Провадження № 11-кп/4808/124/22
Категорія ч. 1 ст. 286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2022 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0004155 за апеляційними скаргами прокурора, захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від17 грудня 2021 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Черче Рогатинського району Івано-Франківської області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, який не одружений, працює фізичною особою-підприємцем, раніше не судимий,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 (п`ять тисяч сто) грн, без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Цим же вироком вирішено питання щодо цивільного позову, накладеного арешту на майно та речових доказів,
з участю прокурора ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
представника потерпілого ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор в апеляційній просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу в розмірі п`ятсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Вважає, що в матеріалах провадження відсутні дані, які б давали підстави для призначення штрафу в розмірі, наближеному до мінімального, передбаченого санкцією кримінального закону, а також без додаткового покарання. На переконання прокурора фактичні обставини справи свідчать про підвищену суспільну небезпеку, оскільки обвинуваченим було порушено низку вимог Правил дорожнього руху, внаслідок чого й сталась дорожньо-транспортна пригода з заподіянням потерпілому ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Стверджує, що призначене судом покарання не буде необхідним та достатнім для виправлення та попередження нових злочинів. Звертає увагу на те, що санкція ч. 1 ст. 286 КК України передбачає, окрім основного, й додаткове покарання, проте суд його безпідставно не застосував.

Захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 268 КК України.

На його думку, суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про повернення обвинувального акту прокурору під час підготовчого судового засідання, що порушило право обвинуваченого на захист та унеможливило справедливий судовий розгляд. Пояснює, що з обвинувального акта вбачається, що вимоги закону щодо викладу фактичних обставин та формулювання обвинувачення не дотримано. Обставини, які відповідно до ч. 1 ст. 91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, належним чином не викладені. Зауважує, що ОСОБА_7 обвинувачується одразу у чотирьох окремих порушеннях Правил дорожнього руху та формулювання об`єктивної сторони є незрозумілим, оскільки не дозволяє зробити висновок про те, які саме порушення спричинили зіткнення з мотоциклом під керуванням ОСОБА_9 , що рухався лівою (зустрічною) смугою руху.

Посилається на те, що у кримінальному провадженні відсутні належні та допустимі докази того, що дії обвинуваченого перебувають у прямому причинному зв`язку із наслідками, що настали. На його думку, для вирішення питання про наявність у водія ОСОБА_7 технічної можливості уникнути зіткнення необхідно було призначити автотехнічну експертизу, на вирішення якої поставити питання про технічну можливість водія ОСОБА_7 уникнути дорожньо-транспортної пригоди шляхом виконання вимог п. 10.1. Правил дорожнього руху. Крім того, важливе значення має встановлення факту створення обвинуваченим своїми діями небезпеки чи перешкоди водію мотоцикла. Зауважує, що згідно з висновком експерта № СЕ-19/109/13/3-403ІТ/20 від 30 червня 2020 рокуОСОБА_7 , виїхавши з прилеглої території, не створював небезпеки чи перешкоди для руху водію мотоцикла. Вважає, що водій автомобіля, який за версією слідства рухався смугою зустрічного руху, не зобов`язаний був переконуватися в безпечності його маневру (повороту ліворуч на паркувальний майданчик) для водія мотоцикла, який рухався позаду нього та намагався здійснити обгін зліва від смуги зустрічного руху (по смузі руху велосипедистів). Звертає увагу на те, що у вироку не вказано, які конкретні дії ОСОБА_7 повинен був вчинити для того, щоб переконатись у безпеці його маневру для потерпілого ОСОБА_9 , який рухався позаду нього.

Зазначає, що стороною захисту не надано доказів, які б спростовували показання обвинуваченого про те, що він не бачив транспортного засобу потерпілого під час виконання маневру повороту ліворуч у бік паркувального майданчика, що виключає в його діях самовпевненість як вид необережності. Відносно недбалості вказує, що у даній дорожній обстановці ОСОБА_7 не повинен був виконувати вимоги п. 10.1. Правил дорожнього руху, а відповідно до п. 1.4. мав право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила, тобто обвинувачений мав право розрахувати, що потерпілий, перебуваючи позаду, не буде здійснювати обгону зліва від зустрічної смуги по велосипедній доріжці. Це означає відсутність у нього обов`язку передбачити можливість зіткнення на цій ділянці дороги з транспортним засобом потерпілого.

Наголошує, що для встановлення вини ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України необхідно визначити те, як він повинен був діяти у дорожній ситуації, яка склалася. Вказує, що згідно з висновком інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/109/13/3-403ІТ/20 від 30 червня 2020 рокуексперт, замість того, щоб відповісти на питання про те, як повинен був діяти ОСОБА_7 , опинившись на смузі зустрічного руху та маючи намір повернути з неї ліворуч на паркувальний майданчик, відповів, що у даній ситуації водій ОСОБА_7 повинен був виїхати із прилеглої території на праву смугу руху.

Пояснює, що ОСОБА_7 послідовно наполягав на тому, що виїхав з прилеглої території на праву смугу руху та, маючи намір повороту ліворуч на паркувальний майданчик, увімкнув покажчик лівого повороту, однак його версія не була спростована. Стверджує, що у провадженні сумнівним є встановлення факту виїзду ОСОБА_7 з прилеглої території саме на смугу зустрічного руху через затор, який мав місце на цій ділянці дороги, як вказує потерпілий ОСОБА_9 . Відносно останнього винесено постанову за ст. 124 КУпАП через порушення ним п.п. 2.3. б), 14.6. в) г), 12.3. Правил дорожнього руху. Маючи технічну можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди шляхом вжиття заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, ОСОБА_9 вказаних дій не вчинив. Крім того, за приписами п. 13.1. він мав дочекатися закінчення маневру транспортним засобом ОСОБА_7 і з врахуванням дорожньої обстановки повинен був дотримуватися безпечної дистанції до його автомобіля, яка б при виникненні перешкоди дала б йому можливість зупинитися без будь-якого маневру.

Вказує, що суд, визнавши встановленим факт виїзду обвинуваченого з прилеглої території на ліву смугу руху, причини дорожньо-транспортної пригоди зв`язав з обставинами, які склались відповідно до версії ОСОБА_7 , тобто з рухом транспортного засобу правою смугою руху.

Враховуючи те, що суд дійшов висновку про наявність спільної вини обох учасників події, якщо встановлені судом обставини відповідають дійсності, і ступінь вини кожного з водіїв становить 50 відсотків, вважає, що цивільний позов підлягав частковому задоволенню - матеріальна шкода у розмірі 6729 грн 60 коп., моральна шкода в розмірі 7500 грн, а витрати на правову допомогу в розмірі 2800 грн.

Суд першої інстанції встановив, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, за таких обставин.

11 грудня 2019 року близько о 18 год. 20 хв. обвинувачений ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки Renault Kangoo, реєстраційний номер НОМЕР_1 , виїжджав із прилеглої території будинку АДРЕСА_2 , маючи намір виконати маневр повороту ліворуч у напрямку вул. Берегова та паркувального майданчика, що знаходиться зліва від дороги. На даній ділянці дороги, у місці виїзду від будинку № 15, розташований нерегульований пішохідний перехід, позначений дорожньою розміткою 1.14.1 «зебра» та дорожніми знаками 5.35.1 «Пішохідний перехід» Правил дорожнього руху України, за яким нанесено горизонтальну дорожню розмітку 1.1 (вузька суцільна лінія), перетинати яку заборонено. В цей час на правій смузі руху вул. Пулюя у напрямку перехрестя з вул. Берегова утворився затор з транспортних засобів, які перешкоджали водію ОСОБА_7 виїхати на дану смугу. Одночасно з цим, лівою смугою руху вул. Пулюя у напрямку вул. Берегова рухався мотоцикл марки ZONGSHEN ZS200GY-2, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_9 , який виконував обгін транспортних засобів, що знаходились у заторі та наближався до нерегульованого пішохідного переходу. Виїхавши із прилеглої території, водій ОСОБА_7 проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку, яка склалася, перед початком та зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним та не створить перешкод або небезпеки для інших учасників руху, виїхав на ліву смугу руху і, виконуючи маневр повороту ліворуч у напрямку паркувального майданчика, допустив зіткнення з мотоциклом марки ZONGSHEN ZS200GY-2 під керуванням водія ОСОБА_9 , який виконував маневр обгону автомобіля Renault Kangoo.

При цьому ОСОБА_7 порушив вимоги Правила дорожнього руху, а саме: п. 1.2., згідно з яким в Україні установлено правосторонній рух транспортних засобів; п. 2.3., в якому зазначено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху; п. 10.1., який вказує, що перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; п. 10.4., згідно якого водій, що виконує поворот ліворуч або розворот поза перехрестям з відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку, повинен дати дорогу зустрічним транспортним засобам, а при виконанні цих маневрів не з крайнього лівого положення на проїзній частині - і попутним транспортним засобам.

У результаті порушення ОСОБА_7 Правил дорожнього руху відбулась дорожньо-транспортна пригода, унаслідок якої водій мотоцикла ОСОБА_9 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 44 від 30 січня 2020 року, отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому середньої третини лівої ключиці зі зміщенням відламків, що викликало необхідність проведення операції - відкрита репозиція із фіксацією пластиною та гвинтами лівої ключиці (13 грудня 2019 року), який відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як таких, що викликали тривалий розлад здоров`я і не є небезпечними для життя у момент їх спричинення.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор підтримав апеляційну скаргу прокурора, просив оскаржений вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 більш суворе основне покарання, а також додаткове, заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 ;

- обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора, наголошували на наявності підстав для задоволення апеляційної скарги сторони захисту;

- потерпілий ОСОБА_9 та його представник потерпілого ОСОБА_10 вважають вирок законним.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що їх необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За результатами апеляційного розгляду доводи прокурора та сторони захисту не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку суду апеляційної інстанції, при ухваленні вироку суд першої інстанції в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно відмовив в задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про повернення обвинувального акта прокурору, зробивши висновок про відповідність обвинувального акта вимогам ст. 291 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 п. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

Повернення обвинувального акта прокурору передбачає не формальну невідповідність такого акта вимогам закону, а наявність в ньому таких недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що обвинувальний акт, в свою чергу, містить всі відомості, які передбачені пунктами 1-9 ч. 2 ст. 291 КПК України.

Сторона захисту посилається на те, що таке процесуальне рішення прокурора не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

У ч. 1 ст. 91 КПК України визначено, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), що виходячи з суті цієї статті має відображатися в обвинувальному акті, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, як виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими.

За змістом п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві» від 24 жовтня 2003 року № 8, суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом. Зокрема, воно повинно містити данні про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому.

Вказаний принцип закріплений у ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, де зазначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно й детально проінформований зрозумілою для нього мовою про характер і причини висунутого проти нього обвинувачення.

Ознайомившись з обвинувальним актом та проаналізувавши його зміст, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що фактичні обставини кримінального правопорушення викладено послідовно і зрозуміло. В обвинувальному акті розкрито подію кримінального правопорушення, як її встановив прокурор, з зазначенням як об`єктивної, так і суб`єктивної сторони кримінального правопорушення.

В обвинувальному акті зазначено в чому саме, як встановлено під час досудового розслідування, виразились дії водія ОСОБА_7 на порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Обвинувальний акт містить посилання на порушення обвинуваченим ОСОБА_7 Правил дорожнього руху, які мали місце під час конкретної дорожньо-транспортної пригоди, та його зміст дозволяє встановити, який з них перебуває у причинному зв`язку з настанням наслідків у вигляді середньої тяжкості тілесного ушкодження у потерпілого.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що зробити висновки про обґрунтованість та доведеність відповідних обставин, які прокурор вважає встановленими відповідно до обвинувального акта, можливо виключно за результатами розгляду його по суті, а критерій «конкретність» в обвинувальному акті стосується не абсолютно усіх обставин, які мають відношення до події правопорушень, а лише тих, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та впливають на кваліфікацію дій особи.

Суд апеляційної інстанції вважає, що наведені в обвинувальному акті фактичні дані у своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Суд апеляційної інстанції встановив, що в обвинувальному акті зазначено правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність відповідно до означених фактичних обставин, точне формулювання конкретного кримінального правопорушення.

Також, на думку суду апеляційної інстанції, в обвинувальному акті в повній мірі відображено формулювання обвинувачення, правову модель кримінального правопорушення з вказівкою на кримінально-правову норму, порушення якої інкримінується обвинуваченому ОСОБА_7 . Обвинувальний акт містить конкретну вказівку на те, що він обвинувачується у вчиненні відповідного кримінального правопорушення.

Під час апеляційного розгляду не встановлено таких недоліків обвинувального акта, які є суттєвим порушенням прав особи, а також не дозволяли суду визначити межі обвинувачення, в яких має бути розглянуто кримінальне провадження, тобто унеможливлюють призначення справи до розгляду.

Безпідставне повернення обвинувального акта прокурору призводить до порушення судом першої інстанції вимог ст. 28 КПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо розумних строків кримінального провадження.

На думку суду апеляційної інстанції, за таких обставин саме розгляд даного кримінального провадження по суті обвинувачення судом першої інстанції та прийняття за результатами розгляду відповідного судового рішення сприяло виконанню завдань кримінального провадження згідно з ст. 2 КПК України.

Під час розгляду провадження судом першої інстанції забезпечено дотримання принципу змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, передбаченого ст. 22 КПК України.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дослідив обставини, з`ясування яких має істотне значення для цього кримінального провадження, а висновки суду першої інстанції, викладені у судовому рішенні, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

На думку суду апеляційної інстанції, висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, ґрунтується на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України з точки зору належності, достовірності, допустимості та достатності.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції належним чином дослідив та правильно дав оцінку показанням обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_9 , відомостям, які вбачаються з протоколу огляду місця події від 11 грудня 2019 року з фототаблицями, протоколу доступу до речей і документів від 17 січня 2020 року, висновку судово-медичної експертизи № 44 від 30 січня 2020 року, висновку інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/109/26-876ІТ/19 від 28 грудня 2019 року, висновку інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/109/26-875ІТ/19 від 28 грудня 2019 року, висновку інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/109/13/3-1ІТ/20 від 13 лютого 2020 року, висновку щодо результатів огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 11 грудня 2019 року, протоколу проведення слідчого експерименту від 21 травня 2020 року з фототаблицями, висновку інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/109/13/3-403ІТ/20 від 30 червня 2020 року, постанови старшого слідчого СВ Івано-Франківського ВП ГУНП в Івано-Франківській області про закриття кримінального провадження та направлення матеріалів для притягнення особи до адміністративної відповідальності від 15 вересня 2020 року, постанови Івано-Франківського міського суду від 14 грудня 2020 року та інших.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 перебувають причинному зв`язку із наслідками, що настали, доводи сторони захисту в цій частині вважає непереконливими. Встановлені судом першої інстанції порушення обвинуваченим ОСОБА_7 Правил дорожнього руху, а саме : п. 1.2., п. 2.3.б), д), п. 10.1., п. 10.4., у сукупності в конкретній дорожній обстановці, в тому числі з урахуванням поведінки іншого учасника руху - водія ОСОБА_9 , спричинили суспільно небезпечні наслідки.

При цьому, суд першої інстанції у вироку конкретизував, які саме з порушень Правил дорожнього руху стали основною причиною настання наслідків, тобто перебували у причинному зв`язку з ними (п. 10.1. Правил дорожнього руху), а які лише сприяють такому діянню, його деталізують.

Відносно питання про технічну можливість водія ОСОБА_7 уникнути дорожньо-транспортної пригоди шляхом виконання вимог п. 10.1. Правил дорожнього руху, для вирішення якого на думку сторони захисту необхідно провести автотехнічну експертизу, суд апеляційної інстанції зазначає, що це питання вичерпане, оскільки відповідно до п. п. 4.1 та 4.2 висновків інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/109/13/3-403ІТ/20 від 30 червня 2020 року (а.п. 129-136) причиною настання дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору стали обставини, які з однієї сторони пов`язані з невідповідністю дій водія автомобіля Renault Kangoo ОСОБА_7 вимогам пункту 10.1. Правил дорожнього руху.

Причиною дорожньо-транспортної пригоди є обставина, що спричинила виникнення аварійної обстановки, в якій водій ОСОБА_7 був позбавлений можливості запобігти події. Момент, коли водій не мав технічної можливості уникнути зіткнення, виник після порушення ним 10.1. Правил дорожнього руху. В разі дотримання водієм ОСОБА_7 цих Правил дорожнього руху виникненню дорожньо-транспортної пригоди можна було запобігти.

Водій ОСОБА_7 своїми діями створив небезпеку для руху водію іншого транспортного засобу ОСОБА_9 , і хоча останній мав технічну можливість уникнути зіткнення, дії водія, що створив небезпеку для руху, є необхідною умовою виникнення даної пригоди, і тому вони не відповідають вимогам Правил дорожнього руху та знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної пригоди.

Сторона захисту зауважує, що важливе значення має встановлення факту створення обвинуваченим своїми діями небезпеки чи перешкоди водію мотоцикла.

Так, згідно з п. 3 висновків інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/109/13/3-403ІТ/20 від 30 червня 2020 року (а.п. 129-136) ОСОБА_7 своїми діями, виїхавши з прилеглої території, не створював небезпеки чи перешкоди для руху водію мотоцикла. Разом з тим, висновки та зміст дослідницької частини дозволяють встановити, що небезпека для руху водію мотоцикла ОСОБА_9 виникала з моменту зміни напрямку руху водієм автомобіля Renault Kangoo ОСОБА_7 в напрямку паркувального майданчика, а дії водія ОСОБА_9 не відповідали вимогам п. 12.3. Правил дорожнього руху, згідно з яким у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Суд апеляційної інстанції вважає голослівним твердження сторони захисту про те, що водій автомобіля, який за версією слідства рухався смугою зустрічного руху, не зобов`язаний був переконуватися в безпечності його маневру (повороту ліворуч на паркувальний майданчик) для водія мотоцикла, який рухався позаду нього та намагався здійснити обгін зліва від смуги зустрічного руху (по смузі руху велосипедистів).

Згідно з Правилами дорожнього руху, враховуючи, що водій автомобіля Renault Kangoo ОСОБА_7 змінював напрямок руху, він був зобов`язаний для забезпечення безпеки дорожнього руху бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, зокрема за особливостями руху інших транспортних засобів, відповідно реагувати на її зміну, переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, в тому числі й для водія мотоцикла ОСОБА_9 , дати дорогу попутним транспортним засобам.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що після зіткнення переднє ліве колесо автомобіля Renault Kangoo та переднє колесо мотоцикла ZONGSHEN ZS200GY-2 перебувають на велосипедній доріжці, де також здійснюють рух транспортні засоби.

Порушення Правил дорожнього руху іншими учасниками дорожнього руху не звільняє від обов`язку їх дотримуватися.

Сторона захисту посилається на те, що суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 268 КК України, характеризується необережною формою вини.

Дійсно, в цілому це кримінальне правопорушення має матеріальний склад, визначається ставленням винного до наслідків та вважається необмежним.

В той час, потрібно враховувати, що основним безпосереднім об`єктом кримінального правопорушення є безпека руху й експлуатації автомобільного та деяких інших видів транспорту, а життя та здоров`я особи його додатковим обов`язковим об`єктом.

Саме ж порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту може бути умисним.

В досліджуваній ситуації зміна напрямку руху водієм автомобіля Renault Kangoo ОСОБА_7 в напрямку паркувального майданчика відбулася за відсутності зовнішніх факторів, що спонукали водія, тобто розвиток ситуації повністю визначався вибраним водієм на свій розсуд рішенням та його реалізацією. Порушення ним Правил дорожнього руху не було вимушеним.

При цьому, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він не бачив транспортного засобу потерпілого ОСОБА_9 під час виконання маневру повороту ліворуч у бік паркувального майданчика, на які посилається сторона захисту, тільки підтверджують обвинувачення в тій частині, що він не вживав заходів для того, щоб переконатися в безпечності маневру та в тому, що не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

На думку сторони захисту, у даній дорожній обстановці ОСОБА_7 не повинен був виконувати вимоги п. 10.1. Правил дорожнього руху, а відповідно до п. 1.4. мав право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила, тобто обвинувачений мав право розрахувати, що потерпілий, перебуваючи позаду, не буде здійснювати обгону зліва від зустрічної смуги по велосипедній доріжці.

Суд апеляційної інстанції таке твердження не вважає слушним, оскільки право водія згідно з п. 1.4. Правил дорожнього руху розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила, не звільняє його від виконання обов`язків, в тому числі згідно п. 10.1.

Всупереч доводам сторони захисту відносно висновку інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/109/13/3-403ІТ/20 від 30 червня 2020 року (а.п. 129-136), на думку суду апеляційної інстанції, експертом належним чином та в повній мірі надано відповідь на питання про те, як, з технічної точки зору, повинен був діяти водій автомобіля Renault Kangoo ОСОБА_7 у даній дорожній ситуації відповідно до технічних вимог Правил дорожнього руху. Питання про те, як повинен був діяти ОСОБА_7 , опинившись на смузі зустрічного руху та маючи намір повернути з неї ліворуч на паркувальний майданчик, що не відповідає Правилам дорожнього руху, не вирішувалось, оскільки не було предметом дослідження та оцінки, а також не впливає на висновки щодо обставин, які мають значення при прийнятті рішення у цьому кримінальному провадженні.

Пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 про фактичні дані, які мають значення для встановлення фактичних обставин у кримінальному провадженні, його версія події, перевірені судом першої інстанції та оцінені у сукупності з усіма іншими відомостями, які вбачаються з доказів.

Слушним є твердження суду першої інстанції про те, що відповідно до висновку інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/109/13/3-403IT/20 від 30 червня 2020 року (а.п. 129-136), при будь-яких обставинах, як за версією потерпілого ОСОБА_9 , так і за версією обвинуваченого ОСОБА_7 , причиною настання дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору стали обставини, які пов`язані із невідповідністю дій водія автомобіля «Renault Kangoo», ОСОБА_7 вимогам пункту 10.1 Правил дорожнього руху.
Суд першої інстанції з усією повнотою врахував той факт, що відносно потерпілого ОСОБА_9 винесено Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області 14 грудня 2020 року винесено постанову за ст. 124 КУпАП через порушення ним п.п. 2.3. б), 14.6. в) г), 12.3. Правил дорожнього руху.

Як зазначив суд першої інстанції, ця обставина не є підставою для визнання обвинуваченого ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що випадку, коли Правила дорожнього руху порушені кількома учасниками дорожньо-транспортної пригоди, до кримінальної відповідальності притягається лише та особа, протиправні дії якої перебували у причинному зв`язку з наслідками, що настали. Протиправна поведінка іншого учасника дорожньо-транспортної пригоди у цьому випадку є умовою спричинення відповідних наслідків та не впливає на підставу кримінальної відповідальності особи, в діях якої встановлено причинний зв`язок з наслідками, що настали.

Ця постанова у сукупності з іншими доказами підтверджує той факт, що ОСОБА_7 виїхав з прилеглої території на смугу зустрічного руху та пояснення ОСОБА_9 про скупчення транспортних засобів на правій смузі руху, оскільки ОСОБА_9 визнаний винуватим і у порушенні п. 14.6. г) Правил дорожнього руху, що забороняє обгін транспортного засобу, який здійснює обгін або об`їзд.

У даному випадку усунені сумніви у винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, суд першої інстанції навів переконливі мотиви, з яких відкинув доводи сторони захисту.

За таких обставин, враховуючи наявність належних та допустимих доказів, які поза розумним сумнівом свідчать про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, суд першої інстанції обґрунтовано ухвалив обвинувальний вирок.

У відповідності до ст. 3 Конституції України «Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю».

Згідно з ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За змістом ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За приписами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У ч. 1 ст. 124 КПК України встановлено, що в разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі понесені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Потерпілий ОСОБА_9 довів, надавши суду першої інстанції копії відповідних квитанції, що він у зв`язку з лікуванням через середньої тяжкості тілесне ушкодження, завдане кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 1 ст. 286 КК України, яке вчинив обвинувачений ОСОБА_7 , поніс витрати на придбання медичних препаратів в розмірі 13459 гривень, тому суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з обвинуваченого ОСОБА_7 відшкодування матеріальної шкоди в цьому розмірі.
Потерпілий ОСОБА_9 просив суд визначити відшкодування спричиненої вчиненням ОСОБА_7 кримінального правопорушення моральної шкоди у розмірі 35000 гривень, однак суд першої інстанції визначив розмір відшкодування моральної шкоди 15000 гривень.

На думку суду апеляційної інстанції, виходячи з вимог розумності, виваженості і справедливості, враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, характер, глибину та ступінь моральних страждань потерпілого, ступінь вини особи, яка завдала такої шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, суд першої інстанції правильно визначив розмір відшкодування моральної шкоди.

Також, суд першої інстанції мав підстави стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 витрати на правову допомогу, які є документально підтвердженні.

Посилання сторони захисту на наявність спільної вини обох учасників події, як на підставу зменшення розміру відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також витрат на правовому допомогу безпідставні і не ґрунтуються на законі.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами прокурора про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу в розмірі п`ятсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Так, частинами 1 та 2 ст. 65 КК України визначено, що суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

За приписами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону, а також враховував практику Європейського суду з прав людини.

За змістом оскарженого вироку, суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання враховував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а саме, те, що він позитивно характеризується за місцем проживання, вперше притягується до кримінальної відповідальності, відповідно до висновку органу пробації його виправлення можливе без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк та не становить високої небезпеки для суспільства, у тому числі окремих осіб.

Обставин, що пом`якшують чи обтяжують обвинуваченому покарання, суд першої інстанції не встановив.

З врахуванням сукупності встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу без позбавлення права керувати транспортними засобами, таке покарання вважав необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення нових злочинів.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , в повній мірі врахував ті обставини, на які посилається сторона обвинувачення в апеляційній інстанції, в тому числі конкретні порушення обвинуваченим Правил дорожнього руху та наслідки у вигляді спричинення потерпілому ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесного ушкодження.

Призначення основного покарання у виді штрафу у більшому розмірі та додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами на відповідний строк, з врахуванням всіх фактичних обставин по кримінальному провадженні у їх сукупності, даних про особу обвинуваченого, на думку суду апеляційної інстанції, не відповідатиме цілям, передбаченим ст. 50 КК України, та загальним засадам призначення покарання, що визначені ст. 65 КК України.

На думку суду апеляційної інстанції призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу в розмірі трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, без позбавлення права керувати транспортними засобами, з врахуванням всіх фактичних обставин по кримінальному провадженню, є таким, що відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Суду апеляційної інстанції вважає, що визначене судом першої інстанції покарання є законним та справедливим, відповідає принципам індивідуалізації покарання та гуманізму, є балансом між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Таким чином, перевіривши доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції не встановив підстав для скасування вироку, на які посилається сторона захисту та сторона обвинувачення, зокрема неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження , істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а тому оскаржений вирок необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2021 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до касаційного суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4