Номер провадження: 11-кп/813/264/22
Номер справи місцевого суду: 946/1778/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26.01.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,

законного представника обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14.05.2020 року відносно

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Ізмаїл Одеської області, громадянина України, із середньою освітою, такого, що перебуває у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 23.03.2016 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області за ч.2 ст.15 ч. 2 ст.289, ч.3 ст.15 ч.3 ст.185, ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.289, ст.70 КК до 6 років позбавлення волі без конфіскації майна, звільненого 13.12.2017 року умовно достроково на підставі ухвали Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 05.12.2017 року на підставі ст.107 КК умовно-достроково на 2 роки 11 місяців 2 дні позбавлення волі,
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Ізмаїл Одеської області, громадянина України, із неповною середньою освітою, працюючого за наймом, не навчається, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , такого, що не має судимості в силу ст. 89 КК України,
обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186 КК Україниу кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002557 від 21.12.2019 року

установив
Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції.
Вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14.05.2020 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років. В силу ст.71, ч.4 ст.81 КК України ОСОБА_8 з невідбутої ним частини покарання за вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23.03.2016 року частково приєднано до покарання, призначеного за цим вироком, один рік позбавлення волі, та остаточно до відбування визначити покарання у виді шести років позбавлення волі. Суд вирішив строк покарання ОСОБА_8 обчислювати з моменту проголошення вироку, тобто з 14.05.2020 року, зарахувавши йому в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 14.05.2020 року до набрання вироком законної сили, виходячи з розрахунку день за день.
Крім того вказаним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.186, ч.2 ст.186 КК України, та йому призначено йому покарання: за ч. 1 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк один рік; за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк чотири роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_7 за сукупністю злочинів визначити остаточне покарання шляхом повного поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк чотири роки. Суд вирішив строк покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі обчислювати з моменту його фактичного затримання, тобто з 22.01.2020 року, зарахувавши йому в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 22.01.2020 року до набрання вироком законної сили, виходячи з розрахунку день за день.
Також вироком вирішено питання заходів забезпечення, речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно оскаржуваного вироку, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 умисно, з корисливих мотивів, з метою відритого викрадення чужого майна, вчинили ряд грабежів в м. Ізмаїлі Одеської області. Після вчинення з місця скоєння злочинів зникали, завдавши шкоду потерпілим на суму вартості майна, яким заволоділи, а викраденим майном розпоряджалися на власний розсуд.
Так, неповнолітній ОСОБА_7 20.12.2019 року приблизно о 23:00 годині на перехресті АДРЕСА_4 , діючи спільно з малолітнім, який не досяг віку, з якого настає кримінальна відповідальність за вчинення даного злочину, відносно якого матеріали виділені в окреме провадження, відкрито викрав майно неповнолітнього потерпілого ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме: мобільний телефоном марки «Хіаоmі Redmi 6-а» вартістю 1 276 гривень, в якому знаходились 2 сім-картки оператора «Vodafone» вартістю по 25 гривень кожна, на рахунку яких грошових коштів не було. Після чого з кишень потерпілого відкрито викрав навушники білого кольору «Ibeats» вартістю 51,66 гривень та грошові кошти в сумі 17 гривен, а всього викрав майно та грошові кошти на загальну суму 1 394,66 гривень.
Дії ОСОБА_7 кваліфіковано судом за ч.1 ст.186 КК України, за кваліфікуючими ознаками: відкрите викрадення чужого майна (грабіж).
Далі, 20.12.2019 року близько 23:50 години неповнолітній ОСОБА_7 , знаходячись перехресті вулиці Фучіка з вулицею Дмитрівською, діючи повторно, спільно з малолітнім, який не досяг віку, з якого настає кримінальна відповідальність за вчинення даного злочину, відносно якого матеріали виділені в окреме провадження, відкрито викрав майно неповнолітнього потерпілого ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а саме: мобільний телефон марки «Meizu M5-S» у комплектації з пластиковим чохлом-накладкою марки «Nillkin» вартістю 1 309,75 гривень, в якому знаходилась сім-картка оператора «Київстар» вартістю 25 гривень, на рахунку якої грошових коштів не було, а всього викрав майно на загальну суму 1 334,75 гривень.
Дії ОСОБА_7 кваліфіковано судом за ч.2 ст.186 КК України, за кваліфікуючими ознаками: відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно.
Крім того, 21.12.2019 року близько 00:05 години неповнолітній ОСОБА_7 на перехресті вулиці Володимира Винниченка з вулицею Бендерською, діючи повторно, спільно з малолітнім, який не досяг віку, з якого настає кримінальна відповідальність за вчинення даного злочину, відносно якого матеріали виділені в окреме провадження, застосував до потерпілого ОСОБА_13 фізичне насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, що виразилось в нанесенні одного удару по обличчю, після чого ОСОБА_7 , утримуючи за шию потерпілого, повалив його на землю, та разом з малолітнім, який не досяг віку, з якого настає кримінальна відповідальність за вчинення даного злочину, продовжили наносити удари руками та ногами по тілу, обличчю та ногам потерпілого, заподіявши тим самим йому тілесні ушкодження у вигляді синців на верхній та нижній повіці правого ока, на зовнішній поверхні правої гомілки, крововиливу в білкову оболонку правого ока, подряпини на долонній поверхні правої кисті в проекції основи першого пальця правої кисті, на спинці носа зліва у верхній третині, садна на передній поверхні правого та лівого колінного суглобів, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Після чого відкрито заволодів майном ОСОБА_13 , а саме: мобільним телефоном марки «Iphone 5-S 16 GB» у комплектації з силіконовим чохлом вартістю 814,75 гривень, в якому знаходилась сім-картка оператора «Київстар» вартістю 25 гривень, на рахунку якої грошових коштів не було, а також рюкзаком марки «GOLDBEE» вартістю 53,33 гривні, у якому знаходилось наступне майно: 8 функціональний мультитул вартістю 183,33 гривні, 10 функціональний мультитул вартістю 123,33 гривні, папка-швидкозшивач «Economix» вартістю 1,8 гривні, стиплер торгової марки «Norma» вартістю 14,00 гривень, 2 маркери торгової марки «Centropen» вартістю 26,66 гривень кожен на загальну суму 53,32 гривні, олівець механічний з ластиком «Delta D2120» вартістю 33,33 гривні, 2 кулькові ручки «Maxriter» вартістю 2,25 гривень на загальну суму 4,50 гривні, зарядний пристрій для мобільного телефону «Iphone» вартістю 82,25 гривень, гроші в сумі 57 гривень, а всього викрав майно та грошові кошти на загальну суму 1 445,94 гривень.
Дії ОСОБА_7 кваліфіковано судом за ч.2 ст.186 КК України, за кваліфікуючими ознаками: відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчинений повторно.
Також, 26.12.2019 року близько 17:00 години неповнолітній ОСОБА_7 на вулиці Дунайська біля будинку № 135, діючи повторно, підійшов до малолітнього потерпілого ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та відкрито заволодів його майном, а саме мобільним телефоном марки «Meuzu М5 Note» вартістю 1 262,25 гривень, в якому знаходились сім-картка оператора «Київстар» вартістю 25 гривень, на рахунку якої грошей не було, а всього викрав майно на загальну суму 1 287,25 гривень.
Дії ОСОБА_7 кваліфіковано судом за ч.2 ст.186 КК України, за кваліфікуючими ознаками: відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно.
Крім того, 06.01.2020 року близько 20:20 години неповнолітній ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , діючи повторно та спільно за попередньою змовою групою осіб, знаходячись біля будинку № 196 по вулиці Телеграфна, підійшли до потерпілого ОСОБА_15 та відкрито заволоділи його майном, а саме: мобільним телефоном марки «SAMSUNG Galaxy J3» вартістю 1 111,25 гривень, в чохлі чорного кольору вартістю 100 гривень, в якому знаходилась сім-карта оператора «Київстар» вартістю 25 гривень, на рахунку якої були кошти в сумі 35 гривень, та сім-карта оператора мобільного зв`язку «Лайфселл» вартістю 60 гривень, на рахунку якої коштів не було, після чого з кишень останнього відкрито викрали навушники «Azomut» вартістю 86,67 гривень, гаманець чорного кольору вартістю 150 гривень, в якому знаходились грошові кошти в сумі 2 гривні, банківські карти банків «Приватбанк» та «Укрексімбанк», які матеріальної цінності не представляють, та велосипед «Taifun Cosmos» вартістю 1 525 гривень, а всього викрали майно та грошові кошти на загальну суму 3 094,92 гривень.
Дії ОСОБА_7 та ОСОБА_8 кваліфіковано судом за ч.2 ст.186 КК України, за кваліфікуючими ознаками, а саме відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб.
Далі, 16.01.2020 року близько 21:35 години неповнолітній ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , діючи повторно, спільно за попередньою змовою групою осіб, знаходячись на АДРЕСА_5 , підбігли до потерпілої ОСОБА_16 та, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, що виразилось в утриманні ОСОБА_7 потерпілої за шию руками та здавлюванні її в області рота, відкрито заволоділи її майном, а саме: мобільним телефоном марки «SAMSUNG Galaxy J6 Plus» вартістю 3 037,50 гривень, в якому знаходились сім-картка оператора «Київстар» вартістю 25 гривень, на рахунку якої коштів не було, та дамською сумкою-клатчем «David jones» вартістю 249,80 гривень, в якій був гаманець «Forever yong» вартістю 57,80 гривень без грошових коштів, ключі та зарядний пристрій для мобільного телефону, які матеріальної цінності не представляють, а всього викрали майно на загальну суму 3 370,10 гривень.
Дії ОСОБА_7 та ОСОБА_8 кваліфіковано судом за ч.2 ст.186 КК України, за кваліфікуючими ознаками: відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб.
Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, що їх подали.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 , не погоджується з вироком місцевого суду, з підстав його незаконності та просить вирок відносно нього скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції, посилаючись на таке:

- судом та на досудовому слідстві не встановлено його психічного стану (розлад особистості);

- суд не врахував, що одна з потерпілих є його родичкою, що вказує на можливість неправдивих свідчень (з підстав спадку);

- судом не були викликані пойняті, при яких проводилось його впізнання потерпілою, не проводилась дактиласкопічна експертиза речових доказів, порушено його право на захист під час досудового розгляду;

- судом призначено покарання у більшому розмірі, чим просив прокурор, що, на думку ОСОБА_8 , свідчить про упередженість суду.

Обвинувачений ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі, не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеності його вини та правильності кваліфікації його дій, просить скасувати оскаржуваний вирок та призначити новий судовий розгляд даного кримінального провадження з підстав не врахування пом`якшуючих його покарання обставин. В доповненнях до апеляційної скарги ОСОБА_7 просить зарахувати йому строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дня позбавлення волі.

Потерпілі ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 та ОСОБА_14 у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили, з клопотанням про відкладення розгляду справи не зверталися.
Відповідно до ч.4 ст.405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.
Враховуючи вищезазначене, вислухавши думку прокурора, обвинувачених, законного представника обвинуваченого та захисника, які вважали за можливе розглянути справу за відсутності потерпілих, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, враховуючи належне повідомлення потерпілих про день та час розгляду справи та ненадходження від них клопотань про відкладення розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності потерпілих.
Позиції учасників судового розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , думку захисника та законного представника обвинуваченого ОСОБА_7 , які підтримали вимоги поданих апеляційних скарг, думку прокурора, який просив апеляційні скарги залишити без задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження та дослідивши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Оскільки вирок суду в частині встановлених фактичних обставин кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , доведеності його вини та правильності кваліфікації його дій ніким не оскаржується, апеляційний суд не перевіряє вирок в цій частині.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіряючи вирок районного суду на відповідність його вимогам закону, апеляційний суд прийшов до висновку про його законність та обґрунтованість.

Порушень вимог КПК України, які б слугували підставами для зміни чи скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, апеляційним судом не знайшли свого підтвердження в ході перегляду вироку у вказаному кримінальному провадженні та спростовуються виходячи з наступного.

Так, встановивши вину обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, що йому інкримінуються, суд першої інстанції суд першої інстанції встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Так, допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 не визнав себе винуватим у висунутому обвинувачені, пояснивши, що не вчиняв інкримінованих йому злочинів, потерпілих він не знає. Потерпілі не впізнавали його в кабінеті слідчого, а їм казали підтвердити, що це він. Дані протоколів слідчих експериментів, проведених за його участі, він не підтримав, посилаючись на те, що давав показання під тиском працівників поліції. Від побоїв у нього були почервоніння та біль, однак тілесних ушкоджень не було. Він проживає разом з матір`ю ОСОБА_7 і є вітчимом останнього та бере участь в його вихованні. Коли ОСОБА_7 не слухається матері, то він розмовляє з тим, і той прислухається до нього.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав себе винуватим в обсязі пред`явленого йому обвинувачення та в ході судового розгляду він детально розповів про обставин злочинів. Однак він піддав сумніву обставини завдання ударів по обличчю потерпілому ОСОБА_13 , а також обставин вчинення злочинів відносно потерпілих ОСОБА_15 та ОСОБА_16 у співучасті з ОСОБА_8 . Раніше він навчався в школі, але потім припинив. Він проживає разом з матір`ю, а обвинувачений ОСОБА_8 його вітчим співмешканець його матері. В їхній сім`ї гарні стосунки, він прислухається до вітчима. Обвинувачений ОСОБА_7 пояснив, що злочини він вчиняв піддавшись впливу товаришів: Кирила та ОСОБА_18 . Кирил казав, що це легкий спосіб заробити гроші. Хоча він і старший за ОСОБА_18 , однак не відмовляв того, оскільки не розумів наскільки це погано. Речі вони викрадали з метою взяти собі, а не для того, щоб продати. На теперішній час він усвідомив, що це були погані вчинки, і він просить вибачення у всіх потерпілих.

Не зважаючи на не визнання вини ОСОБА_8 , суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що вина обвинуваченого в скоєнні інкримінований йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186 КК України, повністю підтверджується сукупністю досліджених судом доказів, отриманих в порядку ст. 84-86, 91-93 КПК України.

Так, досліджуючи докази по епізоду обвинувачення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні грабежу відносно потерпілого ОСОБА_15 суд першої інстанції дійшов таких висновків.

Обвинувачений ОСОБА_7 пояснив, що вони зустріли велосипедиста, зупинили його і запитали у нього подзвонити. Вони давали тому номери, а той дзвонив, але номери не відповідали. Він не погрожував потерпілому, а сказав віддати телефон. У кишені у нього не було ніяких предметів, він просто тримав руки в кишені як він робить зазвичай. Коли потерпілий віддав телефон, він поїхав з ним на велосипеді потерпілого. Пограбування він вчинив з хлопцем, з яким він перед цим познайомився в барі, як його звати він не пам`ятає, він був п`яний і тому не пам`ятає як той виглядав.

Обвинувачений ОСОБА_8 пояснив, що не вчиняв цього злочину, водночас, не зміг пояснити, як пройшов його день. Вперше він побачив потерпілого ОСОБА_15 лише в поліції, коли той прийшов на проведення впізнання.

Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_15 пояснив, що 06.01.2020 року приблизно о 20:00 годині він їхав на велосипеді по вул.Телеграфній, а обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_7 стояли біля ларька. ОСОБА_7 щось сказав ОСОБА_8 , і той вийшов на середину дороги та перекрив йому рух. Коли він зупинився, то вони сказали дати їм телефон подзвонити, на що він сказав, що дозволить розмовляти тільки з власних рук. ОСОБА_8 почав нервувати, казав номери, однак коли він їх набирав, вони виявлялися неіснуючими. ОСОБА_7 тримав руку в кишені і наблизився до нього, а він злякався, що той хоче дістати ніж, і віддав телефон «SAMSUNG Galaxy J3» ОСОБА_7 . Після цього вони почали його обшукувати і дістали з його правої кишені навушники та гаманець. ОСОБА_8 взяв телефон та велосипед «Taifun Cosmos 700С» і поїхав, а ОСОБА_7 перевірив вміст гаманця, спитав пін-код банківської картки, а коли він сказав, що не знає, той втік. Крім того, потерпілий ОСОБА_15 пояснив, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не погрожували йому фізичною розправою чи завданням тілесних ушкоджень. ОСОБА_8 лише агресивно спілкувався, коли номери телефонів виявлялися хибними. Місце, де відбувалося пограбування, було освітлене вуличними ліхтарями і він бачив обличчя грабіжників. Під час досудового розслідування в січні, тобто через незначний проміжок часу, під час проведення впізнання, він відразу впізнавав ОСОБА_8 . При впізнанні ОСОБА_7 він спочатку вагався, але коли той посміхнувся, то відразу впізнав його за посмішкою, оскільки під час пограбування той постійно посміхався. Також проводилося впізнання викрадених речей, які йому потім повернули. Матеріальних претензій він не заявляв, оскільки не знав як це робиться.

Крім того, за результатами дослідження в судовому засіданні суду першої інстанції письмових доказів, надані стороною обвинувачення, якими підтверджується вина ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України з цим епізодом, суд першої інстанції дійшов таких висновків:

- місце події ділянка місцевості на відстані 20 м. від будинку АДРЕСА_6 була оглянута відповідно до даних протоколу огляду місця події від 06.01.2020 р. (т.1 а.п. 135 139).

- потерпілий ОСОБА_15 під час досудового розслідування впізнав викрадений у нього велосипед марки «Taifun» модель «Cosmos» синього кольору, що підтверджується даними протоколу пред`явлення речей для впізнання від 09.01.2020 р. (т.1 а.п. 140 142).

- також потерпілий ОСОБА_15 серед пред`явлених йому мобільних телефонів впізнав належний йому мобільний телефон марки «SAMSUNG Galaxy J3» (т.1 а.п. 143 145), а серед пред`явлених йому навушників впізнав навушники чорного кольору, які були у нього відкрито викрадені 06.01.2020 р. приблизно о 20:25 годині (т.1 а.п. 211 213).

- ринкова вартість викрадених речей станом на день викрадення 06.01.2020 року була встановлена шляхом проведення судової товарознавчої експертизи відповідно до висновку №14ТГ від 14.01.2020 року у таких розмірах: мобільного телефону торгової марки «SAMSUNG Galaxy J3» 1 111,25 грн; велосипеду марки «Taifun Cosmos 700 С» 1 525 грн; навушників марки «Azumi» 86,67 грн (т.2 а.п.29 36).

- серед пред`явлених чотирьох осіб для впізнання потерпілий ОСОБА_15 впізнав ОСОБА_7 , як особу, яка відкрито викрала його майно 06.01.2020 року, що підтверджується протоколом пред`явлення осіб для впізнання від 11.01.2020 р. (т.1 а.п. 158 162).

- потерпілий ОСОБА_15 також впізнав і обвинуваченого ОСОБА_8 , як особу, яка разом з іншим чоловіком 06.01.2020 року відкрито викрала його майно (т.1 а.п. 206 210).

- як вбачається з даних протоколу слідчого експерименту від 13.01.2020 року обвинувачений ОСОБА_7 із застосуванням манекену продемонстрував обставини вчинення ними з ОСОБА_8 злочину. Зокрема, як саме ОСОБА_8 зупинив чоловіка, у якого просив телефон зателефонувати, як саме потерпілий передав йому телефон, який він, в свою чергу, передав ОСОБА_8 , після чого останній відкрито заволодів навушниками та велосипедом потерпілого. Також ОСОБА_7 продемонстрував, як саме він з кишені потерпілого відкрито викрав гаманець чорного кольору з незначною сумою грошей (т.1 а.п. 169 188). Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 повністю підтримав даний протокол слідчого експерименту, а тому суд дійшов висновку що немає підстав вважати його дані недостовірними.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що досліджені судом докази, зокрема, показання потерпілого ОСОБА_15 , протокол впізнання ОСОБА_15 обвинуваченого ОСОБА_8 , а також протокол слідчого експерименту за участю обвинуваченого ОСОБА_7 повністю спростовують показання, надані як обвинуваченим ОСОБА_7 , так і обвинуваченим ОСОБА_8 під час судового розгляду про непричетність обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочину відносно ОСОБА_15 . Більше того, сукупність досліджених судом доказів свідчить про те, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив відкрите викрадення майна ОСОБА_15 за попередньою змовою саме з обвинуваченим ОСОБА_8 .

Неправдиві показання обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 суд пов`язував з їх бажанням ввести суд в оману з метою уникнення ОСОБА_8 відповідальності за вчинений злочин.

Разом з тим, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини застосування до потерпілого ОСОБА_15 погрози застосування насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, оскільки жоден доказ з числа наданих суду стороною обвинувачення не підтверджує такі обставини, зокрема сам потерпілий ОСОБА_15 пояснив, що йому не погрожували фізичною розправою чи завданням тілесних ушкоджень, тому в силу ч.3 ст.337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення, суд вірно вважав за можливе вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, та кваліфікувати злочин, вчинений обвинуваченими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відносно потерпілого ОСОБА_15 без такої кваліфікуючої ознаки, як погроза застосування насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, оскільки це покращує становище обвинувачених.

Оцінюючи досліджені судом докази, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що всі досліджені докази є належними, оскільки підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимі, оскільки отримані в порядку встановленому КПК України, достовірні, оскільки фактичні дані, отримані з цих доказів не спростовані жодним іншим доказом, наданим сторонами кримінального провадження, у своїй сукупності та взаємозв`язку не містять суперечностей, доповнюють один одного і дають можливість суду прийти до однозначного висновку про те, що ОСОБА_7 саме з ОСОБА_8 за попередньою змовою групою осіб повторно вчинили відкрите викрадення чужого майна (грабіж). А тому суд вірно вважав доведеною винуватість ОСОБА_8 та ОСОБА_7 по цьому епізоду обвинувачення у вчинені ними кримінального правопорушення та кваліфікував їхні дії за ч.2 ст.186 КК України.

Разом з цим, оцінюючи докази по цьому епізоду обвинувачення, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги дані, що містяться в протоколі слідчого експерименту від 18.01.2020 року за участю обвинуваченого ОСОБА_8 (т.1 а.п.222 231) з таких підстав.

Так, під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_8 не підтримав його та піддав сумніву дані, що містяться у ньому, зазначивши, що він прийняв участь у цьому слідчому експерименті під тиском поліцейських. З метою перевірки посилань обвинуваченого ОСОБА_8 судом було прийнято рішення про допит в якості свідків понятих, що приймали участь у вказаному слідчому експерименті, однак, сторона обвинувачення не спростувала посилання обвинуваченого ОСОБА_8 , та не надала відповідні докази, які б свідчили про протилежне, зокрема, не забезпечила участь понятих з метою їх допиту під час судового розгляду, а тому, з урахуванням засади змагальності а також складових презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, суд обґрунтовано відхилив дані, що містяться в протоколі слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 .

Разом з цим, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що навіть за виключенням цього доказу (даних слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 ), сукупність інших чисельних вищенаведених доказів, досліджених судом, дає підстави суду для висновку, що винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину за цим епізодом обвинувачення повністю доведена поза розумним сумнівом.

Досліджуючи докази по епізоду обвинувачення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні грабежу відносно потерпілого потерпілої ОСОБА_16 , суд першої інстанції дійшов таких висновків.

Обвинувачений ОСОБА_7 пояснив, що разом зі знайомими на ім`я ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 він гуляв у парку. Потім двоє хлопців пішли, і вони залишився вдвох з хлопцем на ім`я ОСОБА_20 , з яким він і вчинив злочин відносно дівчини. Вони йшли за дівчиною, яка йшла по АДРЕСА_5 . Коли вони наблизилися до неї, то ОСОБА_20 підштовхнув його до неї, і він схопив дівчину за горло, у зв`язку з чим та впустила телефон. Доки він тримав дівчину ОСОБА_20 підняв телефон, схопив її сумочку і вони втекли. З ОСОБА_20 він познайомився за декілька днів до цього, вони разом проводили час.

Обвинувачений ОСОБА_8 пояснив, що не вчиняв цього злочину. Водночас не зміг пояснити, що він робив того дня.

Допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_16 пояснила, що 16.01.2020 року приблизно о 22:00 годині, вона поверталася з роботи додому. На зупинці автобусів № 1 та № 3 обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_7 попросили у неї цигарку, на що вона відповіла відмовою. Те місце було освітлене, і вона добре їх обох роздивилася. Оскільки вона пропустила автобус, то вирішила піти пішки по вул. Пушкіна. Обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_7 йшли в тому ж напрямку по протилежній стороні вулиці, і неподалік магазину «Ева» вони її наздогнали, та ОСОБА_7 взяв її за шию і закривав рот, а ОСОБА_8 вихопив у неї сумочку та телефон. Після цього обвинувачені втекли на вул. Папаніна. Обвинувачений ОСОБА_8 в момент нападу був у курці з вдягнутим капюшоном. Тому під час проведення впізнання на досудовому розслідуванні вона просила, щоб той перевдягнув куртку, щоб впевнитися, і впізнала його по зовнішнім даним. Те, що вона казала, що не впізнає ОСОБА_8 під час впізнання, і погодилася після підказки слідчого і прокурора не відповідає дійсності. Їй не підказували на кого вказати, вона сама впізнала обвинуваченого. Вона наполягає, що це саме обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_7 пограбували її. Викрадений телефон їй повернули через декілька днів, а сумочку та гаманець їй не повернули.

Крім того, за результатами дослідження в судовому засіданні суду першої інстанції письмових доказів, надані стороною обвинувачення, якими підтверджується вина ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України за цим епізодом, суд першої інстанції дійшов таких висновків:

- місце події територія біля будинку № 58 по вул. Пушкіна в м. Ізмаїл, поблизу магазину «Зоомир» була оглянута під час огляду місця події відповідно до даних протоколу від 16.01.2019 року (т.1 а.п. 195 199). На місці події був виявлений фрагмент нігтя, вкритого лаком фіолетового кольору, який зі слів власниці вона зламала коли подряпала одного з грабіжників.

- потерпіла ОСОБА_16 в ході досудового розслідування серед чотирьох пред`явлених їй осіб впізнала ОСОБА_8 як особу, яка відкрито викрала її майно 16.01.2020 року разом з іншим чоловіком, що підтверджується даними протоколу пред`явлення особи для впізнання від 17.01.2020 року (т.1 а.п. 200 205).

- також, потерпіла ОСОБА_16 впізнала обвинуваченого ОСОБА_7 серед пред`явлених їй осіб, що підтверджується даними протоколу пред`явлення особи для впізнання від 22.01.2020 року (т.1 а.п. 232 236).

- механізм заволодіння майном та послідовність дій обвинувачених під час вчинення грабежу, про які пояснила потерпіла під час судового розгляду повністю відповідають механізму та послідовності дій під час вчинення грабежу, які продемонстрував обвинувачений ОСОБА_7 на місці події під час проведення слідчого експерименту за його участю. Так, обвинувачений ОСОБА_7 показав напрямок з якого вони вдвох з ОСОБА_8 прослідували за дівчиною по АДРЕСА_5 до місця, де вони її побачили від зупинки громадського транспорту з центра міста. Далі, він показав місце, де вони наздогнали потерпілу, як саме він ззаду підійшов до дівчини та утримував її однією рукою за шию, а другою рукою в області шиї. ОСОБА_7 показав, як саме ОСОБА_8 заволодів її мобільним телефоном та сумкою доки він утримував потерпілу. Ці обставини підтверджуються даними протоколу слідчого експерименту від 22.01.2020 року (т.1 а.п. 237 245). Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 повністю підтримав дані вказаного протоколу слідчого експерименту, і, враховуючи, що вони повністю співпадають з показаннями потерпілої ОСОБА_16 , у суду немає підстав не довіряти їм та не приймати до уваги.

- викрадений мобільний телефон марки «SAMSUNG J6+» був оглянутий під час досудового розслідування відповідно до даних протоколу огляду предмету від 20.01.2020 року (т.1 а.п. 218 221), а його ринкова вартість в розмірі 3 037,50 грн була встановлена шляхом проведення судової товарознавчої експертизи № 47 ТГ від 24.01.2020 року (т.2 а.п. 43 49).

- вартість сумки клатчу торгової марки «David jones» в розмірі 249,80 гривень та гаманця «Forever yong» в сумі 57,80 гривень встановлена шляхом проведення судової товарознавчої експертизи № 54 ТГ від 29.01.2020 р. (т. 2 а.п. 52 58).

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що досліджені судом докази, зокрема, показання потерпілої ОСОБА_16 , протокол впізнання ОСОБА_16 обвинуваченого ОСОБА_8 , а також протокол слідчого експерименту за участю обвинуваченого ОСОБА_7 повністю спростовують показання, надані як обвинуваченим ОСОБА_7 , так і обвинуваченим ОСОБА_8 під час судового розгляду про непричетність обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочину відносно ОСОБА_16 . Більше того, сукупність досліджених судом доказів свідчить про те, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив відкрите викрадення майна ОСОБА_16 із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, за попередньою змовою саме з обвинуваченим ОСОБА_8 .

Неправдиві показання обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 суд пов`язував з їх бажанням ввести суд в оману з метою уникнення ОСОБА_8 відповідальності за вчинений злочин.

Оцінюючи досліджені судом докази, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що всі досліджені докази є належними, оскільки підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимі, оскільки отримані в порядку встановленому КПК України, достовірні, оскільки фактичні дані, отримані з цих доказів не спростовані жодним іншим доказом, наданим сторонами кримінального провадження, у своїй сукупності та взаємозв`язку не містять суперечностей, доповнюють один одного і дають можливість суду прийти до однозначного висновку про те, що ОСОБА_7 саме з ОСОБА_8 за попередньою змовою групою осіб повторно вчинили відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої. А тому суд вірно вважав доведеною винуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_8 по цьому епізоду обвинувачення у вчинені ними злочину, та кваліфікував їхні дії за ч. 2 ст. 186 КК України.

Разом з цим, оцінюючи докази по цьому епізоду обвинувачення, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги дані, що містяться в протоколі слідчого експерименту від 18.01.2020 року за участю обвинуваченого ОСОБА_8 з підстав, які зазначені вище по епізоду обвинувачення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні грабежу відносно потерпілого ОСОБА_15 .

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, який з`ясувавши обставини кримінального провадження та давши належну оцінку зібраним та дослідженим доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_8 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186 КК України.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 стосовно того, щосудом та на досудовому слідстві не встановлено його психічного стану (розлад особистості), оскільки відповідно до п.3 ч.2 ст.242 КПК України визначення психічного стану підозрюваного здійснюється шляхом проведення експертизи виключно за наявності відомостей, які викликають сумнів щодо його осудності, обмеженої осудності. Разом з тим, матеріали справи не містять жодних повідомлень ОСОБА_8 про наявність у нього будь-яких психічних розладів, а тому у прокурора не було правових підстав для призначення експертизи для визначення психічного стану ОСОБА_8 .

Крім того, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 стосовно того, що суд не врахував, що одна з потерпілих є його родичкою, що вказує на можливість неправдивих свідчень (з підстав спадку), оскільки апеляційний суд не вбачає підстав для обмови обвинуваченого з боку свідка, адже потерпіла давала свідчення, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих свідчень та її покази підтверджуються іншими доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду.

Також апеляційний суд вважає безпідставними посилання обвинуваченого ОСОБА_8 на те, що судом не були викликані пойняті, при яких проводилось його впізнання потерпілою, оскільки під час судового розгляду жодна сторона не ставила під сумнів дані, що містяться у протоколі пред`явлення особи для впізнання від 17.01.2020 року, а тому у суду першої інстанції не було необхідності у виклику для допиту понятих, які приймали участь у даній слідчій дії.

Також апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 про те, що не проводилась дактиласкопічна експертиза речових доказів, оскільки винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 доведена сукупністю вищезазначених досліджених доказів, які не містять суперечностей та доповнюють один одного.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 про те, що порушено його право на захист під час досудового розгляду, оскільки матеріали справи не містять клопотання ОСОБА_8 про залучення захисника, при цьому відсутні підстави, передбачені ст.52 КПК України, для забезпечення обов`язкової участі захисника. Апеляційний суд звертає увагу на те, що під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 пояснив, що не бачить сенсу для залучення захисника під час судового розгляду.

Посилання ОСОБА_8 на упередженість суду через те, що судом призначено покарання у більшому розмірі, чим просив прокурор, спростовується тим, що судом призначено покарання у розмірі, який просила сторона обвинувачення (5 років позбавлення волі) та до призначеного покарання, за сукупністю вироків, у відповідності до імперативних вимог ст.71 та ч.4 ст.81 КК України, судом з невідбутої ним частини покарання за вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23.03.2016 року частково приєднано до покарання, призначеного за цим вироком, один рік позбавлення волі, та остаточно до відбування визначено покарання у виді шести років позбавлення волі.

Що стосується заяви під час апеляційного розгляду обвинуваченого ОСОБА_8 про застосування до нього психологічного тиску під час досудового розслідування з боку працівників поліції, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні апеляційного суду заявив, що до нього оперативними працівниками Ізмаїльського відділу поліції під час досудового розслідування даного кримінального провадження здійснювався психологічний тиск, а саме співробітники поліції пропонували йому зізнатися у скоєному, обіцяючи призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі.

Статтею 87 КПК України передбачено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння, як отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження.

Частиною 2 статті 86 КПК України встановлено, що недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Системний аналіз зазначених норм закону дозволяє апеляційному суду дійти висновку, що докази, отримані внаслідок здійснення психологічного або фізичного тиску на будь-якого учасника кримінального провадження, є недопустимими та не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд встановив, що єдиним доказом, при отриманні якого обвинувачений ОСОБА_8 приймав активну участь, є протокол слідчого експерименту від 18.01.2020 року за участю обвинуваченого ОСОБА_8 .

Разом з тим, зазначений доказ був відхилений судом першої інстанції саме з підстав не спростування стороною обвинувачення твердження обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що він прийняв участь у цьому слідчому експерименті під тиском поліцейських.

Усі інші докази щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_8 , які були досліджені судом та покладені в основу вироку, стосуються процесуальних дій, які проведені без активної участі обвинуваченого та можливий психологічний тиск, про який заявлено обвинуваченим, не може впливати на допустимість таких доказів.

Крім того, в судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_8 пояснив, що під час судового розгляду в суді першої інстанції він давав покази вільно, без будь-якого тиску, себе не оговорював.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що посилання обвинуваченого ОСОБА_8 щодо здійснення морального тиску на нього під час досудового розслідування не може впливати на висновки суду щодо його винуватості у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, оскільки суд в оскаржуваному вироку не посилається на покази, які ОСОБА_8 надавав під час досудового розслідування, в основу вироку покладено докази, які отримані без тиску на обвинуваченого та покази обвинуваченого, які він надавав під час судового розгляду.

Разом з тим, у відповідності до вимог ч.6 ст.206 КПК України, апеляційний суд вважає за необхідне доручити Територіальному управлінню ДБР, розташованому в м.Миколаєві внести відомості до ЄРДР, та провести досудове розслідування в порядку Глави 19 КПК України за фактами, викладеними в усній заяві обвинуваченого ОСОБА_8 щодо застосування відносно нього психологічного насильства з боку працівників Ізмаїльського відділу поліції ГУ НП в Одеській області.
Враховуючи викладене апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції дав належну правову оцінку всім доказам, що є у кримінальному провадженні, не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і вважає, що вони в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і були достатніми для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні щодо винуватості ОСОБА_8 .

За таких обставин апеляційний суд вважає, що викладені у вироку та дослідженні в ході судового розгляду в суді першої інстанції докази є належними, допустимими та достовірними, а з огляду на їх системну оцінку і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_8 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186 КК України та доведеності його вини у вчиненні цього злочину.
На переконання апеляційного суду, твердження обвинуваченого ОСОБА_8 про недоведеність його вини у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень спростовуються фактичними обставинами кримінального провадження, встановленими судом першої інстанції.
Невизнання своєї провини обвинуваченим ОСОБА_8 апеляційний суд розцінює, як намагання ухилитись від кримінальної відповідальності за вчинені злочини.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст.12 КК України є тяжкими, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується негативно, оскільки неодноразово був помічений в конфліктних ситуаціях з сусідами, до адміністративної відповідальності не притягувався, підтримує відносини з особами, раніше судимими, зловживає алкогольними напоями, має не зняту та не погашену судимість за вчинення умисних тяжких злочинів проти власності та вчинив нові умисні тяжкі злочини також проти власності із застосуванням насильства в період невідбутої частини покарання у виді позбавлення волі за попереднім вироком, від відбування якого він був звільнений умовно-достроково, відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання та дійшов обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_8 , попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень у майбутньому, охорони прав і свобод громадян, власності, встановленого правопорядку, забезпечення зміцнення законності, сприяння запобігання правопорушенням, виховання у дусі точного та неухильного додержання норм Конституції та законів України, поваги до прав, свобод, честі й гідності інших громадян, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством, будуть досягнуті лише в умовах ізоляції його від суспільства в місцях позбавлення волі з призначенням покарання в межах санкції ч.2 ст.186 КК України з урахуванням вимог ст.71, ч.4 ст.81 КК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про необґрунтоване застосування до нього надто суворого покарання, апеляційний суд дійшов до таких висновків.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що осудність ОСОБА_7 підтверджена даними висновку комісійної амбулаторної судово-психіатричної експертизи, відповідно до яких він на час вчинення злочинів будь-яким хронічним психічним розладом, недоумством, іншим хворобливим станом психіки не страждав, ознак тимчасового розладу психічної діяльності не виявляв, а виявляв ознаки «Легкої розумової відсталості з мінімальними поведінковими розладами» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F70.0» за «Міжнародною класифікацією хвороб» 10-го перегляду), яка за глибиною та ступенем виразності не позбавляла його здатності повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. На теперішній час він будь-яким хронічним психічним розладом, недоумством, іншим хворобливим станом психіки не страждає, виявляє ознаки «Легкої розумової відсталості з мінімальними поведінковими розладами» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F70.0» за «Міжнародною класифікацією хвороб» 10-го перегляду), глибина і ступінь виразності якої не позбавляють його здатності правильно сприймати обставини, що мають значення для справи і давати про них правильні покази, розуміти зміст підозри, показання свідків, потерпілих, брати участь у слідчих діях та стати перед судом. ОСОБА_7 не потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру (т. 2 а.п. 64 69). Отже, з урахуванням даних цієї експертизи суд визнав обвинуваченого ОСОБА_7 осудним та таким, що підлягає кримінальній відповідальності.

Призначаючи покарання неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції виходив із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання; врахував вимоги частини другої статті 50, статті 65 КК України, відповідно до яких покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також врахував ступінь тяжкості скоєних кримінальних правопорушень, які відноситься до тяжких кримінальних правопорушень та кримінальних правопорушень середньої тяжкості.
Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 відповідно до ст.66 КК України суд першої інстанції вважав щире каяття та вчинення злочинів неповнолітнім. Водночас, суд вважав недоведеним наявність у ОСОБА_7 активного сприяння розкриттю злочинів, оскільки він давав непослідовні та суперечливі показання, заперечуючи участь у вчиненні злочинів обвинуваченого ОСОБА_8 , що не може поєднуватися з активним сприянням розкриттю злочинів. Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_7 , відповідно до ст.67 КК України, судом першої інстанції не було встановлено.
Також при призначенні покарання неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував особу обвинуваченого, умови його життя та виховання, вплив дорослих, рівень розвитку та особливості особи неповнолітнього, характеристику ОСОБА_7 за місцем навчання згідно якої останній пропускав школу без поважних причин, що вплинуло на засвоєння програмного матеріалу, жебракував, постійно конфліктував з однокласниками, ображав слабкіших за себе, ініціював конфліктні ситуації та бійки. ОСОБА_7 характеризується як безвідповідальний у виконанні доручень і учнівських обов`язків, неодноразово був помічений у крадіжках, відбиранні речей у слабкіших дітей. Мати майже не цікавилася справами учня, його успіхами у навчанні і поведінкою; з класним керівником не контактувала, в школу за запрошенням не з`являлася. Зовнішній вигляд ОСОБА_7 був майже завжди неохайний, одяг не відповідав сезону, шкільним приладдям не забезпечений. Крім того, суд прийняв до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого ОСОБА_7 , гідно з даними якої засвоєння ОСОБА_7 програмного матеріалу на низькому рівні, незацікавленість взагалі у навчанні можуть негативно вплинути на подальший навчальний процес, як наслідок може не отримати та не оволодіти достатнім рівнем знань майбутньої спеціальності. Незалучення до соціальних видів діяльності, непродуктивне проведення вільного часу в подальшому можуть негативно впливати на поведінку неповнолітнього. Є проблеми з контролем поведінки з боку матері, вона недостатньо приділяє уваги вихованню сина, через що мають місце моменти, коли він призначений сам собі. Також в родині наявні матеріальні труднощі. Ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній. Орган з питань пробації вважає, що виправлення ОСОБА_7 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе.
Також апеляційний суд бере до уваги у контексті обставин, які характеризують особу обвинуваченого, те, що ОСОБА_7 , хоча на момент вчинення злочину в силу ст.89 КК України і є таким, що не має судимості, однак обставини, що він не вперше притягується до кримінальної відповідальності негативно характеризують його особу. Зокрема, раніше він засуджувався за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та був звільнений від відбування покарання, але це не призвело до позитивних змін у його особистості та не створило в нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, він не зробив належних висновків для себе, на шлях виправлення не став, та через нетривалий проміжок часу зі спливом лише одного року після закінчення іспитового строку він знову вчинив чисельні аналогічні тяжкі злочини, передбачені ч.2 ст.186 КК України, у тому числі із застосуванням насильства, що дає підстави для висновку, що повторне звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75, 104 КК України є недоцільним та поставить під сумнів принцип невідворотності покарання.
Крім того, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про неможливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без відбуття покарання в установі виконання покарань, про що свідчить та обставина, що грабіж потерпілої ОСОБА_16 був вчинений ним 16.01.2020 року, тобто невдовзі після того, як ухвалою слідчого судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13.01.2020 року відносно нього був застосований запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною залишати місце проживання цілодобово.
За таких обставин, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочинів, обставини, що пом`якшують покарання, відомості, що характеризують особу обвинуваченого, мету покарання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 та запобігання нових злочинів можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим йому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій ч.1 та ч.2 ст.186 КК України, оскільки призначення менш суворого покарання не досягне мети його застосування.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, який з огляду на встановлені обставини, оцінюючи їх в сукупності, дійшов обґрунтованого висновку, що необхідним та достатнім для виправлення та попередження вчинення нових злочинів буде призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ч.2 ст.186 КК України.
Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що усі доводи обвинуваченого, викладені в апеляційній скарзі, були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання, який врахував встановлені обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , та призначив йому покарання в нижніх межах санкцій та із застосуванням принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Що стосується вимог апеляційної скарги ОСОБА_7 щодо зарахування йому строку попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дня позбавлення волі, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Частиною 5 ст. 72 КК України у редакції Закону України від 26.11.2015 року «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання» було визначено правило зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. При цьому положення згаданої норми Закону передбачали таке зарахування лише в межах того самого кримінального провадження.
Водночас попереднє ув`язнення згідно зі ст.1 Закону України від 30.06.1993 року «Про попереднє ув`язнення» є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили. Відповідно, попереднє ув`язнення має зараховуватись у строк покарання, що призначається судом, а не враховуватись у цей строк при призначенні покарання.
Відповідно до вимог Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правил складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення» від 18.05.2017 року № 2046 -VIII, який набрав чинності 21.06.2017 року, частину п`яту ст. 72 КК України викладено в новій редакції, а саме, попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.
При вирішенні питання щодо правильності застосування ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 року №838-VIII, суд апеляційної інстанції, керується принципом верховенства права.
Суд апеляційної інстанції також враховує, що відповідно до ч. 4 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» єдність системи судоустрою забезпечується в тому числі і єдністю судової практики.
Відповідно до вимог ст.36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом забезпечується Верховним Судом, як найвищим судом у системі судоустрою України.
Суд апеляційної інстанції враховує висновок щодо правозастосування, який міститься у постанові Верховного Суду від 29.08.2018 року в справі справа №663/537/17, провадження №13-31кс18 про те, що «попереднє ув`язнення» та «зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання» не тотожні поняття. Норма ч.5 ст.72 КК України про зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання є нормою матеріального кримінального права, а не кримінального процесуального права. Ця норма за своєю суттю та цілями не виконує функцію вирішення процесуальних питань, а є складовою частиною інституту призначення покарання, який, у свою чергу, є одним з кримінально-правових інститутів, передбачених у розділі ХІ Загальної частини КК України; зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання є кримінально-правовим наслідком діяння в розумінні ч.2 ст.4 КК України, який впливає на становище особи за ст.5 КК України (поліпшує або погіршує його); Закон № 838-VIII є законом про кримінальну відповідальність, який іншим чином поліпшує становище особи у розумінні ст. 5 КК України, оскільки передбачає коефіцієнт зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі; Закон № 2046-VIII є законом про кримінальну відповідальність, який іншим чином погіршує становище особи у розумінні ст. 5 КК України, оскільки вводить (повертає) коефіцієнт зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі; вирішуючи питання про те, якою редакцією ч. 5 ст. 72 КК України належить керуватися у конкретному випадку, варто враховувати час вчинення особою діяння, як це визначено у ч. 2 і 3 ст. 4 КК України, тобто застосовувати правила дії у часі закону України про кримінальну відповідальність, а не правила дії у часі кримінального процесуального закону; якщо особа вчинила злочин до 20.06.2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 838-VIII в силу як прямої, так і зворотної дії кримінального закону в часі.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що інкриміновані ОСОБА_7 злочини було скоєно 20.12.2019 року, 21.12.2019 року, 26.12.2019 року, 06.01.2020 року та 16.01.2020 року, тобто під час дії норми ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону №2046-VIII від 18.05.2017 року, а тому у даному кримінальному провадженні підлягає зарахуванню попереднє ув`язнення у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Отже, апеляційний суд вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та зміни вироку в частині призначення покарання немає, оскільки суд першої інстанції обґрунтовано призначив обвинуваченому покарання у межах санкції ч.2 ст.186 КК України.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що заявляючи в апеляційних скаргах вимоги про скасування вироку та направлення справи на новий судовий розгляд, обвинувачені не навели жодних підстав для цього, які передбачені ст.415 КПК України.
Таким чином, за результатами апеляційного розгляду апеляційний суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає оскаржуваний вирок законним і обґрунтованим, у зв`язку з чим апеляційні скарги обвинувачених підлягають залишенню без задоволення.

Відповідно до припису п.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Керуючись ст. 370, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

постановив
Апеляційні скаргиобвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14.05.2020 року відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186 КК України та ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.186, ч.2 ст.186 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошеннята може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення а засудженими, які тримаються під вартою - в той же строк з дня вручення їм копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду
ОСОБА_2 ОСОБА_22 ОСОБА_4