Провадження №: 1-кс/755/472/22
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" лютого 2022 р. слідча суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , розглянувши клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за № 0000606 від 09 липня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України,
в с т а н о в и л а :
прокурор Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 звернувся до слідчої судді з клопотанням про накладення арешту на корпоративні права, що належать ОСОБА_4 у вигляді частки у статутному капталі ТОВ «Укр буд Девелопмент», ідентифікаційний код 32920218, розміром 35 230 000 грн 00 к., що становить 100 % корпоративних прав.
Клопотання мотивовано тим, що службові особи групи компаній «УкрБуд» з метою заволодіння чужим майном шляхом зловживання своїм службовим становищем створили низку суб`єктів господарювання для проведення будівельно-монтажних робіт на території міста Києва для чого залучили кошти інвесторів під виглядом реалізації об`єктів нерухомості, щодо яких контролюючими органами були прийняті рішення про заборону будівництва.
Так, групою компаній «УкрБуд» для отримання коштів інвесторів створено фонд фінансування будівництва ТОВ «ФК «Житло-Капітал» та низку пов`язаних з ним підприємств, зокрема ТОВ «КТК-Груп», ТОВ «ФК «Укрпереказ», ТОВ «Каса Народної допомоги», ТОВ «ФК «Нерухомість-Інвест», які акумулювали кошти інвесторів на своїх розрахункових рахунках.
При цьому, частину накопичених, переліченими товариствами, коштів у 2016-2020 роках було виведено під виглядом оплати за договорами цивільно-правового характеру та надання фінансової допомоги на пов`язаних фізичних осіб.
Девелоперами та забудовниками проектів були ТОВ «УкрбудДевелопмент», ТОВ «Спецбуд-плюс», ТОВ «Інвестиційна компанія «Укрбудінвест» та ТОВ «Північно-український будівельний альянс».
Відповідно до розробленої схеми ТОВ «УкрбудДевелопмент», з метою легалізації нежитлових приміщень, придбаних за рахунок коштів отриманих злочинним шляхом, виступаючи іпотекодавцем, 19 лютого 2020 року уклало договір іпотеки №34 з іпотекодержателем ТОВ «Фінансова компанія Арагон», предметом якого було часткове виконання вимог Іпотекодержателя за Кредитним договором №КЛ/14/5-34 від 24 лютого 2014 року (укладеним між ПАТ «ТЕРРА БАНК» та ТОВ «АН ТРАЄКТОРІЯ»), а саме погашення заборгованості у сумі 74 000 000 грн.
Після цього, 29 вересня 2020 року на підставі договору про відступлення права вимоги, іпотекодержателя ТОВ «Фінансова компанія Арагон» змінено на іпотекодержателя ТОВ Фінансова компанія «Віртуоз».
В той же день, 29 вересня 2020 року ТОВ «Фінансова компанія «Віртуоз» уклало договір купівлі-продажу нежитлових приміщень №887 з ТОВ «Кілментон», яке також являється підконтрольним організаторам злочинної схеми, у результаті чого за останнім товариством зареєстровано право власності на приміщення, які фактично належали ТОВ «УкрбудДевелопмент».
Крім того, згідно інформації інтернет ресурсу https://clarity-ргоject.info/, в червні 2020 року змінився розмір внесків засновників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , який складав по 17 615000.00 грн.
В подальшому, а саме 12 липня 2021 року новим та єдиним засновником ТОВ «УкрбудДевелопмент» зі статутним капіталом 35 230 000,00 грн став ОСОБА_4 .
Вказане може свідчити, що службові особи групи компаній «УкрБуд» в подальшому можуть змінювати засновників компанії з метою ухилення від відповідальності, однак без фактичної втрати контролю над підприємством.
Згідно рішення Господарського суду м. Києва від 14 липня 2021 року у справі № 910/10120/213 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Арагон" про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбуддевелопмент" залишено без розгляду.
Таким чином вбачається, що ТОВ «УкрбудДевелопмент», яке залучалось до вчинення кримінальних правопорушень та його майно ймовірно здобуте внаслідок описаної схеми і його намагаються приховати.

Корпоративні права визнані речовим доказом у кримінальному провадженні на підставі відповідного процесуального рішення, сформованого у порядку ст. 110 КПК України.

За вказаним фактом розпочато кримінальне провадження № 0000606 від 09 липня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України, про що внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Прокурор Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 підтримав клопотання у повному обсязі з підстав, наведених у ньому.

Враховуючи те, що майно, на яке прокурор просить накласти арешт, не було тимчасово вилучене, крім того, прокурором зазначаються ризики того, що з майном, яке є предметом вчинення кримінального правопорушення можуть вчинятися дії з його подальшого відчуження, з метою забезпечення арешту майна, тому розгляд клопотання в силу ч. 2 ст. 172 КПК України можливо здійснити без повідомлення власника майна.

Слідча суддя, ознайомившись з клопотанням, дослідивши матеріали, якими обґрунтовується клопотання, заслухавши прокурора, дійшла такого висновку.

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.
У відповідності до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.
Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Як вбачається з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Ст. 98 КПК України визначеною, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Також необхідність арешту майна є можливим лише у разі наявності обставин визначених абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України, відповідно до якогозавданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

У цій ситуації, реальну можливість приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження корпоративних прав у разі не застосування такого типу заходу забезпечення кримінального провадження доведено не було.

Сам по собі факт наявності постанови про визнання речового доказу, на що вказує у клопотанні прокурор, з цього питання не є ключовим фактором, адже спираючись на зміст норми ч. 3 ст. 170 КПК України, при вирішенні питання про накладення арешту на майно з підстави збереження речових доказів, слідча суддя самостійно перевіряє відповідність ознак майна критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, при цьому висновки слідчого судді не залежать від наявності у кримінальному провадженні постанови про визнання вказаного майна речовим доказом. Тобто у цій ситуації слідча суддя не виходить за межі своїх повноважень, а така вказівка прокурора є недоречною.

Водночас прокурором навіть не надано постанови про визнання речовим доказом корпоративних прав, на які він просить накласти арешт з метою збереження речових доказів, що позбавляє слідчу суддю можливості оцінити її обґрунтованість.

При цьому, ч. 2 ст. 173 КПК України передбачено перелік обставин, які підлягають врахуванню при вирішенні питання про арешт майна, в тому числі, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу, врахуванню підлягає: 1) правова підстава для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; 3) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 4) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Разом з тим прокурор не надав слідчій судді доказів обставин, на які він посилається, не довів те, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи осіб, про які йдеться у клопотанні.

Крім того, 24 січня 2022 року ухвалою слідчої судді вже було відмовлено у задоволенні клопотання прокурора Дніпровської окружн ої прокуратури міста Києва про арешт корпоративних прав ОСОБА_4 .

Стаття 41 Конституції України гарантує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності і право приватної власності є непорушним.

Аналогічні гарантії захисту права власності містяться у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року, згідно якого ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Так, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «ІммобіліареСаффі проти Італії» (ImmobiliareSaffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).
У своєму рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAlliance Limited» проти України» заява № 19336/04 п. 168, Європейський суд з прав людини також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. The United Kingdom), п. 50, Series A № 98).
Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Взявши до уваги вищевикладене, кваліфікацію кримінального правопорушення за фактом вчинення яких розслідується кримінальне провадження, та в межах якого подано дане клопотання, слідча суддя приходить до висновку, що клопотання прокурора є необґрунтованим, а тому в його задоволенні слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст. 98, 100, 110, 131-132, 170-173, 309, 372, 392, 532 КПК України, слідча суддя
п о с т а н о в и л а :
у задоволенні клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000606 від 09 липня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України відмовити.
Визначити час проголошення повного тексту ухвали 15 год 00 хв 21 лютого 2022 року.
Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з моменту її оголошення.
Слідча суддя: ОСОБА_1