Номер провадження:1-о/521/3/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2022 року

Колегія Суддів Малиновського районного суду м. Одеси у складі :

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

Суддів ОСОБА_2

ОСОБА_3

За участю прокурора ОСОБА_4 .

Адвокатів ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні проведеному в режимі відео конференції з ДУ «Вінницька установа виконання покарань №1» заяву ОСОБА_7 про скасування за виключними обставинами вироку судової колегії по кримінальним справам Одеського обласного суду від 06 вересня 1999 року, та ухвали судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 25 січня 2001 року, яким засуджений за ст.140-142 КК України та за ст. 93 п. «а, е, ж, з» КК України до довічного позбавлення волі, -

В С Т А Н О В И В:

21 жовтня 2020 року до Малиновського районного суду міста Одеси надійшла заява засудженого ОСОБА_7 про перегляд судового рішення за виключними обставинами, яку він мотивує тим, що 06.09.1999 року був засуджений Одеським обласним судом до покарання у виді смертної кари. 25 січня 2001 року Ухвалою Верховного Суду України обвинувальний вирок Одеського обласного суду від 06.09.1999 року було змінено в частині покарання за ст.93 «а,е,ж,з» КК України (в редакції 1960 року), а в іншій частині залишений без змін. Зазначив, що 29.12.1999 року Конституційний Суд України своїм Рішенням визнав таким, що не відповідає Конституції України покарання у виді смертної кари, тобто визнав неконституційними ті положення Кримінального кодексу України ( в редакції 1960 року), на підставі яких йому було призначено покарання. Вказує, що як в 2001 році, так і на теперішній час кримінальне покарання у виді довічного позбавлення волі не передбачає реальної можливості дострокового звільнення для осіб, засуджених до даного виду покарання, а тому, починаючи з 25.01.2001 року і до цього часу має місце порушення його Конституційного права, гарантованого ст.28 Конституції України, а також ст.3 Конвенції, як частини українського законодавства. На момент визнання Конституційним Судом України покарання у виді смертної кари таким, що не відповідає Конституції України, єдиним покаранням в санкції ст.93 КК України було покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років, але юридичного механізму, який би дозволяв переглянути судове рішення за виключними обставинами у зв`язку з визнанням застосованого до нього закону таким, що не відповідає Конституції України, на той момент не було. На теперішній час Закон України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» дозволяє переглядати судові рішення за виключними обставинами у зв`язку з рішенням Конституційного суду України про конституційність чи неконституційність застосованого судом кримінального закону. Тому, вважає, що у відповідності до ст.58 Конституції України вказане правове положення має зворотну силу у часі, оскільки дозволяє пом`якшити його покарання, не дивлячись на те, що з моменту прийняття КСУ рішення від 29.12.1999 року минуло багато часу, ніж встановлено частиною 5 статті 461 КПК України, в редакції Закону №2147-VIII. Зауважив, що при винесенні йому обвинувального вироку Одеський обласний суд не знав та не міг знати, що 29.12.1999 року Конституційний суд України визнає покарання у виді смертної кари таким, що не відповідає Конституції України. Також, суд, при винесенні Ухвали від 25.01.2001 року, не міг знати, що в Кримінальному процесуальному праві з`являться положення, які дозволять переглядати судові рішення за виключними обставинами у зв`язку з Рішенням КСУ про конституційність чи неконституційність законів, застосованих судом.

Враховуючи вищезазначене, засуджений ОСОБА_7 просить суд поновити йому строк звернення до суду із заявою про перегляд судового рішення за виключними обставинами та скасувати обвинувальний вирок Одеського обласного суду від 06.09.1999 року, та ухвалити нове рішення, яким призначити йому покарання у виді позбавлення волі на визначений строк та, з урахуванням відбутого ним строку покарання, звільнити його з-під варти.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 та його адвокати підтримали доводи заяви, просили її задовольнити та додатково звертали увагу, що перегляд обвинувального вироку, ухваленого Одеським обласним судом 06.09.1999 року, за виключними обставинами також відновить правовий порядок, гарантований статтею 19 Конституції України, оскільки вказаний вирок, після набрання ним законної сили, так і не був звернений до виконання у відповідності до діючого на той момент законодавства.

Захисники засудженого . адвокати ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , в судовому засіданні підтримали заяву засудженого ОСОБА_7 про перегляд судового рішення за виключними обставинами та просили її задовольнити у повному обсязі.

Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви засудженого ОСОБА_7 зважаючи на те, що норми щодо перегляду судового рішення за виключними обставинами були внесені до Кримінального процесуального кодексу України Законом України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, а тому, як на його думку, за цими нормами підлягають перегляду лише рішення суду, які були ухвалені вже після введення цих норм у дію.

Вислухавши засудженого та його захисників, з`ясувавши думку прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд приходить до таких висновків.

Законом України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15.12.2017 року, були внесені зміни до Кримінального процесуального Кодексу України, відповідно до яких була встановлена можливість перегляду судових рішень за виключними обставинами.

Так, відповідно до ч.1 ст.459 КПК України (в редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно п.1 ч.3 ст.459 КПК України виключною обставиною визнається, зокрема, встановлена Конституційним Судом України неконституційність, конституційність закону, іншого правового акту чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи.

Відповідно до п.1 ч.5 ст.461 КПК України заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами може бути подано з підстави, визначеної пунктом 1 частини третьої статті 459 цього Кодексу, - протягом тридцяти днів із дня офіційного оприлюднення відповідного рішення Конституційного Суду України.

Враховуючи, що можливість перегляду судових рішень за виключними обставинами, зокрема встановлення Конституційним Судом України неконституційність, конституційність закону, іншого правового акту чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи, була встановлена лише з 15.12.2017 року, з моменту набрання чинності Законом №2147-VIII, а свою заяву про перегляд судового рішення ОСОБА_7 направив до суду 21.10.2020 року, суд вважає необхідним поновити засудженому ОСОБА_7 строк звернення до суду, незважаючи на те, що Рішення Конституційного Суду України, на яке посилається засуджений, було винесено ще в 1999 році.

Так, відповідно до вироку Одеського обласного суду від 06 вересня 1999 року ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за ст. 140-142, ст.93 п. п. «а,е,ж,з» КК України (1960р) до покарання у виді смертної кари.

Ухвалою Верховного Суду України від 25 січня 2001 року вирок судової колегії в кримінальних справах Одеського обласного суду від 06 вересня 1999 року щодо ОСОБА_7 , в частині засудження за ст.93 п. «а,е,ж,з» КК України, змінений: призначене йому основне покарання за ст.93 п. «а,е,ж,з» КК України і за сукупністю злочинів, зазначених у вироку, у вигляді смертної кари змінено на довічне позбавлення волі.

29 грудня 1999 року Конституційний суд України у Рішенні №11-рп/99 визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними) положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України (в редакції 1960 року), які передбачають смертну кару як вид покарання. Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України положення Кодексу 1960 року, що були визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення про їх неконституційність. Резолютивна частина зазначеного рішення також містила вимогу, адресовану Верховній Раді України, привести Кодекс 1960 року у відповідність з рішенням Конституційного Суду України.

Верховна Рада України шляхом прийняття Закону України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" від 22 лютого 2000 року №1483 привела Кодекс 1960 року у відповідність з Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року. Згідно з пунктом 1 розділу I Закону № 1483 із Кодексу 1960 року було виключено статтю 24, що передбачала смертну кару як виняткову міру покарання; Кодекс 1960 року було доповнено новою статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання - довічне позбавлення волі, що "встановлюється за вчинення особливо тяжкого злочину і застосовується у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк"; слова "смертна кара" в усіх випадках їх застосування у тексті Кодексу 1960 року було замінено на слова "довічне позбавлення волі" у відповідних відмінках. Положеннями пунктів 2, 3 розділу I Закону № 1483 внесено зміни до Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України, якими врегульовано питання, що випливали із зазначених змін у Кодексі 1960 року. У розділі III Закону №1483 було встановлено, що "цей Закон набирає чинності з дня його опублікування". Закон №1483 був опублікований у газеті "Голос України" 29 березня 2000 року.

Ухвалою Верховного Суду України від 25 січня 2001 року вирок судової колегії в кримінальних справах Одеського обласного суду від 06 вересня 1999 року щодо ОСОБА_7 , в частині засудження за ст.93 п. «а,е,ж,з» КК України, змінений: призначене йому основне покарання за ст.93 п. «а,е,ж,з» КК України і за сукупністю злочинів, зазначених у вироку, у вигляді смертної кари змінено на довічне позбавлення волі.

Слід зазначити, що з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом №1483 дійсно існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кодексу 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом №1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень Кодексу 1960 року щодо смертної кари.

З цього приводу Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 26 січня 2011 року №1-рп/2011 вказав на те, що наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кодексу 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що Кодекс 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 Кодексу 1960 року). За таких обставин альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Конституційний Суд України зауважив, що після Рішення від 29 грудня 1999 року Кодекс 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.

На підставі викладеного Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26 січня 2011 року №1-рп/2011 дійшов висновку, що положення Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" від 22 лютого 2000 року №1483-III, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, у взаємозв`язку з положеннями статей 3, 8, частини першої статті 58, пункту 22 частини першої статті 92, частини другої статті 152 Конституції України, статті 73 Закону України "Про Конституційний Суд України", частини другої статті 6 Кримінального кодексу України 1960 року, частини другої статті 4, частини першої статті 5 Кримінального кодексу України 2001 року треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України", у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, "Ткачов проти України"від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

Відповідно до ч.1 ст.467 КПК України суд, за наслідками кримінального провадження за нововиявленими або виключними обставинами, має право скасувати вирок чи ухвалу і ухвалити новий вирок чи постановити ухвалу або залишити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами без задоволення. При ухваленні нового судового рішення суд користується повноваженнями суду відповідної інстанції.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що заява ОСОБА_7 про перегляд судового рішення за виключними обставинами не підлягає задоволенню, оскільки покарання у виді довічного позбавлення волі призначено йому у відповідності до норм діючого на той час законодавства.

Керуючись ст. ст. 459, 460,461,462, 464 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Поновити засудженому ОСОБА_7 строк звернення до суду із заявою про перегляд судового рішення за виключними обставинами вироку судової колегії по кримінальним справам Одеського обласного суду від 06 вересня 1999 року, та ухвали судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 25 січня 2001 року.

Заяву ОСОБА_7 про скасування за виключними обставинами вироку судової колегії по кримінальним справам Одеського обласного суду від 06 вересня 1999 року, та ухвали судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 25 січня 2001 року, яким ОСОБА_7 засуджений за ст.140-142 КК України за ст. 93 п. «а, е, ж, з» КК України до довічного позбавлення волі залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом семи днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3