Справа № 338/893/21
Провадження № 11-кп/4808/437/21
Категорія ст. 185 ч. 3 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Богородчанського районного суду від 11 серпня 2021 року, відносно ОСОБА_8 за ст. 185 ч.3 КК України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз: 19.04.2019 року Івано Франківським міським судом за ст. 185 ч.3 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком п`ять років,-

в с т а н о в и л а :

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 , вважає вирок суду від 11.08.2021 року незаконним та необґрунтованим, оскільки він не вчиняв даного кримінального правопорушення та заперечував щодо розгляду кримінального провадження в спрощеному порядку, так як хотів, щоб суд дослідив докази по справі та встановив, що він не причетний до інкримінованого йому злочину.

Просить скасувати вирок Богородчанського районного суду від 11.08.2021 року та призначити по справі новий судовий розгляд.

Вироком Богородчанського районного суду від 11.08.2021 року, ОСОБА_8 визнано винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ст. 185 ч.3 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

Строк відбуття покарання вказано рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Цивільний позов потерпілого задоволено. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 15401 грн. заподіяної злочином майнової шкоди.

Понесені витрати на залучення експертів у кримінальному провадженні у розмірі 6971,06 гривень стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до положень ст. 100 КПК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 вчинив крадіжку, тобто таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, поєднане з проникненням у приміщення.

Будучи неодноразово судимим за корисливі злочини, востаннє вироком Івано-Франківського міського суду від 19.04.2019 року, і, будучи звільненим 30.08.2019 року за відбуттям покарання з Ковельскої виправної колонії, ОСОБА_8 на шлях виправлення не став, а вчинив новий злочин при таких обставинах.

Так, 11.02.2021 року в нічний час доби, з метою викрадення чужого майна ОСОБА_8 прибув у с.Іваниківка Богородчанської ОТГ Івано-Франківського району Івано-Франківської області. Підійшовши до комерційного приміщення, що по АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_11 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на вчинення крадіжки, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, через двері проник всередину приміщення. Виявивши у приміщенні будівельні інструменти, що належали ОСОБА_10 , які останній зберігав там для проведення ремонтних робіт, діючи з корисливих спонукань, викрав майно на загальну суму 15401 гривень. З викраденим майном ОСОБА_8 з місця події втік і розпорядився ним на власний розсуд.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити, а вирок суду скасувати та призначити новий судовий розгляд;

- прокурор з приводу поданої апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 заперечив, просив залишити її без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вирок суду, слід залишити без змін, з наступних підстав.

Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 370 КПК України, тобто є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 розглянуто в порядку ст.349 ч.3 КПК України, де судом визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, оскільки під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений правильно зрозумів зміст обставин кримінального провадження, і у зв`язку із повним визнанням вини, вважав недоцільним дослідження в судовому засіданні доказів, зібраних на досудовому розслідуванні, і що в подальшому він не матиме права оскаржити фактичні обставини кримінального провадження в апеляційному порядку. Інші учасники судового розгляду проти цього не заперечили.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 наведені в апеляційній скарзі з приводу того, що він не вчиняв даного кримінального правопорушення та заперечував щодо розгляду кримінального провадження в спрощеному порядку, так як хотів, щоб суд дослідив докази по справі та встановив, що він не причетний до інкримінованого йому злочину, на думку судової колегії є безпідставними та необгрунтованими.

Так, як вбачається з аудіозапису судового засідання за 11.08.2021 року, головуючим суддею було роз`яснено порядок розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ст. 349 ч.3 КК України, обвинувачений ОСОБА_8 визнав свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні та погодився в присутності свого захисника ОСОБА_9 на спрощений порядок розгляду кримінального провадження.

Щодо наданих пояснень обвинуваченого ОСОБА_8 під час апеляційного розгляду з приводу того, що він не знав, яка справа слухається щодо нього тому помилково зазначив, що визнає свою вину, апеляційний суд вважає їх безпідставними, оскільки прокурором оголошувався обвинувальний акт, відповідно до якого були викладені всі фактичні обставини по справі. Будь - яких заперечень ні від нього, ні від його захисника не поступало.

Висновок суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні таємного викрадення чужого майна, вчиненого повторно, поєднаного з проникненням у приміщення та про кваліфікацію таких дій обвинуваченого за 185 ч.3 КК України за обставин, викладених у вироку є обґрунтованим.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 наведені в апеляційній скарзі з приводу того, що судом першої інстанції при призначенні йому покарання було не в повній мірі враховано всі пом`якшуючі обставини та призначено йому надто суворе покарання, на думку колегії суддів є безпідставними та необґрунтованими.

Так, як призначаючи покарання обвинуваченому суд першої інстанції, дотримався вимог ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання і врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання в силу ст. 66, 67 КК України.

Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого судом першої інстанції не встановлено. Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого судом визнано рецидив злочинів.

Окрім цього, колегія суддів враховує дані на особу обвинуваченого, зокрема те, що обвинувачений на обліку в лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за корисливі злочини і судимість на даний час не погашена.

Тому на думку колегії суддів, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 наведені в апеляційній скарзі про те, що судом не враховано пом`якшуючі обставини є безпідставними, оскільки всі переліченні ним в апеляційній скарзі пом`якшуючі обставини були враховані судом першої інстанції при призначенні йому покарання.

Стаття 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Виходячи з наведеного колегія суддів вважає, що призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_8 є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, а також справедливим щодо досягнення мети покарання, виходячи з вимог ст. 50 КК України.

Таким чином, під час апеляційного розгляду не встановлено апеляційних підстав, передбачених ст. 409 КПК України для скасування вироку суду першої інстанції, так як суд призначив покарання, яке відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого, як і не встановлено обставин для призначення менш суворого покарання.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 слід залишити без задоволення, а вирок Богородчанського районного суду від 11 серпня 2021 року без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405,407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити - без задоволення, а вирок Богородчанського районного суду Івано Франківської області від 11 серпня 2021 року щодо ОСОБА_8 за ст. 185 ч.3 КК України без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, засудженим у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий ОСОБА_3

Судді ОСОБА_5

ОСОБА_4