ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/37/22 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.296 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2022 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

законного представника ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду від 01 листопада 2021 року щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст. 296 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України та призначено йому за цим Законом покарання у виді арешту на строк 15 діб.

Початок строку відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_7 постановлено рахувати з моменту поміщення до спеціально пристосованої установи в порядку виконання вироку.

В порядку КПК України вирішено питання про долю речових доказів.

Згідно з вироком суду, 18 квітня 2020 року о 19 год у неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 , який перебував у громадському місці: у дворі будинку АДРЕСА_1 , виник умисел, направлений на вчинення хуліганства.

Реалізуючи свій умисел, 18 квітня 2020 року о 19 год неповнолітній обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи у дворі будинку АДРЕСА_1 , підійшов до громадянина ОСОБА_10 , який знаходився поблизу дитячого майданчика поряд із будинком АДРЕСА_1 та безпідставно, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що виразилось у зневажливому ставленні до громадського порядку та існуючих у суспільстві загальновизнаних правил поведінки і моральності, демонструючи байдуже ставлення до суспільних відносин, які забезпечують спокійний відпочинок громадян та дотримання правил поведінки в побуті, маючи на меті показати свою винятковість та розгнузданість самолюбства, пов`язаного з неповагою до особи та людської гідності, висловлюючись нецензурною лексикою, розпочав словесний конфлікт із незнайомим йому ОСОБА_10 , в ході якого, діючи з особливою зухвалістю, яка виразилась в застосуванні фізичного насильства умисно наніс останньому один удар правою ногою в ділянку лівого підребер`я. В подальшому, неповнолітній ОСОБА_7 , продовжуючи свої протиправні дії об`єднані єдиним умислом, наніс ще один удар правою ногою в ділянку задньої (потиличної) частини голови потерпілого. Надалі, неповнолітній обвинувачений ОСОБА_7 наніс потерпілому ОСОБА_10 три хаотичні удари кулаками обох рук в ділянку голови.

Внаслідок протиправних дій неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілому ОСОБА_10 завдано фізичного болю, а також спричинено тілесні ушкодження у вигляді синців бокової поверхні грудей та живота зліва, які за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень.

Окрім цього, в результаті протиправної діяльності неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 , було грубо порушено громадський порядок, а саме суспільні відносини, які забезпечують спокійний відпочинок громадян і дотримання правил поведінки в побуті, а також заподіяно шкоду особистим інтересам потерпілого ОСОБА_10 наданих йому Конституцією України правам на повагу до гідності, свободу та особисту недоторканність.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просить вирок змінити в частині призначеного покарання, зокрема, звільнити обвинуваченого від призначеного покарання на підставі п. 3 ч. 2 ст. 105 КК України, застосувавши примусові заходи виховного характеру передати неповнолітнього під нагляд матері.

Вказує на те, що судом не враховано обставину, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 , а саме: визнання вини в повному обсязі, щиросердечного розкаяння, активного сприяння слідству у розкритті злочину, а також його позитивну характеристику за місцем навчання, а також те, що він виріс в багатодітній сім`ї.

Представник потерпілого подав письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких просив залишити вирок місцевого суду без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого без задоволення. Вважає призначене ОСОБА_7 покарання таким що відповідає тяжкості вчиненого ним правопорушення, оскільки обвинувачений, наносячи безпричинно потерпілому удари ногою в тулуб та голову своєю поведінкою виявив неповагу до людини похилого віку, не вживав жодних дій щодо примирення з потерпілим, тим самим продовжує причиняти йому моральну шкоду.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченого, його захисника, законного представника, які підтримали подану апеляційну скаргу та просять її задовольнити з викладених у ній мотивів, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вважає вирок законним та обґрунтованим та просить залишити його без змін, дослідивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судове рішення відповідно до положень ст. 370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Вказаних вимог закону місцевим судом при ухваленні оскаржуваного судового рішення дотримано.

Його висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 296 КК України за обставин вказаних у вироку, підтверджуються зібраними в кримінальному провадженні та належним чином перевіреними в судовому засіданні доказами, яким місцевий суд дав правильну юридичну оцінку та які ніким не оспорюються, тому колегією суддів не переглядаються, а також вірно кваліфікував його дії як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, з чим також погоджується і колегія суддів.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України враховав ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, скоєння його щодо особи похилого віку, вік та стан здоров`я винного, те, що ОСОБА_7 не перебуває на обліку у лікарів психіатра та нарколога, має постійне місце проживання, навчається, обставини, що пом`якшують його покарання - щире каяття, вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім, не встановив обставин, що обтяжують його покарання. Тому обгрунтовано з трьох альтернативних видів покарання, передбачених санкцією ч.1 ст.296 КК України(штраф, арешт, обмеженя волі) обрав арешт. З чим погоджується і колегія суддів.

При цьому місцевий суд правильно виходив з того що застосування найменш суворого виду покарання - штрафу щодо неповнолітнього, який навчається на денній формі навчання та не має самостійного джерела доходу є недоцільним оскільки він не зможе його сплатити. Крім того, врахував що покарання у виді обмеження волі у відповідності до вимог ст.98 КК України щодо неповнолітніх не застосовується, а також те, що даний вид покарання є найсуворішим та його застосування не відповідатиме особі обвинуваченого та тяжкості скоєного ним правопорушення.

Колегія суддів приймає до уваги також на позицію потерпілого, який вважає що обвинувачений наносячи безпричинно йому удари ногою в тулуб та голову, а також кулаками в голову, своєю поведінкою виявив неповагу до нього як людини похилого віку, не вживаючи жодних дій щодо примирення з ним, продовжує причиняти йому моральну шкоду, а тому просив вирок суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У звязку з вказаними обставинами суд прийшов до висновку про те, що призначення обвинуваченому найменш суворого виду покарання, передбаченого санкцією ч.4 ст.358 КК України не буде достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових правопорушень.

Вказане покарання колегія суддів вважає таким, що відповідає тяжкості скоєного обвинуваченим кримінального праворушенння та його особі, а також зможе забезпечити його виправлення та запобігти скоєнню нових кримінальних правопорушень.

Перевіряючи доводи захисника щодо можливості звільнення обвинуваченого від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру у вигляді передачі під нагляд матері колегія суддів виходить з відсутності доказів належної поведінки обвинуваченого після вчиненого злочину, про що свідчить також і позиція потерпілого, а також обставин скоєння кримінального правопорушення - безпричинне заподіяння людині похилого віку ударів ногою у тулуб та голову та кулаками в голову.

Тому колегія суддів вважає що вимоги ч.2 ст.50 КК України, згідно з якими покарання має на меті не тільки кару а й виправлення засудженого судом дотримані.

Так, статтею 17 закону Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 передбачено що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ як джерело права.

У справі Бакланов проти Росії(рішення від 09.06.2005 року) та у справі Фрізен проти Росії( рішення від 24.03.2005) ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено що під час відповідного втручання було дотримано принцип законності і воно не було свавільним.

З огляду нанаведені вище обставини, колегія суддів вважає, що місцевим судом при призначенні ОСОБА_7 покарання було дотримано вищенаведених вимог законодавства, оскільки позитивні дані про особу обвинуваченого та помякшуючі його покарання обставини не є настільки значимими щоб досягти його виправлення за допомогою застосування до нього примусових заходів виховного характеру, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування вироку суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду від 01 листопада 2021 року щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст. 296 КК України без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою,- в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді