Ухвала
Іменем України
30 серпня 2021 року
м. Київ
справа № 237/2800/16-к
провадження № 51 - 3363 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Донецького апеляційного суду від 19 травня 2021 року стосовно ОСОБА_5 ,
встановив:
За вироком Мар`їнського районного суду Донецької області від 08 лютого 2021 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК України) і призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк три роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання зазначеного покарання та покарання призначеного за вироком Мар`їнського районного суду Донецької області від 07 вересня 2018 року остаточне покарання призначено у вигляді позбавлення волі на строк чотири роки один місяць. Строк відбування покарання ОСОБА_5 рахувати з моменту його фактичного затримання за вироком Мар`їнського районного суду Донецької області від 07 вересня 2018 року. Вирішено питання щодо речових доказів.
Донецьким апеляційним судом ухвалою від 19 травня 2021 року апеляційну скаргу прокурора задоволено частково, вирок Мар`їнського районного суду Донецької області від 08 лютого 2021 року змінено. Призначено ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 185 КК України покарання у вигляді позбавлення волі на строк три роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, до призначеного покарання приєднано невідбуту частину покарання за вироком Мар`їнського районного суду Донецької області від 07 вересня 2018 року та остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць. В строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховано покарання частково відбуте за вироком Мар`їнського районного суду Донецької області від 07 вересня 2018 року.
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга прокурора ОСОБА_4 , в якій вона порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та направлення кримінального провадження на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції було неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність. Зазначає, що суд апеляційної інстанції, застосувавши ч. 4 ст. 70 КК України, невірно розтлумачив вказану норму закону. На думку прокурора, судом апеляційної інстанції, при призначенні остаточного покарання ОСОБА_5 , було двічі враховано строк відбутого ним покарання за попереднім вироком. Вказує, що апеляційний суд, замість поглинення або складання покарань, приєднав невідбуту частину покарання ОСОБА_5 за попереднім вироком Мар`їнського районного суду Донецької області від 07 вересня2018 року та зарахував фактично відбуте ним покарання за вказаним вироком, чим необґрунтовано поліпшив становище засудженого. Вважає, що ухвала апеляційного суду є невмотивованою та не відповідає вимогам ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України).
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.
Оцінюючи доводи прокурора в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів виходить з наступного.
Так, за вироком Мар`їнського районного суду Донецької області від 07 вересня 2018 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки. Строк відбування покарання постановлено рахувати з дня фактичного затримання обвинуваченого.
Переглянувши вирок Мар`їнського районного суду Донецької області від 08 лютого 2021 року, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно призначив остаточне покарання ОСОБА_5 за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, оскільки нове правопорушення, за яке ОСОБА_5 засуджено вироком Мар`їнського районного суду Донецької області від 08 лютого 2021 року, останній вчинив 14 травня 2018 року, тобто до постановлення попереднього вироку Мар`їнського районного суду Донецької області від 07 вересня 2018 року.
Разом з тим, приймаючи рішення про зміну вироку суду першої інстанції від 08 лютого 2021 року, апеляційний суд зазначив, що під час розгляду провадження стосовно ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 185 КК України, запобіжний захід останньому не обирався. Відповідно до ухвали Мар`їнського районного суду Донецької області від 30 листопада 2018 року в порядку п. 12 ч. 1 ст. 537 КПК України ОСОБА_5 був тимчасово залишений в ДУ «Маріупольський слідчий ізолятор» для участі у розгляді цього кримінального провадження, що не може вважатися запобіжним заходом. Врахувавши правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30 листопада 2020 року (справа № 761/22125/19), апеляційний суд дійшов висновку, що період тимчасового залишення обвинуваченого ОСОБА_5 у слідчому ізоляторі не перериває строк відбування покарання за попереднім вироком та підлягає зарахуванню в остаточне призначене покарання, згідно вимог ч. 4 ст. 70 КК України, як відбуте покарання за попереднім вироком.
Погоджуючись з доводами прокурора, суд апеляційної інстанції частково задовольнив його апеляційну скаргу та ухвалою від 19 травня 2021 року зарахував у строк покарання, остаточно призначеного ОСОБА_5 за сукупністю кримінальних правопорушень, покарання частково відбуте за вироком Мар`їнського районного суду Донецької області від 07 вересня 2018 року. З вказаними висновками апеляційного суду погоджується і суд касаційної інстанції.
Так, виходячи з приписів кримінального закону правила призначення покарання, передбачені ч. 4 ст. 70 КК України, застосовуються в разі, якщо після постановлення вироку у справі буде встановлено, що особа винна ще й в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому нею до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.
Отже, необхідність зарахування в строк покарання відбуте повністю або частково покарання за попереднім вироком, окремо зазначено у ч. 4 ст. 70 КК України як самостійний етап призначення покарання за правилами про сукупність кримінальних правопорушень у випадку, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку.
Верховний Суд визнає слушним твердження прокурора про те, що суд апеляційної інстанції допустив неточне вживання терміну, зазначивши про приєднання невідбутої частини покарання за вироком Мар`їнського районного суду Донецької області від 07 вересня 2018 року. Разом із тим, вказана неточність, на думку Суду, у цьому конкретному випадку не призвела до призначення засудженому ОСОБА_5 явно несправедливого покарання та не свідчить про неправильне застосування апеляційним судом закону про кримінальну відповідальність або про істотне порушення вимог кримінального процесуального законодавства.
На переконання колегії суддів касаційного суду, під час апеляційного розгляду суд перевірив доводи апеляційної скарги прокурора та надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів. Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам ст. 370 КПК України.
У той же час у касаційні скарзі прокурора ОСОБА_4 не наведено доводів, які б дозволили Верховному Суду дійти висновку про наявність безумовних підстав для скасування оскарженого судового рішення.
Оскільки з касаційної скарги прокурора, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Донецького апеляційного суду від 19 травня 2021 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3