ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 648/3475/18 Головуючий в 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/819/51/22 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст. 121 КК України
У Х В А Л А
іменем України

18 січня 2022 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні матеріали кримінального провадження № 0001120 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Білозерського районного суду Херсонської області від 22 квітня 2021 року, яким:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Білозерка Херсонської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України такого, що не має судимості;
засуджено:
за ч.1 ст.121 КК України на 5 років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 у відшкодування матеріальних збитків 55 215 грн. та моральної шкоди 400 000 грн.

Вирішено цивільного позову, питання про процесуальні витрати.

в с т а н о в и л а:

Вироком суду ОСОБА_10 визнано винним та засуджено за те, що він 06.09.2018 року близько 13.30 години, знаходячись поруч з територією шиномонтажного пункту за адресою: АДРЕСА_2 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, переслідуючи прямий злочинний умисел, направлений на спричинення тяжких тілесних ушкоджень іншій особі, під час раптово виниклого конфлікту з ОСОБА_7 , який виник на ґрунті особистих неприязних відносин, наніс один удар кулаком правої руки в область лівої щоки останнього, в результаті якого потерпілий впав спиною на поверхню асфальтованої ділянки та вдарився потилицею, внаслідок чого від сукупності вказаних двох травматичних впливів ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому кісток склепіння та основи черепа (потиличної кістки зліва, лівої скроневої кістки, основної кістки зліва), забою головного мозку тяжкого ступеню, крововиливів під оболонки мозку та у праву лобну долю головного мозку, забитих ран потиличної області зліва, лівої щоки, які згідно правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпечності для життя.

У поданій на вирок апеляційній скарзі захисникОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 посилається на незаконність та необґрунтованість вироку з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України. В обґрунтування доводів указує про те, що судом неправильно кваліфіковані дії ОСОБА_10 за ч.1 ст.121 КК України. Стверджує, що показаннями обвинуваченого ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_7 та іншими доказами підтверджено обставини того, що ОСОБА_10 завдав один удар кулаком в обличчя потерпілого, але як підтверджено висновком експерта №506 від 16.10.2018 року, тяжке тілесне ушкодження потерпілий отримав саме в результаті падіння з висоти власного зросту на тверду поверхню, а не від нанесення ОСОБА_10 удару кулаком в область голови потерпілого. Вказує про те, що в діях ОСОБА_10 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України. Крім того, апелянт зазначає про те, що в порушення вимог ч.7 ст.352 КПК України було порушено право сторони захисту на перехресний допит свідка ОСОБА_11 , а тому його показання мають бути виключені зі змісту вироку у відповідності до положень п.5 ч.2 ст.87 КПК України. Також указує про те, що цивільний позов не було вручено стороні захисту, належним чином не оголошено зміст позовних вимог, оскільки долучені квитанції про сплату обвинуваченим лікування потерпілого на суму понад 300 000 грн. протилежно свідчать формулюванням, викладеним у вироку, з приводу задоволення позову в повному обсязі.
Просить дослідити письмові докази у кримінальному провадженні, які стосуються обставин вчиненого злочину та вирішення цивільного позову, виключити з вироку посилання на показання свідка ОСОБА_11 , скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок.

У запереченнях представник потерпілого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 зазначає про необґрунтованість апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 .. Указує про те, що вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_10 є законним та обґрунтованим. Обвинувачений ОСОБА_10 в повному обсязі визнав обставини вчинення ним злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та цивільний позов. Звертає увагу на те, що відповідно до змісту показаній потерпілого ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_11 установлено, що тілесне ушкодження в ліве склепіння потерпілого було заподіяно металевим предметом, який ОСОБА_10 тримав у руці. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи встановлено, що тяжкі тілесні ушкодження потерпілим було отримано з лівої сторони, куди було заподіяно удар. Також представник потерпілого заперечує обставини порушення судом вимог ч.7 ст.352 КПК України.

Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги сторони захисту, а вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_10 залишити без зміни.

Заслухавши доповідача, доводи захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_10 , які підтримали апеляційні вимоги, наведені в апеляційній скарзі захисником, просили їх задовольнити, думку прокурора, потерпілого ОСОБА_7 та його представника адвоката ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційних вимог сторони захисту, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, колегія суддів дійшла до такого.

Відповідно до ч.3 ст.404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або із порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувались судом першої інстанції, виключно, якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Виходячи з буквального тлумачення вказаної норми процесуального закону сам по собі факт незгоди сторони із рішенням суду першої інстанції та подачі на нього апеляційної скарги із вимогою про його скасування не зобов`язує суд апеляційної інстанції повторно здійснювати судовий розгляд у повному обсязі, оскільки це є порушенням принципу інстанційності судової системи і зумовить порушення розумних строків апеляційного розгляду.

За змістом ч.3 ст.404 КПК України повторне дослідження апеляційним судом доказів відбувається лише у разі дослідження таких доказів з порушенням вимог КПК України або не повністю.

При цьому учасник судового провадження має право не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження обставин або доказів, а й навести, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити та обґрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями чи взагалі не досліджені.

Розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України.

Незгода з юридичною оцінкою судом доказів у кримінальному провадженні та встановленими обставинами кримінального провадження, не є підставою для їх повторного дослідження апеляційним судом.

Суд дотримався вимог ст.10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом.

Вимоги сторони захисту про дослідження апеляційним судом письмових доказів у кримінальному провадженні, які стосуються обставин вчиненого злочину та вирішення цивільного позову,не відповідають основним засадам кримінального процесуального закону та належним чином необґрунтовані.

Вимога про дослідження апеляційним судом протоколів слідчих дій, а саме: огляду місця події, пред`явлення особи для впізнання, слідчого експерименту, прямо суперечить положенням ч.3 ст.404 КПК України, оскільки під час розгляду справи в суді першої інстанції сторона захисту не заявляла клопотання про їх дослідження.

Апелянтом не наведено будь-яких обґрунтувань, які б вказували на те, що докази у кримінальному провадженні були судом першої інстанції досліджені не повністю або з порушеннями, тому колегія суддів вважає, що підстави для повторного дослідження доказів та задоволення клопотання сторони захисту відсутні.

Відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Така позиція узгоджується з правовими висновками ККС Верховного Суду, викладеними у постановах від 09.07.2019 року у справі № 676/603/17 (провадження № 51-392км19), від 10.02.2021 року у справі № 127/14811/17 (провадження № 51-5046 км 20).

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_10 у заподіянні тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_7 , за встановлених і викладених у вироку обставин, обґрунтовані дослідженими під час судового розгляду доказами, яким дано належну оцінку, і відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Доводи сторони захисту про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та необхідність кваліфікації дій ОСОБА_10 за ст. 128 КК України, є непереконливими, з огляду на таке.

Так, в судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_10 визнав себе винним та показав, що 06.09.2018 року приблизно о 13.00 годині, знаходячись поблизу житлового будинку за адресою: смт. Білозерка Херсонської області по вул. Свободи, 10, він під час розмови з ОСОБА_12 помітив неподалік в автомобілі ОСОБА_13 (потерпілого), який йому був винен гроші. Він покликав ОСОБА_14 з машини, а коли той підійшов до нього, то між ними почалася розмова на підвищених тонах, практично сварка. Під час сварки ОСОБА_15 посунувся до нього, а він, вважаючи, що ОСОБА_14 йому погрожує, вдарив останнього один раз кулаком в обличчя. Від удару ОСОБА_15 впав спиною на асфальт та вдарився потилицею. Цивільний позов визнав повністю. Крім того, вказав про те, що він добровільно сплачує періодично кошти потерпілому на його лікування. Загалом на сьогодні ним сплачено в рахунок відшкодування матеріальної шкоди на суму приблизно 306 000 грн.

Обставини, за яких ОСОБА_10 заподіяв тяжкі тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_7 , крім його показаній, підтверджуються такими доказами.

Потерпілий ОСОБА_7 показав, що на початку вересня 2018 року в смт. Білозерка по вул. Свободи ОСОБА_10 під час розмови вдарив його кулаком правої руки (в якій щось було) в ліву щелепу. При цьому він відчув різкий біль і втратив свідомість. Прийшов до тями через 3 тижні. Був у комі.

Свідок ОСОБА_16 показав, що 06.09.2018 року він разом з ОСОБА_7 їхали в машині в смт. Білозерка. Їм крикнув ОСОБА_10 : «Вітя стой!». ОСОБА_14 зупинився і вийшов з машини. ОСОБА_17 ( ОСОБА_18 ) став кричати на ОСОБА_14 ( ОСОБА_19 ): «Коли ти віддаси гроші?». ОСОБА_14 відповів: «Віддам!». ОСОБА_20 коли ОСОБА_14 розвернувся і почав іти, ОСОБА_21 з розмаху вдарив правою рукою (з якимось предметом в руці) в ліву частину обличчя ОСОБА_14 . ОСОБА_14 від удару впав та вдарився потилицею об асфальт. Він (свідок) підбіг до ОСОБА_7 , він не дихав, у нього були судоми, а на асфальті кров. На щоці у ОСОБА_14 була рана, з неї ішла кров.

Свідок ОСОБА_22 дружина обвинуваченого показала, що під час сварки із ОСОБА_7 її чоловік вдарив останнього рукою по щоці, і коли ОСОБА_7 впав, то вдарився головою об асфальт.

Наведені вище показання обвинуваченого, потерпілого та свідків не містять суперечностей та узгоджуються між собою щодо обставин, спосіб та механізм, за яких ОСОБА_10 заподіяв тяжкі тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_7 , а тому суд першої обґрунтовано прийняв їх до уваги при ухваленні судового рішення.

Висновком судово-медичної експертизи. № 506 від 16.10.2018 року підтверджено, що у потерпілого ОСОБА_7 виявлено тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому кісток склепіння та основи черепа (потиличної кістки зліва, лівої скроневої кістки, основної кістки зліва), забою головного мозку тяжкого ступеню, крововиливів під оболонки мозку та у праву лобну долю головного мозку, забитих ран потиличної області зліва, лівої щоки, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпечності для життя.
Також відповідно до вказаного висновку утворення цих тілесних ушкоджень не виключено 06.09.2018 року, при обставинах та способом, вказаних у протоколах допиту свідка ОСОБА_16 від 10.09.2018 року, а саме забійної рани лівої щоки від удару кулаком правої руки, стоячої навпроти людини, забійної рани потиличної області зліва з переломом кісток склепіння та основи черепа зліва від падінні з висоти власного зросту на тверду поверхню.
Зі змісту апеляційної скарги випливає, що захисник не погоджується з кваліфікацією дій ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 121 КК України та вказує про те, що його дії мають бути кваліфіковані за ст.128 КК України, оскільки тяжке тілесне ушкодження потерпілий отримав саме в результаті падіння з висоти власного зросту на тверду поверхню, а не від нанесення удару ОСОБА_10 в область голови потерпілого.
Колегія суддів не погоджується з такими доводами сторони захисту та не приймає їх до уваги, виходячи з такого.

За нормативним визначенням умисне тяжке тілесне ушкодження (ст.121 КК) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідками, а із суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (ст.24 КК).
Необережне тяжке тілесне ушкодження (ст.128 КК) характеризується аналогічними елементами об`єктивної сторони, а за суб`єктивною стороною проявляється в необережній формі вини у виді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості, визначення яких надано у ст.25 КК України.
Отже, розмежування умисного протиправного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень іншій людині (ч.1 ст.121 КК) і необережне заподіяння таких ушкоджень (ст.128 КК) здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивними сторонами цих злочинів.
Крім того, при визначенні ступеня тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень за способом вчинення діяння враховуються локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень, які можуть бути визнані тяжкими, в тому числі й небезпечними для життя в момент заподіяння, а зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах із матеріальним складом обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до цих наслідків.

З установлених судом першої інстанції обставин справи вбачається, що ОСОБА_10 під час конфлікту з ОСОБА_7 умисно наніс удар кулаком в область лівої щоки, від чого потерпілий упав на поверхню асфальтованої ділянки, ударившись об нею потилицею, внаслідок чого від сукупності вказаних двох травматичних впливів ОСОБА_7 отримав тяжкі тілесні ушкодження, і ці обставини сторона захисту не оспорювала, про які лише зазначає в апеляційній скарзі, що суперечить її позиції захисту під час розгляду справи в суді першої інстанції.
З показань потерпілого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_16 випливає, що ОСОБА_10 , наносячи удар кулаком правої руки в область лівої щоки потерпілого, тримав якийсь предмет у руці, і ці обставини не оспорюються апелянтом.

Під час перевірки матеріалів кримінального провадження, зокрема прослуховування аудіо запису судового засідання від 05.06.2021 року, в якому було допитано свідка ОСОБА_16 , не підтверджено порушення судом першої інстанції вимог ч.7 ст.352 КПК України, а саме права сторони захисту на перехресний допит свідка, про що безпідставно вказує апелянт.
Тому підстави, з яких захисник просить визнати показання цього свідка недопустимим доказом та виключити з обсягу доказів, не грунтуються на положеннях ст.87 КПК України.
Незгода сторони захисту з показаннями цього свідка, їх оцінкою та встановленими судом обставинами справи не є підставою для визнання їх належним та недопустимим доказом.

Висновком судово-медичної експертизи №506 від 16.10.2018 року підтверджено, що два зовнішні тілесні ушкодження: забита рана лівої щоки і забита рана потиличної області зліва з переломом кісток склепіння та основи черепа зліва викликали пошкодження головного мозку, забою головного мозку тяжкого ступеню, крововиливів під оболонки мозку та у праву лобну долю головного мозку.
Указані тяжкі тілесні ушкодження у потерпілого ОСОБА_7 утворилися від сукупності двох зазначених травматичних дій (від удару кулаком в область лівої щоки та падіння з висоти власного зросту на тверду поверхню).
Тому твердження апелянта про те, що тяжкі тілесні ушкодження у потерпілого утворилися лише від його падіння з висоти власного зросту на асфальтовану ділянку та удару потилицею, не знайшли свого підтвердження.

Висновки зазначеної вище експертизи не є суперечливими та узгоджуються з показаннями обвинуваченого ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_16 щодолокалізації та механізму утворення тяжких тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_7 , і це стороною захисту в апеляційній скарзі не оспорюється.

Будь-яких сумнівів в обґрунтованості висновку вказаної вище експертизи немає, він базуються на дослідженні даних, що були отримані під час досудового розслідування за участю сторін обвинувачення та захисту, яким судом дано належну оцінку.

Також цей висновок експертизи не був поставлений під сумнів стороною захисту як під час досудового розслідування, так і судового розгляду.

Наведені обставини в сукупності з даними про локалізацію і характер утворення тілесних ушкоджень свідчать про те, що ОСОБА_10 , умисно, завдаючи удар кулаком правої руки в область лівої щоки потерпілого, розраховував на можливе падіння потерпілого в результаті сили такого удару, хоча не бажав, але свідомо припускав такі наслідки. При чому тяжкість цих наслідків у його свідомості не була конкретизована, тобто він діяв з невизначеним (непрямим) умислом. У такому випадку є всі підстави констатувати наявність непрямого умислу в діях ОСОБА_10 щодо спричинення потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, за якого особа, хоча не бажає, але свідомо припускає спричинення шкоди здоров`ю потерпілого, однак при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості тяжкості цієї шкоди. У таких випадках особа має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно, тобто умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.
Таку правову позицію сформовано Верховним Судом у постанові від 25.09.2019 року у справі 536/1465/17
Зазначені обставини вказують на наявність у діях ОСОБА_10 складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, і виключають можливість кваліфікації його діяння за ознаками необережного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження (ст.128 КК України).

Дослідивши зібрані докази, надані стороною обвинувачення, та, оцінивши їх в сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку, провівши у повному обсязі судовий розгляд, допитавши обвинуваченого, потерпілого, свідків, та дослідивши запропоновані сторонами докази, перевіривши доводи учасників процесу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильно кваліфікував його дії за ч.1 ст.121 КК України.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

Докази вини ОСОБА_10 , на які посилалися органи досудового розслідування, перевірені судом першої інстанції та згідно зі ст.94 КПК України належним чином оцінені з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності.

Суд дотримався вимог ст.10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом.

Тому доводи сторони захисту про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є такими, що не грунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Під час розгляду кримінального провадження судом були встановленні та дослідженні всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, перевірялася позиції захисту обвинуваченого ОСОБА_10 шляхом допиту потерпілого, свідків, дослідження письмових доказів, яким дано належну оцінку у вироку.

Крім того, після з`ясування обставин та перевірки їх доказами, клопотань щодо необхідності з`ясування інших невстановлених досудовим розслідуванням обставин вчинення злочину, а також про доповнення судового розгляду, сторона захисту не заявляла.
Отже під час судового розгляду стороною обвинувачення було надано належні, допустимі та достатні докази, які свідчать про те, що ОСОБА_10 вчинив інкримінований йому злочин.
А тому доводи апеляційної скарги захисника про те, що судом не дана належна оцінка зібраним у кримінальному провадженню доказам, які було надано сторонами обвинувачення та захисту, є голослівними.
Порушень кримінального процесуального закону, зокрема права обвинуваченого на захист, під час проведення досудового розслідування та судового розгляду при збиранні, дослідженні та оцінці доказів, розгляді клопотань, які б могли істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченого, правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, та перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення щодо ОСОБА_10 ,під час апеляційного розгляду не виявлено.

Підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_10 з ч.1 ст.121 на ст.128 КК України, скасування вироку та ухваленням нового вироку щодо нього, як про це ставить питання захисник, колегія суддів не знаходить.

Інших доводів, якими б спростовувались висновки суду про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні вказаного злочину, захисником не наведено.

Що ж до доводів апелянта про те, що судом першої інстанції не було вручено стороні захисту цивільний позов про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди та не було досліджено докази на підтвердження його розміру, то вони не знайшли свого підтвердження при вивченні матеріалів кримінального провадження та під час прослуховування аудіозаписів судових засідань.

В судовому засіданні від 21.04.2021 року обвинувачений ОСОБА_10 та його захисник ОСОБА_9 визнали цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 та його представника, позовні вимоги якого були зменшені представником потерпілого адвокатом ОСОБА_8 .

Представник потерпілого подала цивільний позов про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, який мотивувала тим, що своїми протиправними діями ОСОБА_10 наніс шкоду здоров`ю потерпілого, внаслідок чого він став інвалідом першої групи. На утриманні ОСОБА_7 , який був єдиним годувальником у родині, знаходяться дружина, дитина і батьки. Просила суд стягнути з ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_7 у відшкодування матеріальних збитків 55 215 грн. та моральної шкоди 400 000 грн. Цей позов обвинувачений ОСОБА_10 визнав повністю.
Судом було встановлено, що в результаті часткового відшкодування обвинуваченим ОСОБА_10 завданої шкоди, раніше заявлена сума матеріальних збитків в розмірі 125 215 грн. була зменшена до 55 215,00 грн., що було визнано та погоджено всіма учасниками кримінального провадження.

Клопотання про безпосереднє дослідження долучених до справи копій чеків на суму понад 300 000 грн. сторона захисту не заявляла.

При цьому представник потерпілого зазначила, що частково відшкодовані обвинуваченим витрати на проведення однієї операції та витрат на лікування потерпілого ними було враховано при зміні позовних вимог, що жодним чином не свідчить про наявність будь-яких порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні цивільного позову.

Призначаючи ОСОБА_10 вид та міру покарання, суд відповідно до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про його особу, що він в силу ст.89 КК України вважається таким, що не має судимості, є одруженим, має на утриманні малолітню дитину, за місцем проживання характеризується задовільно. Визнав обставинами, що пом`якшують покарання, - щире каяття та добровільне часткове відшкодування завданої шкоди, обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Врахувавши конкретні обставини, дані про особу ОСОБА_10 , повне визнання ним вини та цивільного позову, думку потерпілого, який не наполягав на призначенні обвинуваченому покарання, пов`язаного з ізоляцією від суспільства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_10 без ізоляції від суспільства та призначив йому покарання в межах санкції ч.1 ст.121 КК України із застосуванням положень ст.75, 76 КК України, яке за своїм видом та розміром, на думку колегії суддів, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б були підставами для зміни чи скасування оскаржуваного вироку, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Виходячи з наведеного, підстави для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 відсутні.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.404, 407, 419 КПК України колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 - залишити без задоволення, а вирок Білозерського районного суду Херсонської області від 22 квітня 2021 року щодо ОСОБА_10 без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту оголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня оголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_4
(підпис) ОСОБА_3