ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2268/21 Справа № 171/794/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
в режимі відеоконференції:
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілої ОСОБА_9 ,
представника потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 червня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000154 від 05 березня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Апостолове Дніпропетровської області, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 152 КК України, та виправдано в цій частині у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 червня 2021 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
Також зазначеним вироком ОСОБА_11 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 152 КК України, та виправдано в цій частині у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 6 585, 86 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 200 000 грн.
Строк відбування покарання ухвалено рахувати з 14 червня 2021 року зарахувавши в строк відбування покарання час попереднього ув`язнення, починаючи з 07 березня 2020 року.
До набрання вироком законної сили залишено ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у спричиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, за наступних обставин.
ОСОБА_7 05 березня 2020 року в період часу з 10:00 год. по 17:40 год. перебував в гостях у ОСОБА_12 , за адресою: АДРЕСА_2 , де вживав спиртні напої, де також перебувала ОСОБА_13 , з якою у ОСОБА_7 на території, прилеглій до вищевказаного домоволодіння, приблизно о 14:30 год. на грунті раптово виниклих неприязних відносин виникла сварка, в ході якої у нього виник злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_13 , реалізуючий який він, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання підійшов до ОСОБА_13 та наніс долонею правої руки не менше 2 ударів по обличчю останньої зліва, після чого разом з ОСОБА_13 продовжили вживати спиртні напої.

Цього ж дня приблизно о 16:30 год. між ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , які перебували у тому ж місці, продовжилась словесна сварка, в ході якої ОСОБА_7 , продовжуючи реалізовувати свій вищезазначений злочинний умисел, підняв поблизу огорожі домоволодіння дерев`яну штахетку та, тримаючи її обома руками, наніс нею приблизно 5-6 ударів в область голови та тулубу потерпілої.

Після отримання тілесних ушкоджень потерпілу ОСОБА_13 мешканці вказаного домоволодіння ОСОБА_12 та ОСОБА_14 провели до будинку, розташованому на території вказаного домоволодіння, для надання їй допомоги.

Цього ж дня ОСОБА_7 з метою завдання тілесних ушкоджень ОСОБА_13 вхідними дверями шляхом їх відчинення з наданням прискорення наніс не менше двох ударів по правій стороні голови потерпілої ОСОБА_13 , яка в цей час лежала на підлозі коридору вказаного будинку у безпорадному стані.

Внаслідок злочинних дій ОСОБА_7 спричинено ОСОБА_15 тілесні ушкодження у вигляді: внутрішньочерепної травми, садна підборіддя, правої лобової області (за даними медичних документів), синця лівого ока, крововиливів у м`які тканини голови, крововиливів під оболонки та у шлуночки головного мозку, синців задньої поверхні грудної клітини, верхніх та ніжних кінцівок, які утворилися від багаторазової дії тупих твердих предметів за механізмом ударів.

Сукупність ушкоджень, які входять у внутрішньочерепну травму - садна підборіддя, правої лобової області, синець лівого ока, крововиливи у м`які тканини голови, крововиливи під оболонки та у шлуночки головного мозку - знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті, за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Синці груді, верхніх та нижніх кінцівок у живих осіб за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Внаслідок отримання тілесних ушкоджень ІНФОРМАЦІЯ_2 о 21:30 год. ОСОБА_13 померла в приміщенні КП "Криворізька міська клінічна лікарня № 2" КМР".

Смерть ОСОБА_13 настала від внутрішньочерепної травми, що супроводжувалася ушкодженнями м`яких тканин голови, крововиливами під оболонки та в шлуночки головного мозку, сдавленням головного мозку субдуральною гематомою, що і з`явилося безпосередньою причиною її смерті.

Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_7 було висунуто обвинувачення в тому, що він 05 березня 2020 року приблизно о 17:00 год., перебуваючи в коридорі буд. 15 по вул. Пожарського м. Апостолове Дніпропетровської області, побачив ОСОБА_13 , яка лежала на підлозі вказаного будинку у безпорадному стані в результаті раніше отриманих тілесних ушкоджень, після чого у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, направлений на згвалтування ОСОБА_13 , тобто вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним та анальним проникненням в тіло іншої особи з використанням іншого предмета, без добровільної згоди потерпілої особи. Користуючись безпорадним станом ОСОБА_13 ОСОБА_7 з метою вчинення дій сексуального характеру та спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_13 зняв з останньої штани, після чого, підібравши у коридорі вказаного будинку металеву ложку та дерев`яну скалку, почергово ввів їх до анального отвору останньої. Внаслідок злочинних дій ОСОБА_7 спричинено тілесні ушкодження у вигляді: закритої тупої травми живота - гематома у великому сальнику, внутрішньочеревне ушкодження прямої кишки, ускладнені фібринозним перитонітом; позачеревного розриву стінки прямої кишки, проникаючого у піхву (розрив промежини).

Сукупність зазначених ушкоджень за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, таким чином в результаті злочинних дій ОСОБА_7 спричинив потерпілій ОСОБА_13 тяжкі наслідки.

Дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 5 ст. 152 КК України за ознаками вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним, анальним проникненням в тіло іншої особи з використанням будь якого іншого предмета, без добровільної згоди потерпілої особи (згвалтування), що спричинили тяжкі наслідки.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вказаний вирок змінити в частині призначення покарання та призначити йому покарання із застосуванням ст. 66 КК України.
Обґрунтовуючи свої вимоги вказує, що суд не врахував, що він визнав свою винуватість, має на утриманні мати, яка є інвалідом 2 групи, пенсіонеркою, а також те, що він раніше не судимий, працював по трудовому договору, має цивільну дружину та щиро кається. Вважає, що суд не врахував особи свідків, які надавали різні свідчення, стоять на обліку у соціальних службах, ведуть аморальний спосіб життя. Звертає увагу, що його та свідків катували працівники поліції, щоб він взяв на себе вину.
В апеляційній скарзі прокурор просить вказаний вирок скасувати з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і ухвалити свій вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років; за ч. 5 ст. 152 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років. На підставі ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарань визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Обґрунтовуючи свої вимоги вказує, що суд не врахував в повній мірі показання свідка ОСОБА_16 та протокол проведення слідчого експерименту за її участі. Зазначає, що невизнання ОСОБА_7 своєї винуватості є способом його захисту. Вважає, що судовий розгляд відбувся однобічно.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого, заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.
Прокурор підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення, просив скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.
Потерпіла ОСОБА_9 та представник потерпілої ОСОБА_10 підтримали думку прокурора.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги слід задовольнити частково на таких підставах.
Відповідно до ст. 409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно зі ст. 412 КПК України істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили суду ухвалити законне та обгрунтоване судове рішення.
З положень ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обгрунтованості та умотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим рішенням є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У свою чергу положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке грунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

За вимогами ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються: 1) у разі визнання особи виправданою - формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; 2) у разі визнання особи винуватою: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, мотиви призначення покарання.
Таким чином, судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права.
У справі Kari-PekkaPietilainenv. Finland(Кари-Пека Питилайнен проти Фінляндії, рішення від 22 вересня 2009 року), у §33 Європейський суд зазначив, що право сторін надавати міркування по справі, які вони вважають такими, що стосуються справи, визначає відповідний обов`язок суду належним чином досліджувати всі доводи, представлені сторонами: Розділ 13 Застосування положень ст.6 Конвенції з прав людини 167 «...право на справедливий судовий розгляд, гарантоване за статтею 6 §1 Конвенції, охоплює, між іншим, право сторін у провадженні надавати доводи, які вони вважають такими, що стосуються їхньої справи. Оскільки призначення Конвенції гарантувати не права, які є теоретичними чи ілюзорними, а права, які є реальними та ефективними.., це право може розглядатись як ефективне лише, якщо заявник дійсно «заслуховується», тобто його доводи належним чином досліджуються судом. Стаття 6 §1 Конвенції покладає на суди обов`язок провести належне дослідження доводів, аргументів та доказів, представлених сторонами, без упередженості до їхньої оцінки або релевантності до їхнього рішення...».
Судом першої інстанції не дотримано зазначених вимог кримінального процесуального закону при розгляді провадження та прийнятті судового рішення, а тому вирок не може вважатися законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Приймаючи рішення про виправдання ОСОБА_7 за інкримінованим йому кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 5 ст. 152 КК України, суд у вироку навів показання обвинуваченого та свідків, які вони давали в судовому засіданні, й дослідив письмові докази, покладені в основу обвинувачення.
Між тим цим доказам суд належної оцінки не надав, не навів у вироку переконливих мотивів чому він відкидає кожен з доказів обвинувачення окремо та у їх сукупності, внаслідок чого допустив неповноту судового розгляду.
Як слідує з оскарженого вироку, обгрунтовуючи висновок про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 152 КК України, суд в порушення вимог ст.ст. 94, 374 КПК України взагалі не надав належної оцінки всім зібраним у провадженні доказам з огляду на їх сукупність та взаємозв`язок, окремі з них взагалі залишив без оцінки, не врахував характер вчиненого злочину та обставини його скоєння, що потребували більш детального аналізу та оцінки непрямих доказів кримінального провадження та перевірки достовірності та допустимості інших доказів.
Обгрунтовуючи недоведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним, анальним проникненням в тіло іншої особи з використанням будь якого іншого предмета, без добровільної згоди потерпілої особи (згвалтування), що спричинили тяжкі наслідки, суд зазначив, зокрема, що показання свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_16 спростовуються показаннями свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , при цьому судом не було дано оцінки показанням вказаних свідків в сукупності з іншими наявними матеріалами провадження та в їх взаємозв`язку.

Крім того, органом досудового розслідування як на докази винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 5 ст. 152 КК України, були надані протоколи проведення слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_16 , під час яких вказані свідки показали механізм нанесення потерпілій ОСОБА_13 тілесних ушкоджень та обставини її згвалтування обвинуваченим, а також висновки судово-медичних експертиз №627/1, №627/2 та №627/3, якими було встановлено тілесні ушкодження у потерпілої ОСОБА_13 .

Зокрема, висновком судово-медичної експертизи №627/1 від 26 квітня 2020 року встановлено наявність на тілі ОСОБА_13 внутрішньочеревного ушкодження прямої кишки, ускладненого фібринозним перитонітом, та позаочеревного розриву стінки прямої кишки, проникаючого у піхву, які виникли при введенні якогось тупого предмета у анальний отвір із значною силою.

А з висновку судово-медичної експертизи №627/2 від 26 квітня 2020 року слідує, що можливе утворення ушкоджень в області промежини ОСОБА_13 при механізмі, на який вказувала свідок ОСОБА_16 , а саме внаслідок введення дерев`яної качалки в область піхви та анального отвору потерпілої.

Проте, суд першої інстанції хоча і врахував зазначені докази при визнанні ОСОБА_7 винуватим за ч. 2 ст. 121 КК України, однак взагалі не посилався на них у мотивувальній частині вироку при виправданні останнього за ч. 5 ст. 152 КК України, ніякої оцінки їм не надавав та не навів докладних мотивів на їх спростування.

Таким чином, суд не тільки не зазначив підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення, а ще й не оцінив ці докази, не дав їм аналіз, щоб об`єктивно прийти до висновку чому він відкидає ці докази.
Необхідно звернути увагу на те, що метою судочинства є не лише формальне вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку відповідно до вимог ст. 368 КПК України, а досягнення правосуддя, в зв`язку з чим суд зобов`язаний дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі прийнятого ним рішення й забезпечують його правосудність.
Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.
Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції не з`ясував всі обставини, які мають істотне значення для прийняття законного та обґрунтованого рішення, не перевірив належним чином доводи як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, та не навів у вироку переконливого обґрунтування, чому прийняв одні докази та відкинув інші, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 152 КК України.
Крім того, виходячи зі змісту статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за обставин, коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке поводження з нею, а саме застосування недозволених методів під час проведення досудового розслідування, у поєднанні із загальним обов`язком держави за статтею 1 Конвенції, слід провести ефективне офіційне розслідування. Це означає, що таке розслідування повинно бути ретельним, а органи влади завжди повинні добросовісно намагатися з`ясувати те, що трапилось, та не покладатися на поспішні й необґрунтовані висновки, а тим більше обґрунтовувати ними свої рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини допустимість як доказів свідчень, отриманих за допомогою катувань, з метою встановлення відповідних фактів у кримінальному провадженні зводить нанівець саму суть права обвинуваченого не свідчити проти себе та призводить до несправедливості кримінального провадження в цілому.

Забезпечення перевірки заяви про застосування недозволених методів шляхом проведення уповноваженим органом офіційного розслідування щодо можливих порушень прав людини, гарантованих статтями 27, 28 Конституції України, є обов`язковим.

Як слідує з матеріалів провадження, технічного запису судових засідань суду першої інстанції та підтверджено обвинуваченим ОСОБА_7 під час апеляційного перегляду, останній неодноразово заявляв у суді першої інстанції про застосування щодо нього та свідків незаконних методів ведення досудового розслідування.

Однак, суд першої інстанції залишив поза увагою вказані доводи та не призначив проведення належної перевірки таких доводів шляхом офіційного розслідування, формально зазначивши у вироку про те, що не вбачає жодних порушень кримінального та кримінального процесуального закону. Такий підхід у контексті положень статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також усталеної практики Європейського суду з прав людини є неприпустимим.

Згідно п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Разом з цим, враховуючи, що судом було допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, виходячи з положень ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості усунути зазначені порушення процесуального закону шляхом повторного дослідження доказів у провадженні, оскільки ці обставини не були встановлені судом першої інстанції.

З огляду на ці обставини апеляційний суд вважає за необхідне, керуючись ст. 9 КПК України, де вказано, що у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені, зокрема п.п. 1, 2, 10 ч. 1 ст. 7 КПК України, скасувати вирок та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Внаслідок скасування оскаржуваного вироку та призначення нового розгляду провадження в суді першої інстанції, апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості щодо розгляду решти апеляційних вимог прокурора та обвинуваченого, що обумовлює часткове задоволення поданих апеляційних скарг і вони підлягають перевірці при новому судовому розгляді кримінального провадження.
При новому розгляді провадження суду необхідно усунути зазначену вище неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та порушення кримінального процесуального закону, всебічно, повно та об`єктивно дослідити всі обставини справи, перевірити усі доводи, які викладені в апеляційних скаргах, й прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Вирішуючи питання щодо тримання засудженого під вартою суд апеляційної інстанції виходить із наступного. Стаття 418 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції ухвалює рішення в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу, який зобов`язує суд, серед іншого, вирішити питання про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.
Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження (ст. 131 КПК України). Тому з метою забезпечення перегляду провадження в суді першої інстанції, як складової кримінального провадження, з урахуванням ризику переховування від суду, під тиском тягаря можливого відбування покарання, призначеного за скоєння особливо тяжких злочинів, обвинуваченому слід продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Відповідно до статті 5 Конвенції нікого не може бути позбавлено свободи, окрім законного ув`язнення особи після засудження її компетентним судом. У справі «Руслан Яковенко проти України» Суд зазначив, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції, з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити.

Виходячи із конкретних обставин кримінального провадження, тяжкості обвинувачення та даних про особу обвинуваченого, апеляційний суд вважає за необхідне продовжити щодо ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді утримання під вартою на строк до 01 грудня 2021 року.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, задовольнити частково.
Вирок Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 червня 2021 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Раніше обраний ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою продовжити до 01 грудня 2021 року.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності з дня її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ _________________ _________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4