Провадження №1-в/127/639/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 лютого 2022 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

у складі головуючого - судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції між Вінницьким міським судом Вінницької області та Державною установою "Вінницька установа виконання покарань (№1)" клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рені Одеської області, до засудження проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою освітою, одруженого, раніше судимого, по даній справі засудженого 20.06.2007 року Апеляційним судом Миколаївської області, з урахуванням ухвали Верховного Суду України від 23.01.2008 року, за ст. 257 Кримінального кодексу України, ч. 1 ст. 17 та п.п. "а", "и", "і" ст. 93 Кримінального кодексу України (в редакції 1960 року), ч. 2 ст. 17 та п.п. "г", "е", "з", "и" ст. 93 Кримінального кодексу України (в редакції 1960 року), п.п. "г", "е", "з" ст. 93 Кримінального кодексу України (в редакції 1960 року), ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України, з урахуванням положень ст. 70 Кримінального кодексу України, до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна,

про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення більш м`яким,

за участю учасників судового провадження:

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_3 та його захисника - адвоката ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_3 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення більш м`яким.

Клопотання мотивоване тим, що засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)" та вважає, що покарання у виді довічного позбавлення волі не відповідає статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, строк його покарання має бути переглянуто. З 26.03.2003 року засуджений перебуває під вартою, 20.06.2007 року вироком Апеляційного суду Миколаївської області був засуджений до довічного позбавлення волі, що породжує страждання та приниження людської гідності. З дати проголошення вироку держава Україна, в порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 3, 23, 28 ч. 2, 63 ч. 6 Конституції України, розпочала його катувати та принижувати гідність. Європейський суд із прав людини констатував порушення Україною статті 3 Конвенції на підставі того, що покарання у виді довічного позбавлення волі є покаранням без перспективи звільнення також, зокрема, у рішеннях в справах Петухов проти України (№ 2) від 12 березня 2019 року (заява № 41216/13); у справі Старишко проти України від 15 жовтня 2020 року (заява № 61839/12); у справі Лопата та інші проти України від 10 грудня 2020 року (заява № 84210/17 та 23 інші); у справі Дембо та інші проти України від 11 березня 2021 року (заява № 2778/18 та 46 інших); у справі Русанду проти України від 1 квітня 2021 року (заява № 23047/20); у справі Фарзієв та інші проти України від 1 квітня 2021 року (заява № 63747/14 та 23 інші); у справі П'ятаченко та інші проти України від 15 квітня 2021 року (заява № 22851/20 та 2 інші); у справі Борисенко та інші проти України від 15 квітня 2021 року (заява № 19102/20 та 5 інших); у справі Полторацький проти України від 22 квітня 2021 року (заява № 11551/13); у справі Баранов та інші проти України від 20 травня 2021 року (заява № 15027/20 та 3 інші); у справі Чистяков та інші проти України від 10 червня 2021 року (заява № 46896/18 та 3 інші); у справі Манойлов та інші проти України від 10 червня 2021 року (заява № 21845/20 та 3 інші); у справі Крупко та інші проти України від 22 липня 2021 року (заява № 53152/16 та 8 інших). Відповідно до Рішення Конституційного Суду № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021 року, визнано такими, що не відповідають Конституції України частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у виді довічного позбавлення волі. Зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України у відповідність до Конституції України та цього Рішення. Однак, в порушення ст. 9 Конституції України, ч. 1 та 2 ст. 19 Закону України «Про Міжнародні договори України», ст. 90 КПК України (в редакції 2012 року), вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 20.06.2007 року, яким його засуджено до довічного позбавлення волі, він був підданий катуванню, нелюдському та принижуючому гідність поводженню та покаранню. Просив визнати катуванням та приниженням гідності поводження та відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, яке не відповідає меті покарання, та умовно-достроково звільнити його від відбування покарання або замінити невідбуту частину покарання у виді довічного позбавлення більш м`яким.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_3 підтримав клопотання з наведених у ньому підстав та просив його задовольнити. Пояснив, що він відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)". Вважає, що покарання у виді довічного позбавлення волі не відповідає положенням статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод а також практиці Європейського суду з прав людини. Засудженння його до довічного позбавлення волі породжує страждання та приниження людської гідності. Згідно Рішення Конституційного Суду № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021 року, визнано такими, що не відповідають Конституції України частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у виді довічного позбавлення волі. Зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України у відповідність до Конституції України та цього Рішення. Просить суд умовно-достроково звільнити його від відбування покарання або замінити невідбуту частину покарання у виді довічного позбавлення більш м`яким.

Захисник ОСОБА_6 підтримав клопотання та пояснив, що засуджений відбуває покарання більше двадцяти років, вважає, що за цей період часу він став на шлях виправлення та відповідно до практики Європейського Суду з прав людини відпали обґрунтовані підстави для подальшого тримання його в установі виконання покарань. На підставі статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод строк його покарання має бути переглянуто. Крім того, згідно Рішення Конституційного Суду № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021 року, визнано такими, що не відповідають Конституції України частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у виді довічного позбавлення волі. Зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України у відповідність до Конституції України та цього Рішення. Вважає, що під час досудового слідства у даній кримінальній справі мало місце катування. Засуджений під час перебування під вартою хворів та йому встановлювалися відповідні діагнози. ОСОБА_3 явки з повинною не підписував, як вбачається із світлин до протоколу відтворення обстановки та обставин події, розташування рук ОСОБА_3 не дозволяє зробити висновок, що він використовував зброю, ОСОБА_3 під час досудового слідства переховували в установах виконання покарань. З приводу даних обставин внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, однак рішення на даний час не прийняте. Стаття 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність. Після тривалого періоду відбування покарання відбувається суттєва соціальна дезадаптація особи, а тому важливим кроком має стати впровадження можливості заміни цього покарання більш м`яким. Цей підхід є виправданим, бо створює підґрунття для вирішенням проблеми ризику помилки комісії з питань умовно-дострокового звільнення і дає можливість спочатку випробувати поведінку засудженого у напіввідкритих умовах. У випадку призначення судом покарання шляхом позбавлення волі винуватої особи, зокрема й засудження її до довічного позбавлення волі, постає позитивний обов`язок держави сприяти в підготовленні такої особи до її можливої реінтеграції в суспільство (соціальної реабілітації) виходячи з того, що перед державою повсякчас стоїть вимога забезпечити кожного засобами, що дозволяли б вести повноцінний спосіб життя у вільному суспільстві. В аспекті розгляду цієї справи є підстави стверджувати, що виправлення та соціальна реабілітація - як складові елементи мети будь-якого кримінального покарання - є правом особи, котру засуджено до довічного позбавлення волі. Уточнив заявленні вимоги та просив умовно-достроково звільнити засудженого ОСОБА_3 від відбування покарання або замінити невідбуту частину покарання у виді довічного позбавлення більш м`яким.

Прокурор ОСОБА_5 заперечив проти задоволення клопотання засудженого та пояснив, що згідно Рішення Конституційного Суду № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021 року, визнано такими, що не відповідають Конституції України частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у виді довічного позбавлення волі. Зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення. Разом з тим, на час розгляду даного клопотання Верховною Радою України нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення не приведене. Однак, засуджені до довічного позбавлення волі відповідно до вимог чинного законодавства, можуть звернутися до президента з проханням про помилування. Вважає, що суд має діяти в межах своїх повноважень згідно діючого законодавства, та не може умовно-достроково звільнити засудженого або ж замінити невідбуту частину покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, оскільки це не передбачено діючим законодавством.

Суд, дослідивши матеріали клопотання, оглянувши в судовому засіданні матеріали особової справи засудженого, заслухавши думку учасників судового розгляду, дійшов таких висновків.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 відбуває покарання за вироком Апеляційним судом Миколаївської області 20.06.2007 року, згідно якого він засуджений за ст. 257 Кримінального кодексу України, ч. 1 ст. 17 та п.п. "а", "и", "і" ст. 93 Кримінального кодексу України (в редакції 1960 року), ч. 2 ст. 17 та п.п. "г", "е", "з", "и" "і" ст. 93 Кримінального кодексу України (в редакції 1960 року), п.п. "г", "е", "з" ст. 93 Кримінального кодексу України (в редакції 1960 року), ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України, з урахуванням положень ст. 70 Кримінального кодексу України, до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Відповідно до ухвали Верховного Суду України від 23.01.2008 року вирок Апеляційного суду Миколаївської області від 20.06.2007 року в частині кваліфікації дій, зокрема, ОСОБА_3 змінено та виключено кваліфікацію за ч. 2 ст. 17 та п. "і" ст. 93 Кримінального кодексу України (в редакції 1960 року) як зайву. Вирок в частині стягнення судових витрат, зокрема, із засудженого ОСОБА_3 скасовано і справу в цій частині направлено в суд для розгляду в порядку ст .ст. 409-411 КПК України.

Суд зазначає, що 22.02.2000 року Верховною Радою України Законом України № 1483-ІІІ внесено зміни до Кримінального кодексу України (в редакції 1960 року), Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України і статтю 24 Кримінального кодексу України, яка передбачала покарання у виді смертної кари - виключено, та доповнено статтею 25-2 Кримінального кодексу України, згідно якої найсуворішою мірою покарання у виді довічного позбавлення волі.

При цьому, новий вид кримінального покарання у виді довічного позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою, оскільки при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин, та забезпечується можливість мати соціальні зв`язки у межах, визначених законом.

Що стосується тверджень захисника засудженого про те, що під час досудового слідства у даній кримінальній справі мало місце катування. Засуджений під час перебування під вартою хворів та йому встановлювалися відповідні діагнози. ОСОБА_3 явки з повинною не підписував, як вбачається із світлин до протоколу відтворення обстановки та обставин події, розташування рук ОСОБА_3 не дозволяє зробити висновок, що він використовував зброю, ОСОБА_3 під час досудового слідства переховували в установах виконання покарань. З приводу даних обставин внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, однак рішення на даний час не прийняте.

Суд зазначає, що вирок Апеляційного суду Миколаївської області від 20.06.2007 року та ухвала Верховного Суду України від 23.01.2008 року набрали законної сили та звернуті до виконання.

В межах судового розгляду даної заяви, суд не досліджує докази у кримінальному провадженні, оскільки кримінальна справа у межах розгляду даної заяви не переглядається за нововиявленими або виключними обставинами.

Як вбачається з наданої на вимогу суду виписки від 10.02.2022 року з карти амбулаторного хворого засудженого до довічного позбавлення волі, ОСОБА_3 під час відбування покарання неодноразово звертався за медичною допомогою до медичної частини установи і така медична допомога йому надавалася. Стан здоров`я засудженого відповідає наявним у нього захворюванням.

На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)".

Як вбачається з характеристик засудженого ОСОБА_3 , які містяться в особовій справі засудженого, за час відбування покарання в установі з 13.04.2012 року він характеризується посередньо. Дотримується норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня установи, за що двічі заохочувався. У взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний. Дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом. Спальне місце утримує в чистоті і порядку, має охайний зовнішній вигляд. Дбайливо ставиться до майна установи і предметів, якими користується, здійснює за ними належний догляд, використовує тільки за призначенням. Виконує передбачені законом вимоги персоналу установи. Виконує роботи із самообслуговування, має достатній рівень необхідних навичок. Не допускає порушень вимог пожежної безпеки. Підтримує зв`язки з рідними шляхом листування. На профілактичному обліку в установі не перебуває.

Суд зазначає, що відповідно до положень статті 81 Кримінального кодексу України «Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання»:

1. Частину першу статті 81 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в тім, що вона унеможливлює її застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі, згідно з Рішенням Конституційного Суду № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021 До осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання.

2. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

3. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим:

1) не менше половини строку покарання, призначеного судом за кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень або кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також за необережний тяжкий злочин;

2) не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за корупційний нетяжкий злочин або кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисне кримінальне правопорушення і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисне кримінальне правопорушення, за яке вона засуджена до позбавлення волі;

3) не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисне кримінальне правопорушення протягом невідбутої частини покарання.

4. У разі вчинення особою, до якої було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, протягом невідбутої частини покарання нового кримінального правопорушення суд призначає їй покарання за правилами, передбаченими статтями 71 і 72 цього Кодексу.

Згідно з положеннями статті 82 Кримінального кодексу України «Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким»:

1. Частину першу статті 82 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в тім, що вона унеможливлює її застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі, згідно з Рішенням Конституційного Суду № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021 Особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

2. У разі заміни невідбутої частини основного покарання більш м`яким засудженого може бути звільнено також і від додаткового покарання у виді позбавлення права займати певні посади чи займатися певною діяльністю.

3. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

4. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим:

1) не менше третини строку покарання, призначеного судом за кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень або кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також за необережний тяжкий злочин;

2) не менше половини строку покарання, призначеного судом за корупційний нетяжкий злочин або кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисне кримінальне правопорушення і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисне кримінальне правопорушення, за яке вона була засуджена до позбавлення волі;

3) не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і вчинила нове умисне кримінальне правопорушення протягом невідбутої частини покарання.

5. До осіб, яким покарання замінене більш м`яким, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення за правилами, передбаченими статтею 81 цього Кодексу.

6. Якщо особа, відбуваючи більш м`яке покарання, вчинить нове кримінальне правопорушення, суд до покарання за знову вчинене кримінальне правопорушення приєднує невідбуту частину більш м`якого покарання за правилами, передбаченими у статтях 71 і 72 цього Кодексу.

Пунктами 2, 3 частини 1 статті 537 Кримінального процесуального кодексу України встановлено, що під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Суд зазначає, що діючий на даний час Кримінальний кодекс України визначає два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Законодавство України про кримінальну відповідальність також передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.

Частиною першою статті 87 Кримінального кодексу України встановлено право здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Згідно з частиною другою статті 87 Кримінального кодексу України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у пунктах 51, 52 рішення «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства» від 09 липня 2013 року, послався на висновки, викладені у рішеннях Babar Ahmad and Others v. the United Kingdom (nos.24027/07, 11949/08, 36742/08, 66911/09 and 67354/09, 10 April 2012), Harkins and Edwards v. the United Kingdom (nos. 9146/07 and 32650/07, 17 January 2012).

Зокрема, у п. п. 51, 52 зазначено, що «Суд виходив з того, що враховуючи те, що суд позначив питання доступного відповідачу пом`якшення, довічне рішення, призначене на основі суддівського розсуду щодо належного рівня покарання і стримування після засудження за вкрай тяжкий злочин не буде являти собою нелюдське або таке, що принижує гідність покарання. 52. Нарешті, підкресливши, що довічне рішення було покаранням як крайній захід, що жодне із законодавчих положень не вимагало від судді виносити таке рішення, якщо інтереси справедливості не вимагають цього, і що принципи, викладені в Додатку 21, повинні були застосовуватися гнучко, суд дійшов висновку: «В результаті, довічне рішення, продукт первинного законодавства, розрахований для деяких особливо тяжких злочинів, коли, відобразивши всі обтяжуючі і пом`якшувальні специфічні обставини, суддя переконаний в тому, що складові справедливого покарання і відплати вимагають прийняття довічного рішення. Якщо цей висновок виправданий, довічне рішення доречно: але тільки тоді, коли це не є обов`язковим або автоматичним, або мінімальним покаранням. У цих умовах норми Додатки 21 Закону 2003 року, і пункт 4, зокрема, які дозволили суду прийняти довічне рішення в разі виключної тяжкості, не суперечать і не є несумісними зі статтею 3 Конвенції».

Крім того, суд зазначає, що у справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року Європейський суд з прав людини у своєму рішенні висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.

З даного рішення слідує, що на виконання рішень Європейського суду держава повинна внести відповідні зміни до законодавства, провести реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення.

12 березня 2019 року Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Пєтухов проти України №2», в якому визнав, що довічне позбавлення волі осіб без права перегляду такого вироку і перспективи дострокового звільнення суперечить Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Суд зазначає, що згідно Рішення Конституційного Суду № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021 року, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

Разом з тим, на час розгляду даного клопотання Верховною Радою України нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення не приведене.

Суд зазначає, що згідно зі ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно із ст. 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

Виключно до повноважень Верховної Ради України згідно із п. 3 ст. 85 Конституції України належить прийняття законів.

Разом з тим, на даний час, до прийняття відповідного Закону, відсутні передбачені законодавством України підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким засудженому до довічного позбавлення волі.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення більш м`яким, слід відмовити.

Керуючись статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, статтями 369-372, 376, 392-395, 532, 537, 539 Кримінального процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення більш м`яким - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя