Справа №573/1718/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/834/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Незаконне заволодіння транспортним засобом
УХВАЛА
Іменем України

26 жовтня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 573/1718/20 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Білопільського районного суду Сумської області від 26.03.2021, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 185 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

установила:

У поданих апеляційних скаргах:

- захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_12 просить змінити вирок суду через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та перекваліфікувати дії ОСОБА_10 з ч. 1 ст. 121 на ст. 123 КК, а також застосувати положення ст. 69 КК, оскільки ОСОБА_10 заподіяв тяжкі тілесні ушкодження в стані сильного душевного хвилювання. Крім того, ОСОБА_10 частково визнав свою вину, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, щиро розкаявся, частково повернув викрадене майно, тяжкі наслідки відсутні;

- обвинувачений ОСОБА_13 просить скасувати вирок суду та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, оскільки кваліфікація його дій за фактом нанесення тілесних ушкоджень є невірною, а показання свідків містять суперечності.

Вироком Білопільського районного суду Сумської області від 26.03.2021 ОСОБА_10 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 185 КК, і йому призначене покарання: за ч. 1 ст. 121 КК у виді позбавлення волі строком 6 років; за ч. 2 ст. 289 КК у виді позбавлення волі строком 5 років без конфіскації майна; за ч. 3 ст. 185 КК у виді позбавлення волі строком 4 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначене остаточне покарання у виді позбавлення волі строком 6 років без конфіскації майна. Стягнуто на користь ОСОБА_14 2702,99 грн матеріальної шкоди; на користь Департаменту фінансів Сумської облдержадміністрації 418,33 грн в рахунок відшкодування коштів на стаціонарне лікування потерпілого; на користь держави 2942,10 грн процесуальних витрат.

Згідно вироку, у нічний час 26.06.2020 близько 02:00 ОСОБА_10 , повторно, проник на територію домогосподарства АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав 10 кролів, чим завдав потерпілому ОСОБА_15 матеріальної шкоди на загальну суму 1560 грн. 01.08.2020 близько 01:45 ОСОБА_10 , перебуваючи поблизу магазину за адресою: Сумська область, Білопільський район, м. Ворожба, вул. Новікова, 1, тримаючи у правій руці ніж, умисно, на ґрунті неприязних відносин завдав ОСОБА_14 п`ять ударів ножем в область лівої сторони грудної клітки, в результаті чого потерпілому заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння. 01.08.2020 близько 02:30 ОСОБА_10 , повторно, проник до сараю на території домогосподарства за адресою: АДРЕСА_3 , звідки таємно викрав мотокосу вартістю 1171 грн та електропилку вартістю 1033 грн, які належать ОСОБА_16 . Після цього, ОСОБА_10 знову проник до вказаного приміщення та повторно, незаконно заволодів належним ОСОБА_17 т/з «Navigator» вартістю 4606 грн, а також належним ОСОБА_16 т/з «Delta», вартістю 3050 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 , які підтримали свої апеляційні скарги, доводи прокурора ОСОБА_9 , яка заперечила проти апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 185 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційних скаргах не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 про неправильну кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 121 КК, оскільки він діяв у стані необхідної оборони, то вони є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Так, розглянувши кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_10 01.08.2020 умисно наніс ОСОБА_14 п`ять ударів ножем в область лівої сторони грудної клітки, в результаті чого потерпілому заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.

На підтвердження визнаного доведеним обвинувачення суд першої інстанції у вироку зазначив докази, які визнав належними, допустимими, достовірними і які у своїй сукупності та взаємозв`язку є достатніми для встановлення вини ОСОБА_10 поза розумним сумнівом.

Так, потерпілий ОСОБА_14 надав показання, що ввечері 31.07.2020 разом із ОСОБА_18 , ОСОБА_19 і ОСОБА_20 перебував навпроти магазину «Калинка» за адресою: Сумська область, Білопільський район, м. Ворожба, вул. Новікова, 1. Близько 03 год. 01.08.2020 ОСОБА_20 пішов до магазину, а через декілька хвилин вони почули крик. Підійшовши до магазину він побачив, що неподалік стоїть ОСОБА_20 , обличчя якого в крові, неподалік нього стояли два чи три чоловіки. Коли він підходив ближче до ОСОБА_20 , відчув ззаду декілька ударів гострим предметом в області лівої лопатки. Від отриманих ударів впав на землю, а коли підняв голову побачив поблизу себе ОСОБА_10 , який разом з двома чоловіками втекли.

Свідок ОСОБА_18 пояснила, що вони із ОСОБА_14 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 близько 01 год. 01.08.2020 пішли до магазину «Калинка». Спочатку відійшли він них ОСОБА_20 із ОСОБА_19 , а потім ОСОБА_14 . Потім через деякий час вона побачила, що ОСОБА_14 сидить на землі, у нього була кров та ножові поранення на животі. У ОСОБА_20 була розбита голова.

З показань свідка ОСОБА_20 вбачається, що вночі 01.08.2020 він знаходився разом із ОСОБА_14 , ОСОБА_18 і ОСОБА_19 . Через деякий час він пішов до магазину. Стоячи у черзі у нього зав`язалася словесна перепалка з одним із чоловіків, який потім відійшов. В цей час йому нанесли удар у голову, від чого він почав падати на ОСОБА_19 , який підійшов. Потім на землі його ще били ногами.

Як пояснив свідок ОСОБА_19 01.08.2020 разом із ОСОБА_14 , ОСОБА_18 і ОСОБА_20 вони знаходилися біля магазину «Калинка». ОСОБА_20 пішов до магазину. Далі почувся шум і ОСОБА_14 побіг туди. Він також підійшов до магазину та побачив, що там були два чоловіки. Із одним дрався ОСОБА_20 , якого потім ударили пляшкою по голові, і він упав йому на руки. ОСОБА_14 дрався з ОСОБА_10 .

Свідок ОСОБА_21 надав показання, що в нічний час влітку 2020 р. він приїхав до магазину «Калинка», де побачив ОСОБА_19 , ОСОБА_14 , ОСОБА_18 і ОСОБА_20 . До магазину під`їхав ОСОБА_10 У ОСОБА_10 та ОСОБА_20 виникла словесна суперечка. Потім підбіг ОСОБА_14 ОСОБА_10 вдарив по голові ОСОБА_20 пляшкою пива. Він розміряв ОСОБА_10 та ОСОБА_14 , між якими почалася бійка.

Крім того, суд першої інстанції поклав в основу вироку інші докази, а саме:

- протокол огляду місцевості від 01.08.2020, яка знаходиться перед магазином «Калинка», в м. Ворожба, по вул. Новікова, буд. 1, і протокол огляду місця події від 01.08.2020 на території центру надання екстреної медичної допомоги у АДРЕСА_4 , під час яких виявлені та вилучені речові докази, які мають значення для кримінального провадження;

- протокол огляду предметів від 01.08.2020, яким оглянуті речі потерпілого ОСОБА_14 ;

- висновок судово-медичної експертизи № 213 від 15.09.2020, згідно з яким ОСОБА_14 встановлено діагноз: множинні проникаючі і непроникаючі поранення грудної клітки зліва з пораненням лівої легені. Гематоракс зліва. Ушкодження могли утворитися від дії тупих предметів, що мають колюче-ріжучі властивості. Всього нанесено 5 ударів. Таким предметом міг бути ніж. Дві рани є проникаючими з пошкодженням лівої легені, а інші три не проникаючі. Ушкодження у виді двох проникаючих ран з пошкодженням лівої легені відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по ознаку небезпеки для життя;

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 02.09.2020 з потерпілим ОСОБА_14 , згідно якого він на фотознімку впізнав ОСОБА_10 як особу, яка нанесла йому тілесні ушкодження;

- протокол проведення слідчого експерименту від 02.09.2020 з фототаблицею до нього за участю потерпілого ОСОБА_14 , згідно якого останній розповів про обставини та продемонстрував механізм заподіяння йому тілесних ушкоджень;

- висновок додаткової судово-медичної експертизи № 229 від 16.09.2020, згідно якого механізм утворення тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_14 , частково може відповідати тому механізму утворення тілесних ушкоджень, який продемонстрований ним при проведенні слідчого експерименту;

- протокол проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_10 із застосуванням технічних засобів фіксування та фото таблицею від 01.08.2020, під час якого останній розповів про обставини події та продемонстрував механізм нанесення ним тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_14 ;

- висновок додаткової судомо-медичної експертизи № 222 від 16.09.2020, згідно якого механізм утворення тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілого ОСОБА_22 , може відповідати механізму утворення тілесних ушкоджень, продемонстрованому при проведенні слідчого експерименту з ОСОБА_10 ;

- протокол обшуку від 01.08.2020 за адресою: АДРЕСА_1 , в якому проживає ОСОБА_10 , під час якого виявлено одяг та ніж зі слідами речовини буро-червоного кольору.

Згідно ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна. Сутність необхідної оборони полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання.

Для вирішення питання щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж необхідно врахувати конкретні обставини кримінального провадження, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. При цьому у разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах.

Судом першої інстанції цілком правильно визнано доведеним вчинення ОСОБА_10 умисного тяжкого тілесного ушкодження, на що вказують конкретні обставини кримінального правопорушення, а саме наполегливий, цілеспрямований та активний характер дій обвинуваченого, знаряддя (ніж), в тому числі факт його приховування, локалізація ударів, які нанесені у грудну клітину, кількість цих ударів (п`ять), інтенсивність та безперервність їх нанесення, наявність у обвинуваченого мотиву неприязні відносини, а також пасивна поведінка щодо надання потерпілому медичної допомоги. При цьому місцевий суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що такого суспільно небезпечного посягання, яке б за своїми об`єктивними ознаками становило реальну та безпосередню у часі загрозу для життя/здоров`я ОСОБА_10 та підлягало негайному відверненню/припиненню, а саме зумовлювало невідкладну необхідність у захисті шляхом заподіяння потерпілому фізичної шкоди у виді п`яти ударів ножем, в тому числі у грудну клітину, і відповідно могли б викликати у обвинуваченого стан необхідної оборони відповідно критеріїв, визначених ст. 36 КК, зі сторони потерпілого не було. Зокрема, не встановлено обставин, за яких ОСОБА_10 міг би вбачати реальну загрозу з боку потерпілого, тобто певної підстави (юридичного факту), наявність якої б вказувало на обгрунтованість виникнення у нього правомірного захисту. Потерпілий не вчиняв дій, що свідчили б про наявність дійсного, реального та об`єктивного суспільно небезпечного посягання, які за своїм характером і ступенем небезпеки могли заподіяти чи створити загрозу заподіяння шкоди обвинуваченому та зумовили б останнього вдатись до оборони.

Як установлено судом першої інстанції, спочатку конфлікт виник між ОСОБА_10 та ОСОБА_20 . Через деякий час до них підійшов потерпілий ОСОБА_14 і ОСОБА_19 . Далі ОСОБА_20 вдарили пляшкою у голову, від чого він впав на руки ОСОБА_19 . Тільки після цього ОСОБА_10 завдав потерпілому ножові поранення та зупинився лише тоді, коли ОСОБА_14 присів на землю. Будь-яким чином допомогти потерпілому ОСОБА_10 не намагався, а лише стояв осторонь та спостерігав за перебігом подій.

Показання вказаних учасників судового провадження об`єктивно доповнюють та підтверджують одне одного, узгоджують з іншими доказами, в тому числі з показаннями потерпілого, є суб`єктивним поглядом конкретної фізичної особи на певні події зі сторони, але одночасно ці пояснення є послідовними щодо фактичних обставин, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, тому доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 в частині того, що показання свідків містять суперечності, не заслуговують на увагу.

Не спростовують висновків суду першої інстанції щодо умислу ОСОБА_10 на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень також його доводи про наявність у нього тілесних ушкоджень.

Так, з дослідженого в апеляційному суді висновку судово-медичної експертизи № 198 від 11.09.2020 вбачається, що 01.08.2020 при огляді у ОСОБА_10 виявлені тілесні ушкодження: а) синець в ділянці щелепи зліва; осаднення: над правим соском-3; на ІІ пальці правої кисті; на правій повіці правого ока, які мають термін давності в межах однієї доби; б) садна: на тильній поверхні основних фаланг ІІ та ІІ пальців правої кисті; на тильній поверхні лівої кисті 5; на передній поверхні середньої третини правої гомілки 3; на передній поверхні середньої третини лівої гомілки 3), які мають термін давності більше трьох діб.

Оскільки кримінальне правопорушення вчинене 01.08.2020 і цього ж дня ОСОБА_10 був оглянутий судово-медичним експертом, тому тільки вказані в п. а) висновку експерта тілесні ушкодження теоретично можуть мати відношення до подій, що тоді відбувалися (інші тілесні ушкодження утворилися за декілька днів до цього), але які все-рівно не свідчать про перебування ОСОБА_10 у стані необхідної оборони через відсутність прямого причинно-наслідкового зв`язку між цими тілесними ушкодженнями та наслідками, що настали від його дій.

Що стосується клопотання ОСОБА_10 про повторний допит потерпілого та свідків, то воно є необґрунтованим і задоволенню не підлягає, оскільки згідно вимог ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції 1) не повністю або 2) з порушеннями. При цьому варто зазначити, що за змістом кримінального процесуального закону, суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.

Розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України, а незгода обвинуваченого з оцінкою судом першої інстанції показань потерпілого та свідків не є підставою для повторного дослідження цих доказів в апеляційному порядку.

У цьому кримінальному провадженні обвинуваченим в апеляційній скарзі не наведено жодних обгрунтованих і переконливих доводів щодо необхідності повторного допиту потерпілого та свідків, як і не зазначено таких доводів в судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги захисника відносно перебування ОСОБА_10 у стані сильного душевного хвилювання також не підлягають задоволенню, так як кваліфікація дій винного за ст. 123 КК можлива лише тоді, коли обставини справи свідчать про наявність трьох обов`язкових елементів цього складу кримінального правопорушення: 1) стан раптово виниклого сильного душевного хвилювання у винної особи; 2) протизаконне насильство, систематичне знущання чи тяжка образа з боку потерпілого; 3) причинний зв`язок між діями потерпілого та діями винної особи. За відсутності хоча б одного з цих елементів дії винної особи не можуть бути кваліфіковані за ст. 123 КК. При цьому стан сильного душевного хвилювання це такий специфічний стан психіки особи, який раптово виникає та швидко минає, за якого у свідомості особи домінує сильна емоція, що значною мірою знижує її здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними.

Однак матеріали кримінального провадження не містять жодних доказів на підтвердження факту неправомірної поведінки потерпілого відносно обвинуваченого, зокрема жорстокого поводження, приниження честі та гідності або системного характеру такого поводження з боку потерпілого, а також що ОСОБА_10 під час події перебував у стані вираженої емоційної напруги, ступінь якої досягав такого рівня, який позбавляв його можливості усвідомлювати реальний зміст власних дій, повною мірою керувати ними та передбачати їх наслідки. При цьому підлягає врахуванню той факт, що під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції стороною захисту не повідомлялося про вчинення кримінального правопорушення у стані сильного душевного хвилювання.

З огляду на викладене, установивши фактичні обставини кримінального провадження, оцінивши всі зібрані докази згідно ст. 94 КПК з точки зору їх належності й допустимості, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд, здійснивши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_10 в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпечності для життя в момент заподіяння та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 121 КК.

Є необгрунтованими і доводи апеляційної скарги захисника про невідповідність призначеного ОСОБА_10 покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та його особі внаслідок суворості, а також щодо застосування положень ст. 69 КК.

Так, ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також згідно положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру, в тому числі й ст. 69 КК, згідно якої за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

При призначенні ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчинених останнім кримінальних правопорушень, особу винного, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, і дійшов цілком обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 289 і ч. 3 ст. 185 КК, яке на думку колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Визначене судом покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю, обставинами вчиненого та особою обвинуваченого, що розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненим правопорушенням, тому вид і розмір призначеного ОСОБА_10 покарання є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Зазначена в апеляційній скарзі захисника така обставина як активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень в повній мірі врахована місцевим судом при призначенні покарання, а часткове визнання вини та відсутність тяжких наслідків не можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень. Щире каяття обвинуваченого носить формальний характер і також не може бути визнане обставиною, яка пом`якшує його покарання, оскільки окрім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, розкаяння передбачає ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися у визнанні негативних наслідків правопорушення, намаганні відшкодувати завдані збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення в матеріалах провадження. Однак у матеріалах судової справи відсутні дані на підтвердження того, що ОСОБА_10 намагався будь-яким чином відшкодувати спричинену ним шкоду (повернення частини викраденого майна стало наслідком проведення слідчих дій), а тому підстав для призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК не вбачається.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, обґрунтованим і належним чином умотивованим, тому вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_10 підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Білопільського районного суду Сумської області від 26.03.2021 відносно ОСОБА_23 залишити без змін, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4