ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1379/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №320/1194/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 (з доповненням) та його захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 червня 2021 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт.Якимівка Якимівського району Запорізької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, ч.1 ст.115, ч.2 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за наступних обставин.

15 листопада 2018 року приблизно о 21 годині, знаходячись у квартирі АДРЕСА_2 , ОСОБА_9 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, у ході раптово виниклої з ОСОБА_10 сварки, на ґрунті особистих неприязних стосунків, маючи умисел на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_10 , взяв у руки ніж, яким, з метою вбивства, умисно наніс ОСОБА_10 множинні (близько 10) удари у тулуб, кінцівки, обличчя, чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді: одиночного колото-різаного поранення передньої черевної стінки, що проникло у черевну порожнину з ушкодженням великого сальника, яке, згідно з висновком судово-медичної експертизи № 11 від 28.01.2019 року кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя; численних колото-різаних поранень обличчя, грудної клітки, надпліч, лівого плеча, правої сідниці, які проходили у межах м`яких тканин (що зумовили необхідність хірургічного їх лікування), які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Відразу після цього ОСОБА_9 , виконавши усі дії, спрямовані на умисне вбивство ОСОБА_10 , з місця злочину пішов, залишивши потерпілого на місці події. Але смерть ОСОБА_10 не настала, з причин, які не залежали від волі ОСОБА_9 , у зв`язку з тим, що потерпілому своєчасно було надано професійну медичну допомогу лікарями.

Крім того, 21 листопада 2018 року приблизно о 12 годині 30 хвилин, знаходячись біля домоволодіння АДРЕСА_3 , ОСОБА_9 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, скориставшись тим, що потерпілий ОСОБА_11 перебуває без свідомості, а за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав майно ОСОБА_11 , яке знаходилось при ньому, заподіявши тим самим потерпілому ОСОБА_11 майнову шкоду на загальну суму 1200 грн.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК, як закінчений замах на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині; за ч.2 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Йому призначено покарання

- за ч.2 ст.185 КК у виді 2 років позбавлення волі;

- за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі.

Вирішено питання про запобіжний захід, початок строку відбування покарання та речові докази.

В апеляційній скарзі та доповненні до неї обвинувачений просив вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги мотивував тим, що суд першої інстанції проігнорував клопотання сторони захисту про допит свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , хоча покази даних свідків могли істотно вплинути на судове рішення та на правильну оцінку подій, що мали місце 15.11.2018 року. Тим самим суд допустив неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Також суд неправильно кваліфікував його дії за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК, оскільки в мотивувальній частині вироку суд неодноразово посилається на наявність жінки ( ОСОБА_13 ), яка була присутня під час подій, що є предметом розгляду у даному провадженні. Суд довільно трактував покази свідків. При цьому суд не взяв до уваги покази потерпілого ОСОБА_10 щодо наявності у нього інвалідності та наявності захворювання на епілепсію, хоча дані обставини потребували відповідної реакції з боку суду.

Захисник ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі просив вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги мотивував тим, що суд не взяв до уваги пояснення потерпілого щодо наявності в нього статусу інваліда дитинства та наявності в нього захворювання на епілепсію, хоча дані обставини потребували відповідної реакції суду. Судом фактично не з`ясовувалися обставини поведінки потерпілого в площині наявності у нього психічного захворювання, не витребовувалися відповідні медичні документи, не з`ясовувалась фактична поведінка потерпілого після вживання алкогольних напоїв та наявності в останнього «девіантної поведінки» під час приступів. Між тим дана обставина є істотною, оскільки відповідно до показань обвинуваченого саме протиправна поведінка потерпілого змусила обвинуваченого захищатися від протиправних дій потерпілого. Під час судового розгляду судом не усунуто протиріччя в показах потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_12 щодо фактичних обставин події, а саме в частині знаходження (ночівлі) обвинуваченого потерпілий зазначив, що обвинувачений зайшов до його кімнати та почав наносити удари, в той час свідок зазначив, що обвинувачений ліг спати безпосередньо в одній кімнаті з потерпілим. Також не усунуті протиріччя в показах свідка ОСОБА_14 з викладеними обставинами в протоколі огляду місця події від 16.11.2018 року свідок стверджував, що кров була тільки на дивані, де лежав потерпілий. Однак в протоколі зазначено про наявність речовини бурого кольору як на підлозі кімнат квартири, так й на шпалерах та поверхонь стіни. В обґрунтування вини обвинуваченого суд послався на висновок судово-медичної експертизи №11. Однак при цьому суд не надав оцінки тій обставині, що злочин було вчинено 15.11.2018 року, а висновок експерта датовано 28.01.2019 року; експерт робить припущення про можливість спричинення тілесних ушкоджень потерпілому саме 15.11.2018 року. Також експерт допускає, що тілесні ушкодження потерпілого знаходяться в ділянках, що не виключають їх спричинення власною рукою. Суд послався у вироку на вчинення обвинуваченим злочину в стані гострої алкогольної інтоксикації, що також визнано обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які фактичні дані щодо стану обвинуваченого під час вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень. Також не зрозуміло, саме до якого правопорушення має відношення дана обставина. Згідно пояснень обвинуваченого, потерпілого та свідка ОСОБА_12 під час події безпосередньо була присутня жінка. В мотивувальній частині вироку судом також зазначено, що дана жінка знаходилася в квартирі під час події (фактично є ключовим свідком). Проте суд у вироку жодного разу не зробив посилання на пояснення цієї жінки у справі, не зазначив її анкетні дані, тощо. Крім того, обвинуваченому під час розгляду справи не надавалася належна правова допомога, оскільки захисник лише формально був присутнім в судових засіданнях, не заявляв жодних клопотань на захист обвинуваченого, фактично погоджувався з усіма клопотаннями сторони обвинувачення, не здійснював апеляційне оскарження ухвал суду щодо продовження строку тримання під вартою. Захисник жодного разу не зустрічався з обвинуваченим, не узгоджував з ним лінію захисту, що свідчить про порушення права обвинуваченого на захист.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просив вирок змінити, призначити обвинуваченому покарання за ч.2 ст.185 КК у виді 1 року позбавлення волі, за ч.1 ст.121 КК у виді 5 років позбавлення волі і на підставі ст.70 КК остаточно призначити 5 років позбавлення волі. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що під час судового розгляду не було доведено, що обвинувачений мав умисел на вбивство чи вчинення замаху на вбивство. Обвинувачений не бажав настання смерті потерпілого, він припинив нанесення тілесних ушкоджень самостійно на той момент, коли потерпілий ще був живий і не продовжив позбавляти його життя, хоча міг вчинити такі дії. Прямі покази свідка ОСОБА_12 , на яких повністю будується обвинувачення, є нечіткими, суперечливими та такими, що викликають сумніви, оскільки свідок на час вчинення злочину перебував у нетверезому стані, був спільником та учасником антисоціальної поведінки. Крім того, потерпілого з обвинуваченим до моменту вчинення злочину не пов`язували якісь неприязні стосунки, які б могли підтверджувати наявність умислу та мотиву у обвинуваченого щодо замаху на життя потерпілого, оскільки потерпілий самостійно прийшов до господаря і вони разом розпивали спиртні напої. Показами потерпілого також не підтверджується той факт, що обвинувачений планував його вбивство. Інші свідки, які могли би більш чітко відтворити події, зокрема співмешканка потерпілого на ім`я ОСОБА_15 , не були допитані. Відтак дії обвинуваченого по епізоду злочину щодо потерпілого ОСОБА_10 мають кваліфікуватися за ч.1 ст.121 КК.

Заслухавши доповідь судді, захисників та обвинуваченого, які повністю підтримали апеляційні скарги та наполягали на їх задоволенні; прокурора, який заперечив проти апеляційних скарг та просив залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В апеляційних скаргах сторони захисту не оспорюються висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК, а тому колегія суддів з огляду на ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядала.

Як під час судового розгляду в суді першої інстанції, так і в апеляційних скаргах сторона захисту не заперечувала факт заподіяння обвинуваченим потерпілому тілесних ушкоджень, зазначених у вироку. Однак при цьому сторона захисту фактично не погодилася із правовою кваліфікацією дій обвинуваченого за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК.

Проте перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів не може погодитися із такими доводами сторони захисту виходячи з наступного.

Так, допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_10 суду пояснив, що він є інвалідом дитинства, так як має захворювання - епілепсію. Восени 2018 року він разом із дівчиною ОСОБА_16 приїхав до м.Мелітополя. Проживали у квартирі. Приблизно через дня 2 прийшов ОСОБА_17 та запропонував роботу, на що він відмовився. Ввечері він випив 50 грамів спиртного за знайомство. Наступного ранку до його кімнати зайшов ОСОБА_17 та почав наносити удари. Він впав на підлогу та побачив, що у ОСОБА_18 щось у руці блиснуло. Перший удар був в ліве плече. Другий удар був в праве плече. Також був сильний удар в живіт. Він допускає, що вдарів було біля 10, бив його тільки ОСОБА_19 , а удари ножем ОСОБА_19 наносив в кімнаті, де потерпілий ночував.

Свідок ОСОБА_12 надав суду покази про те, що він не має постійного місця проживання. Перед тим, що трапилося, був знайомий з ОСОБА_20 приблизно 2 тижні. ОСОБА_21 розповідав йому, що також не має місця постійного проживання. Тоді на протягом двох днів вони заходили в гості до «Чапи» - чоловіка з ім`ям ОСОБА_22 . Він мешкав в квартирі по АДРЕСА_4 . Вони разом розпивали спиртні напої. Також там був незнайомий свідку чоловік з ім`ям ОСОБА_23 та жінка ОСОБА_15 . Ця жінка була співмешканкою ОСОБА_23 . Так, 15 листопада 2018 року він разом з ОСОБА_20 прийшли в гості до ОСОБА_24 та принесли горілку. Там вже були ОСОБА_25 , ОСОБА_23 та ОСОБА_15 . Вони розпили горілку, це приблизно 0,5 1 літр. На той час усі були в стані приблизно середньо-тяжкого алкогольного сп`яніння. Потім усі полягали спати. Він ліг в спальні на підлозі на матраці з ОСОБА_26 . Інші ( ОСОБА_23 , ОСОБА_19 , ОСОБА_15 ) залишилися у залі. Він прокинувся від криків ОСОБА_27 , яка кричала, що ОСОБА_19 ріже ОСОБА_23 . Він вбіг до залу та побачив, що на дивані на боку лежить ОСОБА_23 та до нього підскочив ОСОБА_19 з ножем в руці. ОСОБА_19 крикнув, що вб`є ОСОБА_23 та почав виражатися нецензурною лайкою, потім вдарив ОСОБА_23 ножем. Вдар ножем прийшовся в плече. Він підскочив до них та відтягнув ОСОБА_18 від потерпілого. Після чого він вивів ОСОБА_18 з квартири, щоб той не добив ОСОБА_23 , так як ОСОБА_19 висловлював бажання вбити ОСОБА_23 та рвався до нього.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №11 від 28.01.2019 року у ОСОБА_10 були виявлені тілесні ушкодження, а саме: одиночне колото-різане поранення передньої черевної стінки, що проникало у черевну порожнину з ушкодженням великого сальника, численні колото-різані поранення обличчя, грудної клітки, надпліч, лівого плеча, правої сідниці, які проходили у межах м`яких тканин (що зумовили необхідність хірургічного їх лікування). Зазначені тілесні ушкодження кваліфікуються наступним чином: поранення передньої черевної стінки, що проникало у черевну порожнину тяжкі, небезпечні для життя; інші тілесні ушкодження - легкі, що спричинили короткочасний (понад 6, але не більше 21 дня) розлад здоров`я. Вказані тілесні ушкодження утворилися від дій твердого предмету, що мав колюче-ріжучі властивості, яким міг бути клинок ножа.

В своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 виходив з того, що у обвинуваченого не було умислу на вбивство потерпілого, а тому дії обвинуваченого слід кваліфікувати за ч.1 ст.121 КК, як умисне тяжке тілесне ушкодження.

Разом з тим, згідно зі ст.15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Закінченим є замах, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Тобто із суб`єктивної сторони замах на злочин можливий лише з прямим умислом. А згідно з ч.2 ст. 24 КК України умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, наслідком є саме тілесні ушкодження, що були заподіяні потерпілому, а не позбавлення його життя.

Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Якщо умисне вбивство може бути вчинено як з прямим, так і з непрямим умислом, то замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом, тобто коли вчинене свідчило про те, що винний усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість або неминучість настання смерті іншої людини і бажав її настання, однак смертельний результат не настав з незалежних від нього обставин.

Питання про спрямованість умислу ОСОБА_9 у даному кримінальному провадженні суд першої вирішував, враховуючи сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема спосіб вчинення злочину, знаряддя, кількість, характер і локалізацію поранень, причини припинення злочинних дій, поведінку обвинуваченого та потерпілого, їх відносини з потерпілим, ситуацію, що передувала події замаху на вбивство.

Зокрема, мотивуючи своє рішення про наявність у ОСОБА_9 прямого умислу на протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_10 , суд першої інстанції обґрунтовано послався у вироку на такі обставини, як динамічність дій обвинуваченого ОСОБА_9 , його агресивну поведінку під час вчинення злочину, знаряддя злочину (ніж) та його параметри, завдання ним не близько 10 цілеспрямованих ударів, в тому числі і у життєво важливі частини тіла; причини припинення протиправних дій - втручання свідка ОСОБА_12 , який відтягнув обвинуваченого від потерпілого; а також поведінку обвинуваченого, який після вчинення злочину не надав потерпілому допомогу, а пішов з квартири разом із свідком та продовжив вживати спиртні напої.

Кількість заподіяних ножових поранень, їх локалізація та ступінь тяжкості в цьому конкретному випадку дали підстави суду зробити обґрунтований висновок про спрямованість умислу ОСОБА_9 саме на умисне вбивство потерпілого ОСОБА_10 , яке не було доведено до кінця з причин, які не залежали від волі обвинуваченого.

На переконання колегії суддів висновок суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам і підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які досліджені судом, належно оцінені і детально викладені у вироку суду.

Суд правильно встановив фактичні обставини злочину та виклав їх у вироку. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, відповідає диспозиції норми кримінального закону, згідно з якою встановлено кримінальну відповідальність за вчинені ОСОБА_9 дії.

Колегія суддів ставиться критично до заперечень апеляційних скарг обвинуваченого та захисника ОСОБА_7 про те, що суд не з`ясував обставини поведінки потерпілого з огляду на наявність у нього психічного захворювання. Адже в момент, коли обвинувачений наносив потерпілому численні ножові поранення, потерпілий перебував в положенні лежачи, він не здійснював взагалі будь-яких, а тим більше активних чи протиправних дій по відношенню до обвинуваченого, чи то по відношенню до інших осіб. Будь-яких даних про якусь неадекватну поведінку з боку потерпілого як в момент вчинення щодо нього злочину, так і до у справі не було встановлено.

Та обставина, що потерпілий та свідок ОСОБА_12 називали різне місце ночівлі обвинуваченого у квартирі потерпілого, жодним чином не спростовує факту нанесення обвинуваченим потерпілому ножових поранень.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про те, що злочин було вчинено 15.11.2018 року, а судово-медична експертиза потерпілого закінчена 28.01.2019 року не може свідчити про недопустимість даного доказу. Адже після вчиненого злочину потерпілий досить тривалий час перебував на лікуванні, йому було зроблено операцію, його стан був важким. Судово-медична експертиза потерпілого за медичними документами була розпочата 21.01.2019 року і закінчена 28.01.2019 року, а тому колегія суддів будь-яких порушень в цій частині не вбачає.

Факт отримання потерпілим тілесних ушкоджень саме 15.11.2018 року ні сам обвинувачений, ні його захисник під час судового розгляду не оспорювали, а тому зазначення експертом у висновку про те, що тілесні ушкодження у потерпілого утворилися можливо 15.11.2018 року жодним чином не спростовує факт заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень у зазначений судом час.

У своєму висновку №11 експерт дійсно не виключав можливість заподіяння тілесних ушкоджень власною рукою потерпілого, однак при цьому експерт зробив висновок про те, що такі ушкодження у потерпілого не є характерними для власноручного ушкодження, а тому доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 в цій частині є неспроможними.

Зазначення свідком ОСОБА_14 про те, що кров була лише на дивані, на якому лежав потерпілий, тоді як відповідно до протоколу огляду місця події речовина бурого кольору була наявна і на підлозі, і на шпалерах і на поверхнях стіни, жодним чином не впливає на законність та правильність висновків суду першої інстанції.

До заперечень апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про недоведеність у справі факту перебування обвинуваченого під час вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння колегія суддів ставиться критично. При цьому колегія суддів виходить з того, що під час допиту як сам обвинувачений, так і потерпілий, і свідок ОСОБА_12 зазначали про те, що усі (в тому числі і обвинувачений) вживали алкогольні напої.

Відповідно до вимог статей 84, 95 КПК показання потерпілого та свідка є процесуальним джерелом доказів. А тому суд обґрунтовано поклав в основу вироку ці покази щодо перебування ОСОБА_9 в стані алкогольного сп`яніння під час вчинення закінченого замаху на вбивство потерпілого та в подальшому визнав цю обставину такою, що обтяжує покарання останнього. При цьому колегія суддів відзначає, що встановлення судом факту перебування особи в момент вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння можливе шляхом дослідження всієї сукупності доказів, а не виключно результатами відповідного огляду.

Та обставина, що у справі не була допитана жінка на ім`я ОСОБА_15 , яка за показами учасників події перебувала у квартирі потерпілого під час вчинення щодо нього злочину, не може позначитися на законності та обґрунтованості прийнятого судом рішення. Адже об`єм доказів, які підлягають дослідженню, визначається сторонами. При цьому надані прокурором і досліджені судом докази є достатніми для висновку про доведеність винуватості обвинуваченого.

Не вбачає колегія суддів і підстав ставити під сумнів покази свідка ОСОБА_12 , як про це йде мова в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_8 . При цьому колегія суддів виходить з того, що показання даного свідка отримано в порядку, визначеному законом, а тому правомірно покладені в основу вироку. Свідок ОСОБА_12 попереджався судом про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів. Підстав для обмови свідком обвинуваченого колегією суддів не встановлено. Не назначено таких підстав і в апеляційній скарзі захисту.

Не знайшли свого підтвердження і доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про ненадання обвинуваченому під час судового розгляду належної правової допомоги. Адже об`єктивних даних про неналежне виконання професійних обов`язків адвоката, яке б могло призвести до істотного обмеження чи порушення прав ОСОБА_9 , у матеріалах справи не міститься. З матеріалів провадження вбачається, що захисник активно допомагав обвинуваченому ОСОБА_9 , у всьому підтримував його позицію та висловлював свою думку з приводу обставин справи на користь ОСОБА_9 і не діяв всупереч його волі, що є безумовним обов`язком захисника, визначеним положеннями ст.47 КПК. Крім того, захисник, виходячи з правової позиції обвинуваченого, оскаржив вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку. Більш того, даних про те, що обвинувачений звертався до суду із клопотанням про заміну захисника, матеріали провадження не містять.

Відтак, колегія суддів вважає, що під час розгляду кримінального провадження не встановлено очевидних обставин неспроможності захисника у належному захисті ОСОБА_9 , як і не встановлено порушень вимог кримінального процесуального закону, який регулює право на захист.

Отже, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування судового рішення не допущено, то апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 417, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 (з доповненням) та його захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 червня 2021 року щодо ОСОБА_9 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Дата документу 15.09.2021 Справа № 320/1194/19