Справа №127/2004/21
Провадження №1-кп/127/93/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

інших учасників судового процесу: представника потерпілого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.11.2020 за № 0000932, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Удич Теплицького району Вінницької області, громадянина України, освіта середня спеціальна, не працюючого, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , учасника бойових дій, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 342 345 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

06.11.2020 біля 23.00 год. ОСОБА_5 , перебуваючи у магазині Osnova по просп. Юності, 10-а в м. Вінниці вчинив дрібне хуліганство, відповідальність за яке передбачена статтею 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КпАП), у зв`язку з чим працівниця магазину викликала працівників поліції охорони.

06.11.2020 біля 23.20 год. на місце виклику до зазначеного магазину прибув екіпаж «Стужа 2» на службовому автомобілі марки Volkswagen, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у складі якого перебували поліцейський батальйону УПО у Вінницькій області сержант поліції ОСОБА_7 та поліцейський-водій батальйону УПО у Вінницькій області сержант поліції ОСОБА_8 , які відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» є працівниками правоохоронного органу та підлягають захисту згідно з положеннями частини другої статті 18, пункту 1 частини першої статті 31 та статті 32 Закону України «Про Національну поліцію». В цей час ОСОБА_5 вже перебував на вулиці біля зазначеного магазину.

Після цього ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з метою перевірки документів, встановлення особи та складання протоколу про адміністративне правопорушення зупинили ОСОБА_5 . На законні вимоги ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які представились та перебували у форменому одязі, до ОСОБА_5 пред`явити документи, що посвідчують особу, останній не відреагував. Після цього ОСОБА_7 та ОСОБА_8 запропонували ОСОБА_5 проїхати до Вишенського ВП Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області для встановлення особи. Таку пропозицію ОСОБА_5 проігнорував, натомість почав чинити активну фізичну протидію виконанню ОСОБА_7 та ОСОБА_8 своїх службових обов`язків.

Так, ОСОБА_5 , достовірно знаючи, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є працівниками правоохоронного органу, які виконують свої службові обов`язки, усвідомлюючи протиправність своїх дій, нехтуючи законною вимогою працівників поліції, умисно, з метою перешкоджання здійсненню ОСОБА_7 та ОСОБА_8 своїх обов`язків та ухиленню від виконання законних вимог останніх, почав шарпати ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за формений одяг, висловлюючись до них лайкою. У зв`язку з цим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відповідно до статей 42-44 Закону України «Про Національну поліцію» почали застосовувати до ОСОБА_5 фізичну силу. У відповідь на це ОСОБА_5 продовжив чинити фізичний опір та розпочав боротьбу з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , проте останні затримали ОСОБА_5 та одягнули на нього кайданки. Після цього ОСОБА_5 , продовжуючи реалізовувати свій намір перешкодити виконанню поліцейськими своїх службових обов`язків, умисно наніс удар головою у заднє скло службового автомобіля марки Volkswagen, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Внаслідок таких дій ОСОБА_5 пошкодив зазначений автомобіль. В подальшому протиправні дії ОСОБА_5 були припинені працівниками поліції.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та суду пояснив, що 06.11.2020 у нього був корпоратив, після якого він приїхав на зупинку по просп. Юності в м. Вінниці, зайшов до магазину, взяв побиту банку і викинув її в сторону. В нього у зв`язку з цим з касиром виник конфлікт і вона викликала охорону.

Коли приїхали працівники охорони, він попросив, щоб вони представились, однак вони цього не зробили, натомість сказали, що будуть його затримувати. Працівники охорони накинулись на нього і затягнули в наручники. Що відбувалось потім він не пам`ятає. Коли вони приїхали у райвідділ, йому нанесли декілька ударів. Він оскаржував дії поліції, знімав побої.

На час події він був у стані сп`яніння, оскільки вживав спиртне на корпоративі.

Коли його затримували, у нього з рук вибили телефон і той розбився.

Під час спілкування з охороною він нікого не чіпав. Вважає, що причиною його затримання було те, що він розбив банку. Він з магазину вийшов сам. Він знав, що до магазину їде охорона і нікуди не відходив, чекаючи на її приїзд. Він нічого незаконного на вулиці не робив, просив лише представитись. Не заперечує, що трохи лаявся: коли йому почали виламувати руки, він лаявся і просив відпустити. Що відбувалось потім він не пам`ятає, оскільки йому було дуже боляче. Поліцію він почав ображати після того, як вони почали його шарпати за руки та заламувати.

Представник цивільного позивача ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що очевидцем події, яка є предметом судового дослідження, він не був, тому надати будь-які пояснення з цього приводу не може. Заявлений цивільний позов підтримує в повному обсязі. Щодо покарання обвинуваченого покладався на розсуд суду.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що він виїхав на виклик у магазин. Продавець повідомила, що п`яний чоловік почав швиряти товар. Вони підійшли до зазначеного чоловіка обвинуваченого, зробили йому зауваження, однак він почав поводитись агресивно, тому вони затримали обвинуваченого і мали доставити його у райвідділ. Вони підійшли до автомобіля, він почав прибирати автомобіль, щоб мати змогу посадити обвинуваченого в салон і в цей час обвинувачений головою розбив заднє скло автомобіля. Моменту розбиття скла він не бачив, оскільки був у салоні автомобіля.

Від обвинуваченого було чути запах алкоголю, він говорив не чітко і був у неохайному стані.

Він на виклик прибув із ОСОБА_10 , а овідування обвинуваченого проводив ОСОБА_11 .

Під час затримання обвинувачений чинив їм опір, тому вони заламали його і одягнули наручники. Він точно не пам`ятає, чи була між ними боротьба, пам`ятає, що була шарпанина. Обвинувачений залишити місце події не намагався, однак відмовлявся пройти з ними. Після того, як вони одягнули обвинуваченому наручники, той почав падати на землю, валятись і поводитись неадекватно.

Обвинувачений на час їхнього приїзду був на вулиці, але на нього вказала продавець магазину.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що він був на чергуванні й приїхав на виклик, оскільки спрацювала «тривожна кнопка» у магазині. Коли вони приїхали на виклик, продавець магазину вказала на обвинуваченого, який у приміщенні магазину з її слів кидався консервами. Вони почали спілкуватись з обвинуваченим, пояснили йому, що він вчиняє правопорушення і пояснили, що якщо він не припинить, вони будуть змушені його затримати. Обвинувачений поводився агресивно, тому вони почали його затримувати, щоб припинити протиправну поведінку. Обвинувачений чинив опір, шарпав їх, однак бійку не влаштовував.

Він не встиг посадити обвинуваченого у автомобіль, оскільки поки напарник звільняв місце у автомобілі, обвинувачений головою розбив заднє скло автомобіля. Після цього вони у райвідділ не поїхали, натомість викликали слідчо-оперативну групу.

Обвинувачений падав на землю, шарпався та поводився неадекватно. Коли вони стояли біля автомобіля, він не міг спричинити обвинуваченому біль і заламувати йому руки, натомість він тримав обвинуваченого однією рукою. Коли обвинувачений розбив скло автомобіля, вони посадили його на землю і чекали на приїзд слідчо-оперативної групи.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснив, що він приїхав на допомогу наряду і побачив обвинуваченого, який сидів на землі у наручниках. Зі слів колег ОСОБА_13 та ОСОБА_14 він знає, що обвинувачений головою розбив скло автомобіля. Як обвинувачений це зробив він не бачив.

Обвинувачений лаявся та погрожував, однак вчиняти активні фізичні дії не міг, оскільки сидів на землі у наручниках.

Він не може точно сказати, чи був обвинувачений у стані сп`яніння, але від обвинуваченого було чути запах алкоголю, у нього була нечітка мова і він був розхристаний.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснив, що він бачив обвинуваченого, коли виїхав на допомогу іншому екіпажу, який попередньо виїхав у зв`язку зі спрацюванням «тривожної кнопки». На час його приїзду обвинувачений сидів у наручниках на землі біля службового автомобіля. Обвинувачений на час його приїзду в боротьбу вступити не міг, оскільки, як він вже сказав, обвинувачений сидів на землі у наручниках. Він повіз обвинуваченого на освідування, однак його результати не пам`ятає. Пам`ятає, що в обвинуваченого були явні ознаки сп`яніння.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснив, що він був на службі й приїхав на допомогу екіпажу, який виїхав у зв`язку зі спрацюванням «тривожної кнопки». Коли вони приїхали, він побачив обвинуваченого у наручниках на землі. Обвинувачений лаявся і кричав. Видимих тілесних ушкоджень у обвинуваченого він не бачив. Він також не бачив, як обвинувачений розбив скло автомобіля, оскільки на час його приїзду обвинувачений сидів біля автомобіля, а скло вже було розбите.

У обвинуваченого були ознаки сп`яніння, обвинувачений поводився агресивно. Він жодних дій, спрямованих на приборкання обвинуваченого, не вчиняв.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснила, що вона працює адміністратором в магазині й раніше бачила обвинуваченого. Дату вона не пам`ятає, обвинувачений почав буянити у магазині, тому вона викликала охорону. Працівники охорони хотіли посадити обвинуваченого в автомобіль, однак той не хотів сідати і, коли його почали садити примусово і заламали, головою розбив скло автомобіля.

Вона викликала охорону, оскільки обвинувачений у магазину кидався консервами.

Коли працівники охорони намагались одягнути на обвинуваченого наручники, він головою розбив скло автомобіля. До цього обвинуваченого ніхто не бив. Вона вже не пам`ятає, чи був обвинувачений на час розбиття скла автомобіля в наручниках. Вона також не може точно сказати, як саме обвинувачений розбив скло: обвинуваченого сперли на автомобіль і він спеціально почав бити головою об скло. Працівники охорони посадили обвинуваченого у автомобіль, однак той чинив опір, тому на нього одягнули наручники. Обвинуваченого до автомобіля підводили декілька разів, скло у автомобілі обвинувачений розбив не з першого разу.

Під час підготовчого судового засідання та після з`ясування порядку і обсягу дослідження доказів у кримінальному провадженні прокурор заявив клопотання про здійснення судового допиту свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 . Однак у подальшому прокурор від здійснення допиту зазначених свідків відмовився і сторона захисту на здійсненні їхнього допиту в судовому засіданні не наполягала. Суд враховує, що наслідки відмови від дослідження в судовому засіданні доказів показань зазначених свідків сторонам кримінального провадження були роз`яснені. Тому суд відповідно до частини третьої статті 26 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) дослідив інші докази, клопотання про дослідження яких було заявлене сторонами кримінального провадження, а саме:

-протокол огляду місця події від 07.11.2020, відповідно до якого у період часу з 00.42 год. по 01.10 год. біля магазину «Онова» по просп. Юності, 10-а в м. Вінниці оглянутий автомобіль марки Volkswagen, держ. номер НОМЕР_2 , з розпізнавальними знаками поліції, описані виявлені у нього пошкодження множинні тріщини у правій нижній частині заднього скла;

-копію полісу обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО 4230446, згідно з яким автомобіль марки Volkswagen, держ. номер НОМЕР_1 , забезпечений транспортний засіб за зазначеним полісом з 28.03.2020 по 27.03.2021;

-копію полісу обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО 3387272, відповідно до якого автомобіль марки Volkswagen, держ. номер НОМЕР_1 , забезпечений транспортний засіб за зазначеним полісом з 28.03.2020 по 27.03.2021;

-копію наказу № 55 від 28.02.2019, згідно з яким автомобіль марки Volkswagen, держ. номер НОМЕР_1 , введений в експлуатацію з 27.02.2019 в якості службового автомобіля БПО УПО, і закріплений, зокрема, за поліцейським водієм ОСОБА_7 ;

-копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 , відповідно до якого автомобіль марки Volkswagen, держ. номер НОМЕР_1 , належить Управлінню поліції охорони у Вінницькій області;

-витяг з наказу № 21 від 29.01.2020, згідно з яким, зокрема, службовий автомобіль 02-1660, закріплений у тому числі й за ОСОБА_10 ;

-копію книги нарядів РР батальйону УПО Вінницької області, відповідно до якої 16.11.2020 ОСОБА_20 та ОСОБА_21 отримали озброєння;

-копію журналу інструктажів про заходи безпеки при поводженні зі зброєю, згідно з якою ОСОБА_21 та ОСОБА_20 пройшли відповідний інструктаж;

-копію дорожнього листа № 3577 за листопад 2020, відповідно до якого зафіксовані дні та часи використання автомобіля марки Volkswagen, держ. номер НОМЕР_1 , із зазначеного дорожнього листа випливає, що автомобіль використовувався, зокрема з 08.00 год. 06.11.2020;

-копії посвідчень ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , згідно з якими останні є поліцейським та поліцейським-водієм відповідно батальйону УПО у Вінницькій області;

-витяг з наказу № 98 о/с від 17.08.2020, відповідно до якого ОСОБА_7 призначений на посаду поліцейського роти реагування батальйону Управління поліції охорони у Вінницькій області з 17.08.2020;

-витяг з наказу № 85 о/с від 25.09.2020, згідно з яким ОСОБА_8 призначений на посаду поліцейського-водія роти реагування батальйону Управління поліції охорони у Вінницькій області з 28.09.2020;

-рахунок № НОМЕР_4 від 10.11.2020, відповідно до якого вартість заміни заднього скла автомобіля поліції охорони у Вінницькій області марки Volkswagen складає 15497,06 грн.;

-копію протоколу про адміністративне правопорушення від 07.11.2020, згідно з яким 06.11.2020 біля 00.00 год. ОСОБА_5 по просп. Юності, 10-а в м. Вінниці в приміщенні магазину «Основа» висловлювався нецензурною лайкою в громадському місці, у зв`язку з чим на нього складений протокол за ознаками правопорушення, передбаченого статтею 173 КпАП, протокол складений ДОП Вишенського ВП ВВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_22 ;

-копію протоколу затримання від 07.11.2020, відповідно до якого у зв`язку з вчиненням правопорушення, передбаченого статтею 173 КпАП ОСОБА_5 був затриманий цього ж дня о 00.00 год. для складання протоколу про адміністративне правопорушення, затримання оформлене ДОП Вишенського ВП ВВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_22 .

Аналізуючи показання обвинуваченого, представника потерпілого, свідків, досліджені за клопотанням сторін кримінального провадження докази, суд дійшов до такого висновку.

За результатами судового розгляду суд встановив, що 06.11.2020 біля 23.00 год. ОСОБА_5 , перебуваючи у магазині Osnova по просп. Юності, 10-а в м. Вінниці вчинив дрібне хуліганство, відповідальність за яке передбачена статтею 173 КпАП, у зв`язку з чим працівниця магазину викликала працівників поліції охорони.

Хоча постанова про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за зазначене правопорушення, яка набула законної сили, суду не надана, однак суд враховує, що ОСОБА_5 в судовому засіданні зазначену обставину не оспорював. Крім того, на підтвердження наведеної обставини прокурор надав суду копію протоколу про адміністративне правопорушення та копію протоколу адміністративного затримання. Сторона захисту в судовому засіданні процесуальну підставу отримання наведених копій документів не оспорювала і відповідні клопотання з метою з`ясування достовірності відомостей, зазначених у згаданих протоколах, не заявляли. Тому суд вважає, що наведений факт був підтверджений у судовому засіданні.

Також суд встановив, що 06.11.2020 біля 23.20 год. на місце виклику до зазначеного магазину прибув екіпаж «Стужа 2» на службовому автомобілі марки Volkswagen, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у складі якого перебували поліцейський батальйону УПО у Вінницькій області сержант поліції ОСОБА_7 та поліцейський-водій батальйону УПО у Вінницькій області сержант поліції ОСОБА_8 .

Наведена обставина в судовому засіданні також стороною захисту була оспорена частково. Зокрема, обвинувачений у судовому засіданні посилався на те, що коли приїхали працівники охорони, він попросив, щоб вони представились, однак вони цього не зробили, натомість сказали, що будуть його затримувати. Згідно з показаннями обвинуваченого працівники охорони накинулись на нього і затягнули в наручники. Що відбувалось потім він не пам`ятає.

Оцінюючи показання обвинуваченого у цій частині, суд вважає за доцільне зауважити, що допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 повідомили, що вони були у форменому одязі й представились обвинуваченому, тому він знав, що вони працівники поліції. Зазначені показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_17 , а також з оглянутим в судовому засіданні відеозаписом з нагрудних камер поліцейських. Суд вважає за доцільне зауважити, що процесуальна підстава отримання зазначених відеозаписів сторона захисту в судовому засіданні не оспорювала. Крім того, прокурор надав суду відповідні документи, на підставі яких вони отриманні копії ухвал слідчого судді Вінницького міського суду про надання тимчасового доступу та протоколи тимчасового доступу. Тому суд вважає, що зазначені докази мають бути оцінені судом відповідно до приписів частини першої статті 94 КПК.

Суд також встановив, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з метою перевірки документів, встановлення особи та складання протоколу про адміністративне правопорушення зупинили ОСОБА_5 . На законні вимоги ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які представились та перебували у форменому одязі, до ОСОБА_5 пред`явити документи, що посвідчують особу, останній не відреагував. Після цього ОСОБА_7 та ОСОБА_8 запропонували ОСОБА_5 проїхати до Вишенського ВП Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області для встановлення особи. Таку пропозицію ОСОБА_5 проігнорував, натомість почав чинити активну фізичну протидію виконанню ОСОБА_7 та ОСОБА_8 своїх службових обов`язків.

Так, ОСОБА_5 , почав шарпати ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за формений одяг, висловлюючись до них лайкою. У зв`язку з цим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 почали застосовувати до ОСОБА_5 фізичну силу. У відповідь на це ОСОБА_5 продовжив чинити фізичний опір та розпочав боротьбу з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , проте останні затримали ОСОБА_5 та одягнули на нього кайданки. Після цього ОСОБА_5 наніс удар головою у заднє скло службового автомобіля марки Volkswagen, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Внаслідок таких дій ОСОБА_5 пошкодив зазначений автомобіль.

ОСОБА_5 в судовому засіданні посилався на те, що він не мав наміру чинити опір працівникам поліції, а виривався, оскільки йому сильно зажали руки кайданками. Аналогічні відомості суду повідомив і захисник обвинуваченого, зазначаючи, що така поведінка ОСОБА_5 була викликана больовими відчуттями від наручників. Разом з тим, суд враховує, що свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в судовому засіданні повідомили, що ОСОБА_5 поводився неадекватно і постійно намагався вступити з ними у бійку. Зазначені показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 щодо поведінки ОСОБА_5 узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , а також з оглянутим у судовому засіданні відеозаписом з нагрудних камер поліцейських.

Захисник обвинуваченого в судовому засіданні посилався на те, що саме працівники поліції перевищили надані їм службові повноваження у зв`язку з чим ОСОБА_5 від болі, на намагаючись послабити останній, вдарився головою об скло автомобіля. Разом з тим, суд вже вище зазначив, що такі твердження захисника обвинуваченого спростовані у судовому засіданні сукупністю наданих суду доказів. Натомість надані суду докази у їх сукупності свідчать саме про умисний характер дій ОСОБА_5 .

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Згідно з роз`ясненнями, наданими в пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 8 від 26.06.1992 «Про застосування судами законодавства, що передбачає відповідальність за посягання на життя, здоров`я, гідність та власність суддів і працівників правоохоронних органів» (далі Постанова № 8), при кваліфікації протиправних дій судам слід відрізняти злочини, вчинені щодо працівників міліції, членів громадських формувань з охорони громадського порядку та військовослужбовців при виконанні ними обов`язків по охороні громадського порядку, від злочинів, вчинених щодо працівників правоохоронних органів у зв`язку з виконанням ними інших службових обов`язків.

Під виконанням обов`язків по охороні громадського порядку слід розуміти: несення постової чи патрульної служби, підтримання порядку під час демонстрацій, мітингів, інших масових заходів, при ліквідації наслідків аварії, стихійного лиха, дії по припиненню або запобіганню порушень громадського порядку, затриманню порушника тощо.

Відповідно до роз`яснень, наданих у пункті 8 Постанови № 8 на відміну від злісної непокори, передбаченої статтею 185 КпАП, вчинення опору полягає в активній фізичній протидії здійсненню працівником міліції, членом громадських формувань з охорони громадського порядку, військовослужбовцем обов`язку по охороні громадського порядку.

Крім того, суд звертає увагу і на те, що ВСУ у пункті 8 Постанови Пленуму № 10 від 22.12.2006 «Про судову практику у справах про хуліганство» (далі Постанова № 10) надав роз`яснення, згідно з якими як опір представникові влади, представникові громадськості або іншим громадянам, які припиняли хуліганські дії, слід розуміти активну протидію особи, котра вчиняє хуліганство (відштовхування, завдання побоїв, заподіяння тілесних ушкоджень тощо), з метою позбавити зазначених осіб можливості виконати службовий чи громадський обов`язок з охорони громадського порядку.

Такий опір охоплюється частиною третьою статті 296 Кримінального кодексу України (далі КК) як кваліфікуюча ознака передбаченого нею злочину, а тому не потребує додаткової кваліфікації за частинами другою і третьою статті 342 цього Кодексу.

Якщо ж опір було вчинено після припинення хуліганських дій як протидію затриманню, він не може бути кваліфікуючою ознакою хуліганства і відповідальність має наставати за сукупністю злочинів, передбачених відповідними частинами статей 296 і 342 КК.

У разі коли опір представникові влади чи громадськості мав місце під час учинення дрібного хуліганства, винна особа підлягає відповідно кримінальній (за частиною другою чи частиною третьою статті 342 КК) та адміністративній (за статтею 173 КУпАП) відповідальності.

Отже, аналізуючи диспозицію частини другої статті 342 КК, вищезазначені роз`яснення, надані ВСУ, слід виокремити такі ознаки опору як суспільно небезпечного діяння: опір це активна поведінка особи; полягає у застосуванні фізичної сили до потерпілого; виражається у безпосередньому фізичному контакті винуватого з потерпілим; спрямований на перешкоджання виконанню потерпілим своєї законної діяльності. Тому опір особам, які є носіями авторитету органів державної влади, це активна протидія, що полягає у застосуванні фізичної сили до потерпілого через безпосередній фізичний контакт винуватого з потерпілим та спрямована на перешкоджання виконанню потерпілим своєї законної діяльності. При цьому дії того, хто чинить опір, можуть бути спрямовані безпосередньо проти особи представника влади (винний перешкоджає слідчому пройти до однієї з кімнат квартири для проведення огляду місця події або обшуку тощо) або проти предметів, необхідних для виконання цими особами своїх обов`язків (винний знищує документ, який прокурор намагався вилучити тощо). Для об`єктивної сторони необхідно, щоб опір виявлявся при виконанні зазначеними працівниками службових обов`язків або обов`язків з охорони громадського порядку. Для злочину не має значення, виконували ці особи свої службові обов`язки, перебуваючи безпосередньо на службі, чи діяли у межах своїх повноважень з власної ініціативи (працівник міліції у вільний від роботи час намагається припинити злочин, а винний чинить опір тощо).

У постанові від 20.10.2020 (справа №444/2115/17) Верховний Суд (далі ВС) звернув увагу на те, що невиконання вимоги працівника поліції, яка, очевидно, входить до кола його повноважень, не може бути визнане правомірним, якщо особа, виходячи зі своєї оцінки ситуації, вважає таку вимогу безпідставною, і навіть якщо в подальшому виявиться, що ця вимога ґрунтувалася на неправильній оцінці ситуації поліцейським і не мала достатніх підстав. Тому наявність чи відсутність у поліцейського підстав для пред`явлення вимоги, що входить у межі його повноважень, не може братися до уваги при вирішенні питання щодо наявності чи відсутності складу злочину, передбаченого статтями 342 та 345 КК.

Проте, як зауважив ВС, вирішуючи питання про наявність у діях обвинуваченої особи «опору» у визначенні статті 342 КК, суд повинен взяти до уваги також поведінку поліцейського або поліцейських під час пред`явлення ними вимоги і за подальшого розвитку подій у зв`язку із цими вимогами. Так, дії особи, спрямовані на протидію невиправданому і надмірному насильству з боку поліцейського, не можуть кваліфікуватися як опір за статтею 342 КК. Якщо особа відштовхує поліцейського, щоб запобігти удару кийком, або закриває обличчя від удару, в результаті чого поліцейський отримує травму руки, або хапається за одяг поліцейського, щоб запобігти падінню, такі дії не можуть вважатися опором у значенні статті 342 КК, оскільки їхня мета полягає не у протидії законній діяльності поліції, а в уникненні небезпеки для життя і здоров`я особи.

ВС у зазначеній постанові звернув увагу, що для того, щоб провести не завжди очевидну межу між опором у значенні статті 342 КК і діями, зумовленими рефлекторними реакціями або самозахистом, суду слід взяти до уваги не лише факт фізичного впливу на поліцейського з боку обвинуваченої особи, але і контекст, у якому відбулася подія.

Окрім цього, у постанові від 14.04.2021 (справа № 199/2151/18) ВС зауважив, що відповідно до усталеної судової практики опором у значенні статті 342 КК є активна фізична протидія виконанню поліцейським його законних повноважень Таким чином, виходячи з цієї позиції, для визначення наявності в діях обвинуваченої особи складу «опору» у значенні цього положення обвинувачення має довести як наявність об`єктивної сторони діяння, тобто певного активного фізичного впливу з боку обвинуваченої особи, так і спрямованість її умислу саме на протидію виконанню службових повноважень.

ВС при цьому звернув увагу, що до уваги необхідно взяти, що дії особи, спрямовані на протидію невиправданому і надмірному насильству з боку поліцейського, не можуть кваліфікуватися як опір за статтею 342 КК. Якщо особа відштовхує поліцейського, щоб запобігти удару кийком, або закриває обличчя від удару, в результаті чого поліцейський отримує травму руки, або хапається за одяг поліцейського, щоб запобігти падінню, такі дії не можуть вважатися опором у значенні статті 342 КК, оскільки їхня мета полягає не у протидії законній діяльності поліції, а в уникненні небезпеки для життя і здоров`я особи.

Для того, щоб провести не завжди очевидну межу між опором у значенні статті 342 КК і діями, зумовленими рефлекторними реакціями або самозахистом, суду необхідно взяти до уваги не лише факт фізичного впливу на поліцейського з боку обвинуваченої особи, але і контекст, у якому відбулася подія.

Для цього, згідно з постановою ВС, слід зважати на відповідність дій поліції вимогам нормативних актів, що регулюють поліцейську діяльність. Зокрема, стаття 29 Закону України «Про національну поліцію» вимагає, щоб поліцейський захід був, серед іншого, необхідним і пропорційним. Тому, вирішуючи, чи є в діях обвинуваченого склад опору, суд має переконатися, що застосовані до обвинуваченої особи заходи з боку поліції були необхідними та пропорційними ситуації, що склалася, і були застосовані відповідно до процедури, установленої законом.

Суд вище зазначав, що захисник обвинуваченого як на підставу для виправдання його підзахисного посилався на застосування до обвинуваченого невиправданого насильства. Зокрема, захисник повідомив суду, що у працівників поліції були відсутні правові підстави для застосування наручників. Саме їх застосування призвело згідно з твердженням захисника до виникнення у обвинуваченого болі, внаслідок чого останній і розбив скло автомобіля.

Оцінюючи зазначені доводи захисника, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 13 Закону України «Про Національну поліцію» (далі Закон № 580-VIII) у складі поліції функціонує, зокрема, поліція охорони.

Згідно з пунктами 3, 4, 9 частини першої статті 23 Закону № 580-VIII поліція відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення; доставляє у випадках і порядку, визначених законом, затриманих осіб, підозрюваних у вчиненні кримінального правопорушення, та осіб, які вчинили адміністративне правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 29 Закону № 580-VIII поліцейський захід це дія або комплекс дій превентивного або примусового характеру, що обмежує певні права і свободи людини та застосовується поліцейськими відповідно до закону для забезпечення виконання покладених на поліцію повноважень.

Слід зауважити, що частиною четвертою статті 29 Закону № 580-VIII визначено, що обраний поліцейський захід є необхідним, якщо для виконання повноважень поліції неможливо застосувати інший захід або його застосування буде неефективним, а також якщо такий захід заподіє найменшу шкоду як адресату заходу, так і іншим особам. А згідно з приписами частини п`ятої статті 29 Закону № 580-VIII застосований поліцейський захід є пропорційним, якщо шкода, заподіяна охоронюваним законом правам і свободам людини або інтересам суспільства чи держави, не перевищує блага, для захисту якого він застосований, або створеної загрози заподіяння шкоди.

Зі змісту частини першої статті 37 Закону № 580-VIII випливає, що поліція уповноважена затримувати особу на підставах, у порядку та на строки, визначені Конституцією України, КПК та КпАП, а також іншими законами України.

Відповідно до частини першої статті 42 Закону № 580-VIII поліція під час виконання повноважень, визначених цим Законом, уповноважена застосовувати такі заходи примусу: фізичний вплив (сила); застосування спеціальних засобів; застосування вогнепальної зброї.

Зі змісту частини другої статті 42 Закону № 580-VIII випливає, що фізичним впливом є застосування будь-якої фізичної сили, а також спеціальних прийомів боротьби з метою припинення протиправних дій правопорушників. Відповідно до частини третьої статті 42 Закону № 580-VIII спеціальні засоби як поліцейські заходи примусу це сукупність пристроїв, приладів і предметів, спеціально виготовлених, конструктивно призначених і технічно придатних для захисту людей від ураження різними предметами (у тому числі від зброї), тимчасового (відворотного) ураження людини (правопорушника, супротивника), пригнічення чи обмеження волі людини (психологічної чи фізичної) шляхом здійснення впливу на неї чи предмети, що її оточують, з чітким регулюванням підстав і правил застосування таких засобів та службових тварин. При цьому пунктом 3 частини четвертої статті 42 Закону № 580-VIII визначено, що для виконання своїх повноважень поліцейські можуть використовувати, зокрема, такі спеціальні засоби як засоби обмеження рухомості (кайданки, сітки для зв`язування тощо).

Суд вважає за доцільне зауважити, що частиною першою статті 43 Закону № 580-VIII визначено, що поліцейський зобов`язаний заздалегідь попередити особу про застосування фізичної сили, спеціальних засобів і вогнепальної зброї і надати їй достатньо часу для виконання законної вимоги поліцейського, крім випадку, коли зволікання може спричинити посягання на життя і здоров`я особи чи та/або поліцейського або інші тяжкі наслідки, або в ситуації, що склалася, таке попередження є невиправданим або неможливим.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 45 Закону № 580-VIII кайданки та інші засоби обмеження рухомості застосовуються: а) до особи, яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення та чинить опір поліцейському або намагається втекти; б) під час затримання особи; в) під час конвоювання (доставляння) затриманого або заарештованого; г) якщо особа своїми небезпечними діями може завдати шкоду собі і оточуючим; ґ) проведення процесуальних дій з особами у випадках, коли вони можуть створити реальну небезпеку оточуючим або собі.

Слід при цьому зауважити, що пунктом 6 частини четвертої статті 45 Закону № 580-VIII визначено, що поліції (поліцейському) заборонено застосовувати кайданки більше ніж 2 години безперервного використання або без послаблення їх тиску.

Згідно з частиною першою статті 260 КпАП у випадках, прямо передбачених законами України, з метою припинення адміністративних правопорушень, коли вичерпано інші заходи впливу, встановлення особи, складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі неможливості складення його на місці вчинення правопорушення, якщо складення протоколу є обов`язковим, забезпечення своєчасного і правильного розгляду справ та виконання постанов по справах про адміністративні правопорушення допускаються адміністративне затримання особи, особистий огляд, огляд речей і вилучення речей та документів, у тому числі посвідчення водія, тимчасове затримання транспортного засобу, відсторонення водіїв від керування транспортними засобами, річковими і маломірними суднами та огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, а також щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Відповідно до речення першого частини першої статті 261 КпАП про адміністративне затримання складається протокол, в якому зазначаються: дата і місце його складення; посада, прізвище, ім`я та по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу затриманого; час і мотиви затримання.

Як суд зазначив вище, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 приїхали до магазину Osnova по АДРЕСА_3 у зв`язку з повідомленням про вчинення ОСОБА_5 дрібного хуліганства. Зазначені обставини в судовому засідання, як суд вже зазначав, сторони кримінального провадження не оспорювали. Також суд встановив, що на час приїзду ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачений ОСОБА_5 перебував на вулиці й на нього, як на особу, яка вчинила правопорушення, вказала працівник магазину свідок ОСОБА_17 . З показань ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , наданих ними в судовому засіданні, випливає, що вони після прибуття на місце виклику почали спілкуватись з обвинуваченим і зробили йому зауваження, після чого останній почав поводитись агресивно, тому вони здійснили адміністративне затримання обвинуваченого для припинення його агресивної поведінки та подальшої його доставки у райвідділ.

Вище суд наводив перелік правових норм, якими регламентовані повноваження поліції, у тому числі й щодо здійснення затримання особи та застосування спеціальних засобів. Оцінюючи адекватність на необхідність їх застосування, суд враховує, що в судовому засіданні був підтверджений факт неадекватної та агресивної поведінки обвинуваченого після здійснення йому зауваження і висловлення прохання припинити протиправну поведінку. Твердження захисника обвинуваченого в частині того, що обвинувачений, перебуваючи на вулиці не вчиняв протиправних дій суд оцінює критично, оскільки останні спростовані сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів. Не підтверджене сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів, зміст яких судом наведений вище, посилання захисника обвинуваченого на недотримання вимог щодо необхідності та адекватності застосованих до обвинуваченого примусових заходів. Натомість суд враховує, що обвинувачений у судовому засіданні не заперечував факту перебування у стані алкогольного сп`яніння і зазначена обставина підтверджена в судовому засіданні й іншими доказами, клопотання про дослідження яких було заявлене сторонами кримінального провадження.

Тому, враховуючи наведені вище приписи нормативно-правових актів, висновки ВС, суд вважає, що в судовому засіданні підтверджена та обставина, що застосовані до обвинуваченої особи заходи з боку поліції були необхідними та пропорційними ситуації, що склалася, і були застосовані відповідно до процедури, установленої законом. Правові підстави для ствердження, що дії обвинуваченого були спрямовані на протидію невиправданому і надмірному насильству з боку поліцейського в судовому засіданні встановлені не були. Не були встановлені в судовому засіданні й обставини, які б свідчили, що мета дій обвинуваченого полягала не у протидії законній діяльності поліції, а в уникненні небезпеки для життя і здоров`я особи.

Отже, на переконання суду, діяння обвинуваченого ОСОБА_5 охоплюється складом злочину, передбаченого частиною другою статті 342 КК, за ознаками опору працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання, як зауважив ВС, виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Аналогічний висновок ВС зробив і у постанові від 06.08.2020 (справа № 155/1064/18).

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК), як зазначив ВС, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, як зауважив ВС, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалений обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» згідно з твердженням ВС означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

В ході судового розгляду кримінального провадження суд встановив, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив умисний нетяжкий злочин, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває. Разом з тим, суд враховує, що обвинувачений у вчиненому не розкаявся, про що свідчить його поведінка у судовому засіданні.

Отже, обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлені.

Вирішуючи питання щодо наявності в діях обвинуваченого обставин, які обтяжують його покарання, зокрема, вчинення інкримінованого йому злочину в стані алкогольного сп`яніння, суд враховує висновки, викладені ВС у постанові від 03.12.2019 (справа № 571/1436/15-к), згідно з яким факт перебування в стані алкогольного сп`яніння може встановлюватися шляхом дослідження всієї сукупності доказів, а не виключно медоглядом.

Відповідно до положень статті 21 КК особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин, підлягає кримінальній відповідальності. При цьому, згідно з пунктом 13 частини першої статті 67 КК вчинення кримінального правопорушення особою, що перебувала у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів, при призначенні покарання визнається обставиною, яка обтяжує покарання.

Суд має право, залежно від характеру вчиненого кримінального правопорушення, не визнати будь-яку із зазначених у частині першій статті 67 КК обставин, за винятком обставин, зазначених у пунктах 2, 6, 6-1, 7, 9, 10, 12 такою, що обтяжує покарання, навівши мотиви свого рішення у вироку.

При цьому, суд враховує висновок, зроблений ВС у постанові від 29.05.2018 (справа №484/3291/16-к), відповідно до якого перебування засудженого у стані навіть легкого алкогольного сп`яніння не можна не враховувати при призначенні покарання.

На підтвердження факту перебування ОСОБА_5 у стані алкогольного сп`яніння на час вчинення інкримінованого йому діяння прокурор надав суду довідку Комунального підприємства «Вінницький обласний наркологічний диспансер «Соціотерапія» Вінницької обласної ради № 1421 від 07.11.2020, відповідно до якої ОСОБА_5 від проходження медичного огляду на стан сп`яніння відмовився. Разом з тим, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні під час надання показань підтвердив факт перебування на час вчинення інкримінованого йому діяння у стані алкогольного сп`яніння. Зазначені показання обвинуваченого узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .

Отже, обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, є вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Аналізуючи надані стороною обвинувачення докази, враховуючи особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді обмеження волі.

Санкцією кримінального закону встановлена тривалість такого виду кримінального покарання як обмеження волі на строк до 4 років.

Зі змісту частини першої статті 61 КК випливає, що покарання у виді обмеження волі полягає у триманні особи в кримінально-виконавчих установах відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за нею нагляду з обов`язковим залученням засудженого до праці.

Вирішуючи питання щодо тривалості застосованого кримінального покарання (його міри), суд враховує таке.

Як вже суд зазначив вище, ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) вказав, що у частині другій статті 65 КК встановлена презумпція призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. В ході судового розгляду кримінального провадження не доведено, що призначення обвинуваченому менш суворого покарання ніж обмеження волі на максимально дозволений санкцією кримінального закону строк не здатне забезпечити досягнення мети кримінального покарання. Тому суд вважає, що правові підстави для призначення обвинуваченому максимально дозволеного строку кримінального покарання у виді обмеження волі відсутні. Разом з тим, суд враховує, що в судовому засіданні була встановлена наявність обставини, що обтяжує покарання обвинуваченого, а саме вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, обставини, що пом`якшують його покарання, судом не встановлені. Тому суд вважає, що правові підстави для призначення мінімально допустимого строку кримінального покарання, визначеного санкцією кримінального закону, також відсутні.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень частини першої статті 75 КК, тобто для його звільнення від відбування кримінального покарання з випробуванням, суд приймає до уваги, висновки, викладені ВС в постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к), а саме відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вже суд зазначив вище, загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Отже, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд враховує обставини, зазначені вище, а саме те, що обвинувачений вчинив нетяжкий злочин, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання та навчання характеризується позитивно. Саме тому суд вважає, що в ході судового розгляду кримінального провадження були встановлені підстави для звільнення обвинуваченого ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі відповідно до положень частини першої статті 75 КК.

Відповідно до частини четвертої статті 75 КК іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років.

Вирішуючи питання щодо тривалості іспитового строку, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив умисний злочин проти працівника правоохоронних органів у стані алкогольного сп`яніння. Хоча правові підстави для призначення обвинуваченому реального покарання судом не встановлені, суд вважає за доцільне з метою виконання приписів статей 50 та 65 КК та забезпечення виправлення обвинуваченого встановити йому іспитовий строк тривалістю 3 роки.

Суд враховує, що частина перша статті 76 КК є імперативною нормою, якою передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Крім того, як вже суд зазначив вище, згідно з частиною другою статті 50 КК метою покарання визначено не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Тому з метою реалізації зазначеної мети суд вважає за доцільне покласти на обвинувачених додаткові обов`язки, передбачені кримінальним законом, зокрема пунктами 2 та 4 частини третьої статті 76 КК.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання.

Слід зауважити, що частиною першою статті 165 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду. Тому, зважаючи на те, що судом прийняте рішення про доцільність звільнення обвинувачених від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком, суд вважає, що іспитовий строк необхідно рахувати саме за правилами, встановленими частиною першою статті 165 КВК.

Питання щодо речових доказів слід вирішити відповідно до положень статті 100 КПК.

Представник потерпілого звернувся до суду з позовом, згідно з яким просив стягнути з обвинуваченого на користь Управління поліції охорони у Вінницькій області 15497,06 грн. майнової шкоди, завданої злочином.

Захисник обвинуваченого, заперечуючи проти задоволення заявлених позовних вимог, посилався на те, що представник потерпілого не надав доказів спричинення майнової шкоди саме на зазначену суду.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для задоволення цивільного позову потерпілого в частині стягнення матеріальної шкоди, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 9 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 31.03.1989 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», відповідно до якого, вирішуючи при постановленні вироку питання про відшкодування матеріальної шкоди, суд керується відповідними нормами цивільного, трудового та іншого законодавства, які регулюють майнову відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам, підприємствам, установам, організаціям, державі.

Зі змісту частини п`ятої статті 128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК кожна сторона в даному випадку потерпіла повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як суд вже зазначив, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди, представник потерпілого надав суду рахунок № VZZ0057079/VZS00024031 від 10.11.2020, згідно з яким Управління поліції охорони у Вінницькій області мало сплатити на користь ТОВ «Джерман-Центр» 15497,06 грн. Зі змісту зазначеного рахунку випливає, що останній дійсний протягом двох банківських днів й у разі несплати протягом зазначеного строку сума буде змінена. На підтвердження факту сплати зазначеного рахунку представник потерпілого надав суду копію платіжного доручення № 1725 від 05.04.2020 на суму 15503,2 грн. Також представник потерпілого на підтвердження заявлених позовних вимог надав суду копію рахунку-фактури № СФ-384 від 05.02.2020 на суму 15503,2 грн., копію наряд-заказу № 384 від 05.02.2020 на суму 11706,00 грн., копію акту № 384 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 06.04.2020 та копію заявки на проведення технічного обслуговування та ремонту транспортного засобу від 05.02.2020.

Отже, аналізуючи доводи представника потерпілого, захисника обвинуваченого, надані суду копії документів, суд вважає, що в судовому засіданні доведений факт заподіяння потерпілому матеріальної шкоди саме на суму 15497,06 грн., а тому позовні вимоги потерпілого слід задовольнити в межах заявлених вимог, що підтверджується документально.

Згідно з частиною другою статті 124 КПК судові витрати необхідно покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 342 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 3 (трьох) років обмеження волі.

Відповідно до частини першої статті 75 КК звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої та пункту 2, 4 частини третьої статті 76 Кримінального кодексу України покласти на ОСОБА_5 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Початок іспитового строку обчислювати з моменту проголошення вироку.

Речові докази:

-DVD-диски, які долучені до матеріалів кримінального провадження, залишити в матеріалах кримінального провадження.

Стягнути з ОСОБА_5 :

- на користь держави 9408 (дев`ять тисяч чотириста вісім) гривень 43 (сорок три) копійок витрат на залучення експерта

- на користь Управління поліції охорони у Вінницькій області 15497 (п`ятнадцять тисяч чотириста дев`яносто сім) гривень 06 (шість) копійок матеріальної шкоди.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: