Справа № 573/731/21
Провадження 1-в/574/3/2022
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 року м. Буринь

Буринський районний суд Сумської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

засудженого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Буринського районного суду Сумської області клопотання ОСОБА_3 про заміну призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на визначений термін,

в с т а н о в и в:

Засуджений ОСОБА_3 звернувся до Буринського районного суду Сумської області з даним клопотанням, яке мотивує тим, що його було засуджено вироком Апеляційного суду Сумської області від 15.12.2004 року та призначено покарання у виді довічного позбавлення волі. Звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини у справі Пєтухов проти України визнав порушенням ст. 3 Конвенції державою України, фактично нескінченним довічним ув`язненням в Україні. У справах Старишко проти України, Лопата та інші проти України Європейський суд з прав людини визнав довічне позбавлення волі катуванням та порушенням ст. 3 Конвенції. Крім того, 11.03.2021 року Європейським судом з прав людини прийнято рішення у справі Артюшенко проти України, в якому також констатовано порушенням ст. 3 Конвенції.

Вважає, що в силу ст.9 Конституції України, ч.ч. 1, 2 ст.19 ЗУ "Про міжнародні договори України, ст.90 КПУ України, вироком про довічне позбавлення волі держава Україна і законодавство України піддають його катуванню, нелюдському і принижуючому поводженню та покаранню.

На підставі викладеного просить з метою припинення державою Україна порушень міжнародних договорів України по відношенню до нього з 15.12.2004 року до цього часу, піддаючи його катуванням, нелюдському поводженню та покаранню довічним позбавленням волі, в порядку ст.ст. 90, 537-539 КПК України змінити йому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на визначений термін, щоб зупинити порушення ст. 3 Конвенції.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_3 та його захисник клопотання підтримали та просили його задовольнити з викладених у ньому підстав.

Прокурор ОСОБА_5 просила в задоволенні клопотання відмовити, покликаючись на його безпідставність та необґрунтованість.

Заслухавши доводи засудженого, думку інших учасників судового провадження, дослідивши письмові матеріали, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що вироком Апеляційного суду Сумської області від 15.12.2004 року ОСОБА_3 був визнаний винним у вчиненні злочинів передбачених п.п. 1, 6, 12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.194, ч.3 ст.289, ч.3 ст.357 КК України та засуджений, із застосуванням ч.1 ст.70 КК України, до довічного позбавлення волі.

22.03.2005 року ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України касаційні скарги ОСОБА_3 та інших учасників кримінального провадження були залишені без задоволення, а вказаний вирок Апеляційного суду Сумської області, без зміни. Цього ж дня, 22.03.2005 року вирок суду звернутий до виконання, а засуджений ОСОБА_3 направлений до ДУ "Замкова виправна колонія (№ 58)" Хмельницької області для відбування покарання.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 24.02.2015 року ОСОБА_3 переведено із Замкової виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України в Хмельницькій області №58 до Сумського слідчого ізолятора для забезпечення його участі у судовому розгляді кримінального провадження за його заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

На даний час ОСОБА_3 перебуває в ДУ "Сумський слідчий ізолятор (№ 25)" в зв`язку з розглядом скарг і клопотань, поданих ним в порядку виконання вироку та з інших підстав.

Відповідно до ч.1 ст.539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Згідно п.3 ч.1 ст.537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений ч.2 ст.539 КПК України має право вирішити, зокрема питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Кримінальним кодексом України, передбачені окремі види покарань, які утворюють певну їх систему, яка закріплена у ст. 51 КК України у формі встановленого законом і обов`язкового для суду вичерпного переліку видів покарань, які розташовані у певному порядку - відповідно до ступеня їх суворості. Так, статтею 51 КК України серед інших видів покарань визначені два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

У відповідності зі ст.64 КК України, довічне позбавлення волі є безстроковим основним видом покарання, яке встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Згідно зі ст. 4 КВК України підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.

Відповідно до ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26 квітня 2002 року "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким", роз`яснено, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі частини першої статті 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Разом з цим, рішення Конституційного Суду України від 16.09.2021 року у справі №3-349/2018 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), ч.1 ст.81, ч.1 ст.82 КК України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Також, вказаним рішенням зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

Таким чином, виконання вищевказаних приписів Конституційного Суду України має бути здійснено шляхом внесення Верховною Радою України змін до норм права, котрі регулюють питання умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміну його невідбутої частини більш м`яким, з метою поширення їх дії на такий вид покарання, як довічне позбавлення волі.

Однак, на даний час відповідних змін до законодавства Верховною Радою України не прийнято.

Статтею 90 КПК України встановлено, що рішення національного суду або міжнародної судової установи, яке набрало законної сили і ним встановлено порушення прав людини і основоположних свобод, гарантованих Конституцією України і міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, має преюдиціальне значення для суду, який вирішує питання про допустимість доказів.

У відповідності до ч.1 ст.2 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.

Відповідно до рішень ЄСПЛ у справах "Пєтухов проти України (№2)" від 12.03.2019 року, "Старишко проти України" від 15.10.2020 року, "Лопата та інші проти України" від 10.12.2020 року, суд встановив порушення статті 3 Конвенції у зв`язку з тим, що покарання у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити.

Разом з цим, в пункті 193 рішення у справі "Пєтухов проти України (№2)" Суд повторює, що Договірні Держави користуються високим ступенем розсуду при прийнятті рішення про доречність тривалості тюремного ув`язнення за окремі злочини. Сам факт того, що довічне ув`язнення може відбувати в повному обсязі, не означає, що воно суперечить статті 3 Конвенції. Відповідно, перегляд довічних ув`язнень не обов`язково призведе до звільнення відповідного ув`язненого.

Крім того, 11.03.2021 року рішенням ЄСПЛ у справі "Дембо та інші проти України" встановлено порушення Україною ст. 3 Конвенції щодо ряду осіб, зокрема і ОСОБА_3 (заява 55254/18), стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення.

У п.1 вказаного рішення Суд повторює, що Конвенція не забороняє застосування покарання у виді довічного позбавлення волі до осіб, яких було визнано винними у вчиненні особливо тяжких злочинів, наприклад, умисному вбивстві. Однак для того, щоб таке покарання відповідало вимогам статті 3 Конвенції, воно має бути de jure та de facto скоротним, що означає як наявність у засудженого перспективи звільнення, так і можливість перегляду. Основа такого перегляду повинна охоплювати оцінку наявності законних підстав пенологічного характеру для подальшого тримання засудженого під вартою.

З урахуванням Рекомендації № R (2000) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини від 19.01.2000 року встановлене ЄСПЛ порушення Україною міжнародних зобов`язань може бути підставою для перегляду судових рішень лише в тому випадку, якщо можна досягти на національному рівні restitutio in integrum (повного відновлення), тобто відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який особа мала до порушення Конвенції.

Щодо ОСОБА_3 таке повне відновлення попереднього юридичного стану, зокрема шляхом заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, не є можливим, оскільки ЄСПЛ констатував порушення Конвенції лише щодо довічного ув`язнення без перспективи звільнення та не зробив висновку про порушення конвенційних прав заявника під час розгляду в судах справи щодо нього.

Констатоване порушення Конвенції щодо заявника може бути усунуто лише шляхом вжиття заходів загального характеру з боку держави (внесення змін у відповідне законодавство).

До такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 27.04.2021 року в справа №1-26 за заявою засудженого ОСОБА_3 про перегляд вироку Апеляційного суду Сумської області від 15.12.2004 року за виключними обставинами.

Згідно ч.1 ст.1 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" виконанням Рішення є зокрема вжиття заходів загального характеру.

В статті 13 вказаного Закону зазначено, що заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.

Таким чином, як вбачається зі змісту вищевказаних рішень ЄСПЛ Суд встановив системну проблему та необхідність вжиття заходів загального характеру, якими в тому числі є внесення змін до чинного законодавства та практики його

застосування.

Отже, встановленні Європейським судом з прав людини порушення перш за все стосуються обов`язку держави виконати його рішення у справах проти України у виді зміни законодавства, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що суд зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно із ст. 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент Верховна Рада України.

Виключно до повноважень Верховної Ради України згідно із п. 3 ст. 85 Конституції України належить прийняття законів.

Разом з тим, на даний час, до прийняття відповідного Закону, відсутні передбачені законодавством України підстави для заміни покарання засудженим до довічного позбавлення волі на покарання на певний строк.

Лише за умови внесення змін до національного законодавства щодо можливості заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавленням волі на певний строк, вирішення таких питань здійснюватиметься судом в порядку статей 537, 539 КПК України.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі покаранням у виді позбавлення волі на визначений строк, слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 537, 539 КПК України, суд
п о с т а н о в и в :

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про заміну призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на визначений термін відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду через Буринський районний суд Сумської області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим ОСОБА_3 в той же строк з моменту вручення її копії.

Суддя ОСОБА_1