеріальну шкоду на вказану суму.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду, закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 за

ч .1 ст. 357 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із відсутністю в її діянні складу кримінального правопорушення. Вважати її засудженою за ч. 1 та

ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробування з іспитовим строком 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. В іншій частині судові рішення залишити без зміни.
В обґрунтування вказує, що в діянні ОСОБА_4 відсутня суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, а саме умисел на незаконне викрадення офіційного документу, що вказує на відсутність складу вказаного кримінального проступку. Вважає, що ухвалюючи рішення про винуватість ОСОБА_4 в цій частині, суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Апеляційний суд при перегляді вироку за апеляційною скаргою прокурора, вказане порушення не усунув, належної оцінки доказам у кримінальному провадженні щодо неправильного застосування ч. 1 ст. 357 КК України не надав, доводів апеляційної скарги не перевірив. Стверджує, що судові рішення не відповідають вимогам статей 370, 418, 419 КПК України.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст. 185 КК України, та правильність кваліфікації її дій за вказаними нормами права в касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи касаційної скарги щодо відсутності в діянні ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд повинен оцінювати докази на основі всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Вказаних вимог судом першої інстанції дотримано у повному обсязі. Висновки місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.
Так, згідно з вироком, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення на підставі: показань обвинуваченої, яка визнала вину повністю; даних виписки із карткового рахунку ОСОБА_5 ; даних протоколів огляду речей та документів від 15 березня 2021 року з додатками, пред`явлення особи для впізнання від 15 березня 2021 року, огляду предмету від 20 березня 2021 року, проведення слідчого експерименту від 12 квітня 2021 року з додатками.
Вирок місцевого суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України.
За приписами статей 370, 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури, в межах доводів апеляційної скарги прокурора, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що у діянні ОСОБА_4 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, та місцевим судом вірно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні апеляційної скарги прокурора.
Разом з цим, суд проаналізував доводи апеляційної скарги, належним чином їх перевірив, надав змістовні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення, з якими погоджується і суд касаційної інстанції. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Так, залишаючи без змін вирок суду першої інстанції в частині засудження

ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 357 КК України, апеляційний суд виходив з того, що обвинувачена помітивши, що потерпіла загубила гаманець, таємно заволоділа ним. В подальшому, розпорядилась вмістом гаманця, а саме грошима та банківською карткою, на власний розсуд. При цьому, ОСОБА_4 розуміла, що викрала чуже майно та офіційний документ, усвідомлювала, що воно належить конкретному власнику -ОСОБА_5 .
Об`єктивна сторона ч. 1 ст. 357 КК Українипередбачає, зокрема, викрадення офіційного документа, яким у даному випадку є банківська картка.
З суб`єктивної сторони вказане кримінальне правопорушення характеризується прямим умислом та корисливим мотивом.
За встановлених фактичних обставин, переконливими є висновки судів про наявність прямого умислу та корисливого мотиву з огляду на те, що ОСОБА_4 вилучила офіційний документ із володіння потерпілої шляхом крадіжки, а надалі використала для крадіжки грошових коштів із банківського рахунку ОСОБА_5 .

При цьому, умисел ОСОБА_4 був неконкретизованим, змістом якого охоплювалось викрадення, як майна, так і будь-яких інших речей потерпілої, використання яких за призначенням обумовить реалізацію загального корисливого мотиву і мети її дій. Виявивши у гаманці після його викрадення, окрім грошових коштів, ще й банківської картки, ОСОБА_4 заволоділа нею, що свідчить про сукупність вчинених нею кримінальних правопорушень, а не про відсутність, як стверджує у касаційній скарзі прокурор, складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України.
На переконання Верховного Суду, встановлені судами попередніх інстанції обставини, вказують саме на наявність прямого умислу і корисливого мотиву у діях

ОСОБА_4 , тобто суб`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, а тому доводи касаційної скарги є безпідставними.
Отже, відсутні підстави стверджувати, що судами попередніх інстанцій допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Неспроможними є доводи касаційної скарги прокурора про неврахування апеляційним судом правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду України від

20 червня 2011року по справі № 5-9 кс 11, оскільки вказане рішення є нерелевантним до обставин даного кримінального провадження, так як вчинене за інших обставин, відмінних від встановлених судами у даному провадженні.
Переконливих аргументів, які б свідчили пронаявність підстав для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.
З урахуванням викладеного, Верховний Суд не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги прокурора та вважає, що слід відмовити у відкритті касаційного провадження.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від

13 серпня 2021 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 03 листопада 2021 року щодо засудженої ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3