УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02.12.2021 Справа №607/18047/15-к

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченої ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , представника потерпілих - ОСОБА_6 у м.Тернополі в залі суду у відкритому судовому засіданні, розглянувши кримінальне провадження №0000504 стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Костопіль Рівненської області, українки, громадянки України, освіта вища, непрацюючої, жительки АДРЕСА_1 , раніше не судженої, про обвинувачення за ч.3 ст.190 КК України, -

встановив:
В кінці 2009 року у ОСОБА_4 , яка перебувала в м.Тернополі та попередньо вчинила злочин, передбачений ст. 191 КК України, виник злочинний намір направлений на заволодіння чужим майном у великих розмірах шляхом обману. Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на заволодіння чужим майном у великих розмірах, ОСОБА_4 у червні 2009 року, не маючи будь-якого відношення до будівництва багатоквартирного житлового будинку, що по АДРЕСА_2 , уклала від імені ТзОВ «Укртехнік «М» із агенцією нерухомості «Зубр-Ріелті» , що по вул. Шашкевича, 3 в м. Тернополі, договір про спільну діяльність, згідно якого остання повинна була здійснювати організаційну та комерційну діяльність з метою продажу квартир, які будує ТзОВ «Укртехнік «М» в м. Тернополі по вул. Чехова. На початку лютого 2010 року в агенцію нерухомості «Зубр-Ріелті», що по АДРЕСА_3 з метою придбати квартири звернулася ОСОБА_7 , де останній ОСОБА_4 , не маючи будь-якого відношення до будівництва багатоквартирного будинку, що по АДРЕСА_2 , повідомила, що вона будує та продає квартири в будинку по АДРЕСА_2 , замовником якого є Міністерство оборони України, однак, оскільки бюджетних грошових коштів не вистачає, то є відповідне рішення, що до будівництва можуть залучатися інвестори, та показавши нібито проектну документацію на вказане будівництво, запропонувала вступити ОСОБА_7 в дольову участь на придбання квартири у вказаному будинку. На вказану пропозицію ОСОБА_4 . ОСОБА_7 погодилася та 10.02.2010 року у приміщенні агенції нерухомості «Зубр-Ріелті», що по АДРЕСА_3 уклала із ОСОБА_4 попередній договір купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_4 , площею 43,1 кв. м., вартістю 224120 грн., що розташовувалась на третьому поверсі по АДРЕСА_2 та передала ОСОБА_4 в якості першого платежу грошові кошти в сумі 66750 гривень, про що отримала квитанцію до прибуткового ордеру №1. В подальшому, оскільки ОСОБА_7 перебувала за кордоном, то її донька ОСОБА_8 в якості сплати за квартиру АДРЕСА_5 , передавала щомісячно ОСОБА_4 грошові кошти різними сумами, а саме: 05.03.2010 року 11000 гривень (квитанція №2), 09.04.2010 року 10000 гривень (квитанція №3), 16.04.2010 року 1000 гривень (квитанція №5), 05.05.2010 року 11000 гривень (квитанція №6), 07.06.2010 року 11000 гривень (квитанція №6), 02.07.2010 року 11000 гривень (квитанція №7), 09.08.2010 року 11000 гривень (квитанція №12), 09.09.2010 року 11000 гривень (квитанція №16), 05.10.2010 року 11000 гривень (квитанція №19), 08.12.2010 року 11000 гривень (квитанція №27), 26.01.2011 року 11000 гривень (квитанція №28), 10.02.2011 року 11000 гривень (квитанція №29), 09.03.2011 року 5500 гривень (квитанція №33), 11.05.2011 року 5000 гривень (квитанція №34), 09.06.2011 року 5000 гривень (квитанція №35), 09.11.2011 року 11000 гривень (квитанція №21), в загальній сумі 147500 гривень. Так, ОСОБА_9 отримала від ОСОБА_7 та її доньки ОСОБА_8 в якості сплати за квартиру АДРЕСА_5 грошові кошти в сумі 214250 гривень, не маючи наміру виконувати взяті на себе зобов`язання. Таким чином, ОСОБА_9 шахрайським способом заволоділа грошовими коштами ОСОБА_7 в сумі 214250 гривень, чим спричинила їй матеріальну шкоду на вищевказану суму.
Також, весною 2010 року у ОСОБА_4 , яка перебувала в агенції нерухомості «Зубр-Ріелті», що по вул. Шашкевича, 3 в м.Тернополі, виник злочинний умисел направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману. Реалізуючи свій злочинний умисел, весною 2010 року ОСОБА_4 , перебуваючи в агенції нерухомості «Зубр-Ріелті», що по вул. Шашкевича, 3 в м.Тернополі, не маючи будь-якого відношення до будівництва багатоквартирного будинку, що по АДРЕСА_2 , повідомила ОСОБА_10 , яка звернулася у вказану агенцію з метою придбати квартиру в м. Тернополі, неправдиву інформацію, що вона будує та продає квартири в будинку по АДРЕСА_2 , замовником якого є Міністерство оборони України, однак оскільки бюджетних грошових коштів не вистачає, то є відповідне рішення, що до будівництва можуть залучатися інвестори, та показавши нібито проектну документацію на вказане будівництво, запропонувала вступити ОСОБА_10 в дольову участь на придбання квартири у вказаному будинку. На вказану пропозицію ОСОБА_4 . ОСОБА_10 погодилася та 14.07.2010 року у приміщенні агенції нерухомості «Зубр-Ріелті», що по АДРЕСА_3 уклала із ОСОБА_4 попередній договір купівлі-продажу двохкімнатної квартири АДРЕСА_6 , площею 64,1 кв. м., вартістю 315370 грн., що розташовувалась на третьому поверсі по АДРЕСА_2 та передала ОСОБА_4 в якості першого платежу за вказаним договором грошові кошти в сумі 80000 гривень, про що отримала квитанцію до прибуткового ордеру №8. В подальшому ОСОБА_10 та її чоловік ОСОБА_11 в якості сплати за квартиру АДРЕСА_7 , на протязі трьох місяців передавали ОСОБА_4 грошові кошти різними сумами, а саме: 21.08.2010 року 13845 гривень (квитанція №15), 21.09.2010 року 13845 гривень (квитанція №18), 25.10.2010 року 13845 гривень (квитанція №20), в загальній сумі 41535 гривень. Так, ОСОБА_9 отримала від ОСОБА_10 та її чоловіка ОСОБА_11 в якості сплати за квартиру АДРЕСА_7 грошові кошти в сумі 121535 гривень, не маючи наміру виконувати взяті на себе зобов`язання.
Крім цього, в кінці липня 2010 року у ОСОБА_4 , яка перебувала в агенції нерухомості «Зубр-Ріелті», що по вул. Шашкевича, 3 в м. Тернополі, виник злочинний умисел направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману. Реалізуючи свій злочинний умисел, в кінці липня 2010 року ОСОБА_4 , перебуваючи в агенції нерухомості «Зубр-Ріелті», що по вул. Шашкевича, 3 в м.Тернополі, не маючи будь-якого відношення до будівництва багатоквартирного будинку, що по АДРЕСА_2 , повідомила ОСОБА_12 , яка звернулася у вказану агенцію з метою придбати квартиру в м.Тернополі, неправдиву інформацію, що вона будує та продає квартири в будинку по АДРЕСА_2 , замовником якого є Міністерство оборони України, однак оскільки бюджетних грошових коштів не вистачає, то є відповідне рішення, що до будівництва можуть залучатися інвестори, та показавши нібито проектну документацію на вказане будівництво, запропонувала вступити ОСОБА_12 в дольову участь на придбання квартири у вказаному будинку. На вказану пропозицію ОСОБА_4 . ОСОБА_12 погодилася та 02.08.2010 року у приміщенні агенції нерухомості «Зубр-Ріелті», що по АДРЕСА_3 уклала із ОСОБА_4 попередній договір купівлі-продажу двохкімнатної квартири АДРЕСА_8 та передала ОСОБА_4 в якості першого платежу за вказаним договором грошові кошти в сумі 102800 гривень, про що отримала квитанцію до прибуткового ордеру №11. В подальшому ОСОБА_12 та її батько ОСОБА_13 в якості сплати за квартиру АДРЕСА_9 , на протязі двох місяців передавали ОСОБА_4 грошові кошти, а саме: 10.09.2010 року 13927 гривень (квитанція №17), 25.10.2010 року 13927 гривень (квитанція №21), в загальній сумі 27854 гривні. Так, ОСОБА_9 отримала від ОСОБА_12 та її батька ОСОБА_13 в якості сплати за квартиру АДРЕСА_9 грошові кошти в сумі 130654 гривні, не маючи наміру виконувати взяті на себе зобов`язання. Таким чином, ОСОБА_9 шахрайським способом заволоділа грошовими коштами ОСОБА_12 в сумі 130654 гривні, чим спричинила їм матеріальну шкоду на вищевказану суму.
Захисник ОСОБА_5 заявив письмове клопотання про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_4 на підставі ст.49 КК України у звязку із спиливом строків давності, мотивувавши його так: « ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що 2 серпня 2010 року вона, перебуваючи по АДРЕСА_3 шляхом обману, який виразився в укладенні попереднього договору купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_10 між Товариством з обмеженою відповідальністю «УкртехнікМ» в особі директора ОСОБА_4 та ОСОБА_12 , заволоділа грошовими коштами останньої в сумі 130 654 гривні, чим спричинила їй матеріальну шкоду; 10 лютого 2010 року, перебуваючи по АДРЕСА_3 шляхом обману, який виразився в укладенні попереднього договору купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_11 між Товариством з обмеженою відповідальністю «УкртехнікМ» в особі директора ОСОБА_4 та ОСОБА_14 , заволоділа грошовими коштами останньої в сумі 214 250 гривні, чим спричинила їй матеріальну шкоду; 10 липня 2010 року ОСОБА_4 , перебуваючи по вул. Шашкевича, 3 в м. Тернополі шляхом обману, який виразився в укладенні попереднього договору купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_12 між Товариством з обмеженою відповідальністю «УкртехнікМ» в особі директора ОСОБА_4 та ОСОБА_10 заволоділа грошовими коштами останньої в сумі 121 535 гривні, чим спричинила їй матеріальну шкоду. Такі дії обвинуваченої кваліфіковані за ч.3 ст. 190 Кримінального кодексу України від 05.04.2001 № 2341-III (далі КК України), як заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно у великих розмірах.
Відповідно до ч.2 ст.4 КК кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
Відповідно до позиції обвинувачення, на час вчинення ОСОБА_4 інкримінованих їй діянь положення ст.ст.12, 49, ч.3 ст.190 КК України діяли в редакції Кримінального кодексу України від 05.04.2001 року. Так, санкція ч.3 ст.190 КК України (у редакції КК України від 05.04.2001 року) передбачає максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років. Тобто інкримінований ОСОБА_4 злочин згідно з ч. 4 ст. 12 КК України (у редакції КК України від 05.04.2001 року) є тяжким злочином. А відповідно до п.4 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули десять років - у разі вчинення тяжкого злочину. При цьому, незважаючи на те, що слідчими у даному провадженні виносились постанови про оголошення моєї підзахисної у розшук, перебіг зазначеного вище строку не зупинявся, оскільки ОСОБА_4 не ухилялась від досудового розслідування і суду. Зокрема, 28.07.2012 року слідчим ОСОБА_15 постановою про відмову у порушенні кримінальної справи відмовлено у порушенні такої у звя`зку з відсутністю в діях ОСОБА_4 складу злочину. При цьому, у вказаній постанові зазначено: Також встановлено, що відносно ОСОБА_4 обрано запобіжний захід тримання під вартою та поміщено в СІЗО м. Львова по кримінальній справі. Пізніше, 13.09.20212 року начальником відділення СВ Тернопільського МВ УМВСУ в Тернопільській області ОСОБА_16 винесено постанову про розшук ОСОБА_4 . 31.12.2012 року ОСОБА_4 оголошено у розшук в даному провадженні слідчим ОСОБА_17 18.04.2013 року датований дозвіл слідчому на побачення ОСОБА_4 в СІЗО м.Львова. Цього ж дня у СІЗО міста Львова слідчий ОСОБА_18 повідомляє ОСОБА_4 про підозру, проводить її допит в якості підозрюваної, ознайомлює з протоколом отримання експерементальних зразків для експертизи. І після цього, цього ж дня (18.04.2013 року) цей же слідчий, але вже в м. Тернополі виносить постанову про оголошення підозрюваної у розшук. Після того, постанови про оголошення ОСОБА_4 у розшук виносились ще мінімум чотири (!) рази: 28.05.2013 року, 06.06.2013 року, 13.06.2013 року, та 01.07.2013 року. З наведеного вбачається, що оголошення у розшук ОСОБА_4 не було пов`язане з ухиленням її від слідства, а слугувало виключно формальною підставою для зупинення досудового розслідування. Відтак, такий факт як оголошення ОСОБА_4 у розшук не може біти підставою для зупинення строків, передбачених статтею 49 КК України.
Згідно з п.1 ч. 2 ст.284 Кримінального процесуального кодексу України від 13.04.2012 № 4651-VI (далі КПК України) кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
За ч.ч.1, 4 ст.286 КПК України звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення здійснюється судом. Якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
Відповідно до ч.3 ст. 288 КПК України суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
При цьому інститут звільнення від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення з визнанням обвинуваченим своєї вини. Зокрема, з цього приводу висловлювався Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі ВС) у Постанові від 29.07.2021 року у справі № 552/5595/18. ВС зазначив, що законодавець встановив умови, які є правовими підставами для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Зокрема, такі вимоги встановлені ст. 284-288 КПК України і передбачають наявність: відповідної норми кримінального закону, яка визначає таке звільнення; клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності; згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах. Натомість, визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення кримінальним процесуальним законом не передбачено. Таким чином, ВС визнав доводи в касаційній скарзі про те, що невизнання обвинуваченим своєї вини та заперечення факту вчинення злочинів, позбавляло суд апеляційної інстанції можливості звільнити його від кримінальної відповідальності на підставах, визначених п.3 ч.1 ст.49 КК, та закрити кримінальне провадження відповідно до п.1 ч.2 ст.284 КПК, необґрунтованими. Такі висновки ВС ґрунтуються на основоположних принципах права, передбачених ст. 63 Конституції та ст.18 КПК України, згідно до яких, визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Обвинувачена, ОСОБА_4 , проти закриття відносно неї кримінального провадження з наведених підстав не заперечує».
До письмового клопотання захисник ОСОБА_5 долучив копії документів, які підтверджують те, що ОСОБА_4 не переховувалася від досудового розслідування, а оголошення її в розшук було формальним та безпідставним. А саме:

- Копію постанови ст. о/у СДСБЕЗ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області ОСОБА_15 від 28 липня 2012 року у якій вказано: «Також, встановлено, що відносно ОСОБА_4 обрано запобіжний захід тримання під вартою та поміщено в СІЗО м.Львова по кримінальній справі. З метою отримання дозволу на проведення опитування останньої в Галицький районний суд м.Львова направлено відповідний запит.» Постанова підписана ст. о/у СДСБЕЗ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області ОСОБА_15 та погоджена начальником СДСБЕЗ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільскій області ОСОБА_19 ;

- Лист Залізничного районного суду м.Львова надісланий начальнику Львівського слідчого ізолятора щодо надання дозволу начальнику відділу СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області ОСОБА_18 для проведення слідчих дій(без обмежень) з підсудною ОСОБА_4 , 1958 року народження, оригінал якого долучено до особової справи 18.04.2013 року;

- Копію повідомлення про підозру від 31 грудня 2012 року ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.190 КК України, яке підписано слідчим СВ Тернопільського МВ УМВС в Тернопільській області ОСОБА_17 та погоджено старшим прокурором прокуратури м.Тернополя ОСОБА_20 , де зазначено, що ОСОБА_4 отримала її 18.04.2013 року в 12 год. 10 хв., а повідомлення про підозру вручив слідчий СВ Тернопільського МВ УМВС в Тернопільській області ОСОБА_18 ;

- Копію протоколу допиту підозрюваної ОСОБА_4 від 18.04.2013 року, де зазначено, що ОСОБА_4 18.04.2013 року отримала пам`ятку про процесуальні права та обов`язки підозр`юваної, про що вона підписалася, а також протокол підписаний Слідчим СВ ТМВ ОСОБА_18 ;

- копію протоколу отримання експериментальних зразків для експертизи від 18.04.2013 року, згідно з яким у приміщенні Львівського слідчого ізолятора №19 у м.Львів по вул.Городоцька, 20 відібрано експериментальні зразки почерку і підпису у ОСОБА_21 з яким вона ознайомлена, про що підписалася, а також його підписав слідчий СВ Тернопільского МВ УМВС України в Тернопільскій області ОСОБА_18 .

В судовому засіданні захисник ОСОБА_5 клопотання підтримав, посилаючись на заначені у ньму мотиви і надані докази.
Аналогічно обвинувачена ОСОБА_4 підтримала клопотання захисника ОСОБА_5 , посилаючись на вказані у ньому мотиви. Крім цього, вона пояснила, що не ухилялася від досудового розслідування, а була під вартою в іншому кримінальному провадженні. Після звільнення її з-під варти до неї було застосовано запобіжний захід підписка про невиїзд. Вона не виїзджала за кордон, а систематично з`являлась до суду про що було відомо органам поліції та прокуратури. Жодних повісток про виклик до слідчого чи прокурора в цьому кримінальному провадженні вона не отримувала під розписку. Також, вона не вчиняла будь-яких активних дій з метою ухилитися від правоохоронних органів. Оголошення її в розшук було надумане і безпідставне і не може впливати на перебіг строків давності. Їй зрозуміло, що таке звільнення від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження не є реабілітуючою підставою і наслідки прийняття такого рішення.

Прокурор ОСОБА_3 заперечив щодо вказаного клопотання надавши письмові заперечення, де зазначив: «Групою прокурорів Тернопільської окружної прокуратури підтримується публічне обвинувачення у кримінальному провадженні №0000504 від 18.12.2012 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України. Обвинувальний акт у вказаному кримінальному провадженні 18.11.2015 року скеровано до Тернопільського міськрайонного суду. 19.11.2021 року у судовому засіданні захисником обвинуваченої ОСОБА_4 , адвокатом ОСОБА_5 подано клопотання про закриття кримінального провадження, у зв`язку із закінченням строків давності. Клопотання мотивоване тим, що злочини у вчинені яких обвинувачується ОСОБА_4 є тяжкими, десятирічний строк давності по яких сплив, оголошений на стадії досудового розслідування розшук обвинуваченої не може слугувати підставою для зупинення перебігу давності, оскільки його підзахисна перебувала під вартою з 11.01.2012 року по 05.05.2014 року в межах іншої кримінальної справи, а тому не ухилялася від слідства та суду. Вивчивши доводи клопотання приходжу до висновку, що останнє до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

З аналізу законодавства, що регулює питання закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності, слідує, що строк давності - це передбачений ст.49 КК України певний проміжок часу з дня вчинення кримінального правопорушення, що визначено в обвинувальному акті та встановлено судом, і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою для звільнення особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, від кримінальної відповідальності. Вказаною нормою встановлено строки давності з огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення відповідно до класифікації, визначеної приписами ст. 12 КК України, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності; підстави такого звільнення; правила обчислення перебігу строків давності, його відновлення, зупинення і переривання.

Відповідно до приписів п.1 ч.2 ст.284, ч.3 ст.285, ч.4 ст.286, ч.3 ст.288 КПК, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання, та у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, і за наявності згоди особи на її звільнення на підставі спливу строків давності, закрити кримінальне провадження, звільнивши таку особу від кримінальної відповідальності.

Кримінальні правопорушення, у скоєнні яких обвинувачується ОСОБА_4 , згідно з нормами ст. 12 КК України є тяжкими злочинами, за вчинення яких передбачено покарання у виді позбавленням волі на строк від трьох до восьми років.

Відповідно до положень ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили: минули зазначені у законі строки (десять років - у разі вчинення тяжкого злочину; протягом вказаного строку особа не вчинила нового злочину, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років (перебіг давності не перерваний); особа не ухилялася від досудового слідства або суду (перебіг давності не зупинявся); законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.

Разом з тим, згідно з ч. 2 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення злочину минуло п`ятнадцять років, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. Для застосування зазначеної норми обов`язково має бути підтверджено факт ухилення особи від досудового слідства або суду, що є обставиною, яка виключає благополучне закінчення строків давності, і зупиняє диференційований строк, передбачений ч.1 ст.49 КК України. При цьому час, який минув із дня вчинення кримінального правопорушення до дня, коли особа почала ухилятися від слідства або суду, не втрачає свого значення, а зберігається і зараховується до загального строку давності, що продовжує спливати. Тобто, у цьому випадку закон передбачає загальний строк давності притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які ухиляються від слідства чи суду оскільки факт свідомого ухилення особи від відповідальності свідчить про те, що вона все ще є суспільно небезпечною, тож це зумовлює необхідність більш суворого підходу до неї при вирішенні питання про давність притягнення до кримінальної відповідальності. Відповідно до усталеної судової практики під ухиленням від слідства або суду з погляду застосування ст. 49 КК України слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, що змушує правоохоронні органи вживати заходи, спрямовані на розшук і затримання правопорушника (нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду, недотримання умов запобіжного заходу, зміна документів, які посвідчують особу, зміна зовнішності, перехід на нелегальне становище, перебування в тайнику, імітація своєї смерті тощо). Зупинення перебігу строку давності можливе тільки щодо певної особи, обізнаної про те, що стосовно неї проводиться слідство. При з`ясуванні, які дії особи мають визнаватись юридично значущим (а не просто фактичним) ухиленням від слідства або суду, треба враховувати, крім усього іншого, кримінально процесуальний статус особи, що вчинила злочин. Це має бути особа, яка в установленому порядку визнана підозрюваним або обвинуваченим та яка зобов`язана з`являтись до правозастосовних органів за викликом, перебувати в межах їх досяжності. Зазначена особа усвідомлює, що в неї вже виник юридичний обов`язок постати перед слідством або судом, однак вона ухиляється від виконання такого обов`язку.

За матеріалами справи, 18.04.2013 слідчим вручено повідомлення про підозру ОСОБА_4 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190 КК України, проведено допит останньої у статусі підозрюваної та проведено відбір зразків почерку та підпису. У період із 2012 по 24.09.2015 досудове розслідування неодноразово зупинялось, у зв`язку із розшуком обвинуваченої. Так як 18.04.2013 ОСОБА_4 була належним чином повідомлена про підозру, їй було відомо про свій процесуальний статус, її обов`язок з`являтись до правозастосовних органів за викликом, перебувати в межах їх досяжності. Однак, після звільнення 05.05.2014 з під варти до 24.09.2015 (останнього відновлення досудового розслідування) знаючи про свій процесуальний статус, ухилялася від слідства, тобто перебіг диференційованого строку давності зупинився, при цьому продовжив спливати загальний строк. Враховуючи наведене, прошу у задоволені клопотання адвоката ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження, у зв`язку із закінченням строків давності, відмовити».

В судовому засіданні представник потерпілих адвокат ОСОБА_6 заперечень щодо клопотання захисника ОСОБА_5 не заявила.
На підставі статей 8, 129 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Суддя, здійснюючи правосуддя є незалежним та керується верховенством права; Основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули десять років - у разі вчинення тяжкого злочину.

На час вчинення ОСОБА_4 інкримінованих їй суспільно - небезпечних діянь положення статтей 12, 49, ч.3 ст.190 КК України діяли в редакції Кримінального кодексу України від 05.04.2001 року. Санкція ч.3 ст.190 КК України (у редакції КК України від 05.04.2001 року) передбачала максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років. Отже, кримінальне правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , на підставі ст.12 КК України (у редакції КК України від 05.04.2001 року) є тяжким злочином.

Суд вважає, що оголошення в розшук ОСОБА_4 в той час, коли вона утримувалася під вартою і з нею вчинялися процесуальні дії є безпідставним і таким, що суперечить вимогам КПК України. Сторона обвинувачення не надала суду належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_4 вчиняла активні дії з метою ухилення від досудового розслідування. Тому, перебіг давності не зупинявся.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що з часу вчинення кримінального правопорушення минуло більше десяти років. За таких обставин клопотання захисника ОСОБА_5 , яке підтримано обвинуваченою ОСОБА_4 необхідно задовільнити та звільнити її від кримінальної відповідальності за ч.3 ст.190 КК України, на підставі ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження стосовно неї закрити.

Позовні заяви представника потерпілих адвоката ОСОБА_6 про стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_14 214250 грн. матеріальної шкоди і 1000 грн. моральної шкоди, на користь ОСОБА_10 121535 грн. матеріальної шкоди і 1000 грн. моральної шкоди, на користь ОСОБА_12 130654 грн. матеріальної шкоди і 1000 грн. моральної шкоди залишити без розгляду та роз`яснити їй право звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 8, 129 Конституції України, 284, 285, 286, 288, 395 КПК України, 12, 49, 190 КК України (у редакції від 05.04.2001 року), суд, -

постановив:
Клопотання сторони захисту задовільнити, ОСОБА_4 звільнити від кримінальної відповідальності за ч.3 ст.190 КК України, на підставі ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження стосовно неї закрити.

Позовні заяви представника потерпілих адвоката ОСОБА_6 в інтересах потерпілої ОСОБА_14 про стягнення із ОСОБА_4 214250 (двісті чотирнадцять тисяч двісті п`ятдесят) гривень матеріальної шкоди і 1000 (одну тисячу) гривень моральної шкоди, в інтересах потерпілої ОСОБА_10 про стягнення із ОСОБА_4 121535 (сто двадцять одну тисячу п`ятсот тридцять п`ять) гривень матеріальної шкоди і 1000 ( одну тисячу) гривень моральної шкоди, в інтересах потерпілої ОСОБА_12 про стягнення із ОСОБА_4 130654 (сто тридцять тисяча шістсот п`ятдесят чотири) гривень матеріальної шкоди і 1000 ( одну тисячу) гривень моральної шкоди залишити без розгляду та роз`яснити їй право звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Копію ухвали вручити учасникам.

На ухвалу може бути подана апеляція до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний Тернопільської області суд протягом семи днів з дня її оголошення.

Головуючий суддяОСОБА_1