Справа № 347/1788/21
Провадження № 1-кп/347/263/21
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2021 р. Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участі секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Косів кримінальне провадження, що внесене в ЄРДР 05.07.2021 року за №0000071 по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , з базовою загальною середньою освітою, громадянина України, одруженого, маючого на утриманні одну малолітню дитину, не працевлаштованого, раніше не судимого, не депутата, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України

в с т а н о в и в :

Обвинувачений ОСОБА_5 вчинив злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів) за таких обставин: згідно рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 12 листопада 2010 року (справа №2-2197), ОСОБА_4 , зобов`язаний сплачувати аліменти на користь ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 жительки АДРЕСА_2 , на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 та малолітньої дитини ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 , у твердій грошовій сумі в розмірі 350 (триста п`ятдесят) гривень щомісячно на кожну дитину до досягнення повноліття, починаючи з 18 жовтня 2010 року.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 12 листопада 2010 року (справа №2-2197) набрало законної сили 23 листопада 2010 року та 17 листопада 2010 року Косівським районним відділом державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження № 22789014.

Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VІІІ частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення.

Також, згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» та на підставі ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Виходячи з наведеного, державним виконавцем Косівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в Івано-Франківській області, було збільшено суму виплат у серпні 2018 року до 1944 гривень, у грудні 2018 року збільшено суму виплат до 2027 гривень, у липні 2019 року збільшено суму виплат до 2118 грн., та у грудні 2020 року збільшено суму виплат до 2395 грн.

Відповідно до статей 18,27 Конвенції ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради Української PCP від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року передбачено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно положень, визначених ч. 1 ст. З Конвенції ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року, частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України - при вирішенні будь-яких питань щодо дітей необхідно виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання.

Таке право кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дитину до її повноліття, який закріплений в Основному Законі (ст.51 Конституції України), а також в Сімейному кодексі України (ст.180) та гарантується Державою, в свою чергу, ст. 15 Сімейного кодексу України чітко регламентовано, що сімейні обов`язки не можуть бути перекладені на іншу особу.

Статтею 51 Конституції України проголошено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно частини сьомої статті 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття закріплений також в ст.180 Сімейного Кодексу України.

Крім того, статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до статті 141 Сімейного Кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Однак, ОСОБА_4 діючи умисно, усвідомлюючи протиправний та суспільно-небезпечний характер своїх дій, достовірно знаючи про необхідність сплати, згідно рішення Косівського районного суду Івано- Франківської області від 12 листопада 2010 року, яке набрало законної сили 23 листопада 2010 року та 17 листопада 2010 року Косівським районним відділом державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження, аліментів на користь ОСОБА_6 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 та малолітньої дитини ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 у твердій грошовій сумі в розмірі 350 (триста п`ятдесят) гривень щомісячно на кожну дитину до досягнення ними повноліття - від сплати аліментів злісно ухиляється у визначеному судовим рішенням порядку, грошові кошти на утримання дитини не виплачує, що призвело до виникнення заборгованості із сплати таких коштів у загальному розмірі 134 946 (сто тридцять чотири тисячі дев`ятсот сорок шість) гривень.

Тобто, ОСОБА_4 злісним ухиленням від сплати коштів на утримання дітей (аліментів) вчинив дії, спрямовані на невиконання рішення суду які призвели до виникнення заборгованості із сплати таких коштів у розмірі, що сукупно складають суму виплат за три місяці відповідних платежів.

Своїми умисними діями ОСОБА_4 грубо порушує обов`язки, покладені на нього судовим рішенням та визначені нормами Конституції України і Сімейного кодексу України, та посягає на нормальний розвиток і здоров`я дітей.

ОСОБА_4 з 17.11.2010 (часу відкриття виконавчого провадження) та його ознайомлення, будучи зобов`язаним сплачувати грошові кошти на утримання дітей, від сплати аліментів злісно ухиляється.

У визначеному судовим рішенням порядку, грошові кошти на утримання дітей до досягнення ними повноліття умисно не виплачував.

Заходів щодо працевлаштування з метою погашення заборгованості зі сплати аліментів не вживав, на попередження державного виконавця про необхідність сплачувати аліменти не реагував.

Тобто, ОСОБА_4 злісно ухиляється від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів).

В результаті чого, через злісне ухилення ОСОБА_4 від сплати, встановлених рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 12 листопада 2010 року (справа №2-2197), яке набрало законної сили 23 листопада 2010 року та 17 листопада 2010 року Косівським районним відділом державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження № 22789014, коштів на утримання дитини (аліментів) за період з 18 жовтня 2010 року - заборгованість по сплаті аліментів на користь ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 жительки АДРЕСА_2 , на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 та малолітньої дитини ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 , заборгованість станом на 01 серпня 2021 року становить 134 946 (сто тридцять чотири тисячі дев`ятсот сорок шість) гривень.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.164КК України, визнав повністю, щиро розкаявся, підтвердив обставини вчинення ним кримінального правопорушення. Зокрема, він пояснив, що після розлучення із потерпілою ОСОБА_6 у 2009 році він проживав зі своєю матір`ю, не мав доходів. Коли його мати захворіла він вимушений був здійснювати за нею догляд і не міг знайти повноцінну роботу, тому заробляв нерегулярними підробітками, майже усі кошти витрачав на лікування хворої матері. У 2011 році одружився вдруге і у цьому шлюбі має малолітнього сина. Також витратив велику для нього суму коштів на операцію для сина ОСОБА_7 . У 2018 році його мати померла і він позичив 450 доларів США на візу для влаштування на роботу в Чехію, одержав візу, але на кордоні його не випустили, оскільки існує заборона йому на виїзд за кордон. Надалі не вживав заходів для свого працевлаштування, перебивався нерегулярними підробітками та зароблені кошти витрачав на сім`ю. Усвідомлює свій обов`язок щодо сплати аліментів на утримання дітей. Щиро розкаюється у вчиненому кримінальному правопорушенні.
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 та інші учасники судового провадження не оспорюють обставини справи і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності їхньої позиції, заслухавши думку учасників судового провадження та роз`яснивши їм положення ч.3 ст.349 КПК України, суд при визначенні обсягу доказів, що підлягають дослідженню, обмежився показаннями обвинуваченого, дослідженням матеріалів кримінального провадження, що характеризують його особу, визнав, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються та немає сумнівів у добровільності їх позицій.
Як підтверджуючі та характеризуючі особу обвинуваченого ОСОБА_4 судом досліджені наступні письмові докази:
- характеристика з місця проживання №193/04-09/9 від 06.07.2021 року, відповідно до якої ОСОБА_4 характеризується позитивно;

- довідку про склад сім`ї №192/04-09/9 та акт обстеження матеріально-побутових умов життя №191 від 06.07.2021 року, відповідно до яких ОСОБА_4 проживає в с.Соколівка Косівського району Івано-Франківської області разом із дружиною та двома дітьми, одна з яких є неповнолітньою, не працевлаштований;
- довідку про судимість №407-06072021/26012, відповідно до якої ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності раніше не притягався;

- довідки Косівської ЦРЛ від 30.07.2021 року №255 та № 266, згідно з якими ОСОБА_4 на обліку у лікаря-психіатра та нарколога не перебуває.

Дослідивши матеріали обвинувального акту та матеріали, що характеризують особу обвинуваченого, суд прийшов до висновку, що вина ОСОБА_4 у злісному ухиленні від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів), доведена повністю, а його дії слід кваліфікувати за ч.1 ст.164 КК України.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд, дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на вимоги ст. 65 КК України та роз`яснення, викладені в пункті 1 постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2013 №7, враховує: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують (обтяжують) покарання.

Так, обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України, є проступком.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд визнає щире каяття винного, активне сприяння розкриттю злочину, вчинення кримінального правопорушення при збігу тяжких сімейних обставин.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , судом не встановлено.

Відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого та має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженим, так і іншими особами.
Враховуючи особу обвинуваченого, який позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, одружений, має на утриманні малолітнього сина, не працевлаштований, не судимий, наявність пом`якшуючих покарання обставин, суд вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства, тому покарання йому слід обрати у межах санкції ч.1 ст.164 КК України у виді громадських робіт. Таке покарання, на думку суду, буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Процесуальних витрат у справі немає, заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались, цивільний позов не заявлено.
Долю речових доказів суд вирішує в порядку ст.100 КПК України.
Речовим доказом у даному кримінальному провадженні є матеріали виконавчого провадження №22789014 від 17.11.2010 року, які зберігаються при матеріалах кримінального провадження.
За правилами п.7 ч.9 ст.100 КПК України документи, що є речовими доказами, залишаються в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.
Отже, речовий доказ матеріали виконавчого провадження №22789014 від 17.11.2010 року - підлягають залишенню в матеріалах кримінального провадження.
Керуючись ст.ст.370, 374 КПК України, суд

у х в а л и в :

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, та призначити йому покарання у виді вісьмидесяти годин громадських робіт.

Речовий доказ матеріали виконавчого провадження №22789014 від 17.11.2010 року залишити в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.
Апеляційна скарга на вирок суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду через Косівський районний суд Івано-Франківської області.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1