ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/356/22 Справа № 202/8286/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
підозрюваного ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2022 року про задоволення клопотання про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця
м. Дніпропетровська, громадянина України, працевлаштованого на посаді директора ТОВ «Дніпровський охоронний альянс», одруженого, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 14, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України,
ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2022 року клопотання заступника начальника СВ ВП №2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_10 було задоволено.
Продовжено строк тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_7 до 31 березня 2022 року включно без визначення застави.
В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_9 про зміну підозрюваному ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на інший запобіжний захід, не пов`язаний із тримання під вартою було відмовлено.
Зобов`язано Державну установу «Центр охорони здоров`я Державної кримінальної виконавчої служби України» в особі її філії у Дніпропетровській та Донецькій областях (медична частина № 4) та Державну установу «Дніпровська установа виконання покарань № 4» негайно провести медичний огляд, а в разі необхідності - обстеження ОСОБА_7 з метою з`ясування можливості його перебування за станом здоров`я під вартою, а також можливості надання йому належної медичної допомоги в умовах тримання під вартою, про що у строк до 10 лютого 2022 року повідомити слідчого суддю, прокурора, підозрюваного та його захисника.

Рішення суду обґрунтовано тим, що прокурором у судовому засіданні доведено, що на сьогодні заявлені ризики, передбачені пунктами 1,3,5 частини 1 статті 177 КПК України, не зменшилися та підозрюваний може переховування від органу досудового розслідування, оскільки він підозрюється у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення а також незаконно впливати на потерпілого та свідків чи вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити кримінальне правопорушення, в якому він підозрюється, що підтверджується характером інкримінованого йому правопорушення (використання зброї та небезпечних пристроїв, здійснення пострілів у громадському місці), наявність у нього неприязних відносин із потерпілим, а також перебування на розгляді в суді щодо підозрюваного кримінального провадження, в якому він обвинувачується за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 185 КК України і по якому відносно нього було застосовано альтернативний запобіжний захід - застава в розмірі 630600 грн., у зв`язку з чим його було звільнено з-під варти.
Приймаючи до уваги дані про особу підозрюваного, який є одруженим, має двох дітей, постійне місце проживання та роботи, а також вагомість наявних доказів, які дають підстави обґрунтовано підозрювати його у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, суспільний резонанс, який мало інкриміноване йому правопорушення (здійснення пострілів зі зброї у центрі міста в денний час та спалах припаркового автомобіля), тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим, слідчий суддя вважав, що на даному етапі досудового розслідування застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, є невиправданим, а тому слід продовжити строк тримання ОСОБА_7 під вартою на 60 днів, а саме до 31 березня 2022 року.
Продовжуючи строк тримання ОСОБА_7 під вартою, слідчий суддя відповідно до частини 4 статті 183 КПК України не вбачав підстав для визначення підозрюваному застави, оскільки об`єктивна сторона злочину, в якому він підозрюється, полягає у посяганні на життя іншої особи, злочин супроводжувався здійсненням не менше трьох пострілів, тобто вчинений із застосуванням насильства або погрози його застосування.

Захисники ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 не погодились з рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просять ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2021 року про продовження строку тримання під вартою до 31 березня 2022 року щодо ОСОБА_7 скасувати.
Застосувати щодо підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, або визначити суму застави.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ухвала слідчого судді є незаконною та необгрунтованою, постановленою із недотриманням норм кримінального процесуального законодавства України і такою, яка має бути скасована.
При постановленій вказаної ухвали судом не був прийнятий до уваги критичний та загрозливий стан здоров`я ОСОБА_11 , який був підтверджений у судовому засіданні.
Зазначає, що в обгрунтування свого клопотання, сторона обвинувачення вказує на наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Обставин та доказів існування таких обставин в клопотанні сторона обвинувачення не наводить, чим порушує вимоги ст. 196 КПК України. Це протирічить вимогам ст. 194 КПК України, яка вказує на необхідність доведення прокурором всіх обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КК України, окремо.
Стороною обвинувачення взагалі нічим не доведений такий ризик, як можливість ОСОБА_7 скоїти нове кримінальне правопорушення та переховуватися від органів розслідування. На наявність даних про те, що особа може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити те, у якому підозрюється, обвинувачується, може свідчити наявність інформації, отриманої в результаті проведення слідчих (розшукових) та негласних слідчих (розшукових) дій про вчинення особою протиправної діяльності (підготовку до вчинення кримінального правопорушення, придбання предметів для вчинення злочинної діяльності), наявність попередніх судимостей, зв`язки з антигромадськими елементами, надходження до правоохоронних органів заяв та повідомлень про те, що особа здійснює підготовку до нового кримінального правопорушення. Будь-які дані такого роду суду надані не були.
Апелянти зазначають, що кваліфікація інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення є надуманою та перекрученою. Сам підозрюваний, у першу чергу, зацікавлений у повному, всебічному та об`єктивному розслідуванні та судовому розгляді справи.
Неможливість застосування до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді застави, як на те вказує у клопотанні сторона обвинувачення, спростовується положеннями ч.4 ст. 183 КПК України, у якій зазначено, що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні, щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства. Тобто діючий КПК не передбачає імперативної норми, щодо неможливості обрання застави, у кримінальному провадженні, щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства.
Вказуючи про те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою не буде достатнім для запобігання ризикам, сторона обвинувачення не вказує обставини, які про це свідчать, а також не посилається на докази цих обставин, що є порушенням вимог ч. 1 ст. 196 КПК України.
Зазначає, що прокурором не доведено, що ризики, які існували при обранні запобіжного заходу ОСОБА_7 не зменшилися.
ОСОБА_7 має постійне місце мешкання на території смт. Обухівка Дніпровського району Дніпропетровської області, стійкі соціальні зв`язки, родину, жінку, малолітніх дітей.
Вважають, що судом може бути обраний стосовно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, з носінням електронного засобу контролю, що фізично унеможливить вільне пересування ОСОБА_7 поза контролем правоохоронних органів та поза межі знаходження, які будуть визначені в ухвалі.
Крім того, ОСОБА_7 є ветераном МВС України, позитивно характеризується.
Особливу увагу апелянти зазначають на те, що ОСОБА_7 має численні проблеми зі здоров`ям, які перешкоджають його знаходженню у слідчому ізоляторі. ОСОБА_7 перебуває на обліку у сімейного лікаря, кардіолога, ендокринолога на протязі 12 років з приводу численних хвороб. Потребує постійного щоденного прийому гіпотензивних та цукрознижувальних препаратів. В умовах ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» стан здоров`я ОСОБА_7 різко погіршився. Він неодноразово звертався за медичною допомогою, але його скарги залишились без уваги.
Посилаються на те, що ОСОБА_7 терміново потребує відповідного обстеження та лікування, у тому числі оперативного втручання, які неможливо забезпечити в умовах слідчого ізолятору.
Заслухавши суддю-доповідача, який виклав зміст ухвали та вимоги апеляційної скарги, позицію підозрюваного та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення даної апеляції, перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
У відповідності до ст.29 Конституції України та ст.ст.176,177,178 КПК України, право на свободу та особисту недоторканість є одним із найбільш значущих прав людини. Слід врахувати те, що обираючи запобіжний захід - тримання під вартою, обмежуються конституційні права і свободи особи, ще до визнання її винуватою у вчиненні злочину, а запобіжний захід у виді тримання під вартою відповідно до ст.183 КПК України є винятковим і найбільш суворим запобіжним заходом, і застосовується лише тоді, коли є всі підстави вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання підозрюваним процесуальних обов`язків і його належної поведінки. Застосування запобіжного заходу з іншою метою не допускається.
Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.1 цієї статті.
Слідчий суддя також має вирішити питання щодо можливості обрання альтернативного запобіжного заходу.
Згідно з положеннями ч.4, ч.5 ст.199 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу. Слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
Перевіривши наведені висновки суду першої інстанції у відповідності з доводами апеляційної скарги захисника, колегія суддів, вважає їх правильними та обґрунтованими.
Обґрунтованість підозри ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, належним чином перевірена та встановлена слідчим суддею при розгляді даного клопотання та раніше вже була предметом перевірки судів першої інстанції при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Зокрема наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованих злочинів підтверджується доданими до клопотання матеріалами справи.
Відповідно до ухвали слідчого судді, журналу судового засідання та технічного запису судового засідання, на основі наданих слідчим матеріалів, які обґрунтовують клопотання, слідчий суддя дослідив клопотання і матеріали, які його обґрунтовують, та, всупереч ствердженням захисника, правильно встановив, що зазначені у клопотанні обставини підозри мають місце та підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю даних, які приведені у клопотанні слідчого та доданих до нього матеріалах. Враховуючи, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу, то з огляду на наведені у клопотанні слідчого дані у слідчого судді були всі підстави для висновку про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 14, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.
Колегія суддів вважає, що на даному етапі розслідування підозра цілком обґрунтована, а достовірність отриманих відомостей буде перевірятись під час судового розгляду.
Що стосується висновку місцевого суду про подальше існування ризиків того, що підозрюваний може вчинити одну із дій, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, то слід зазначити наступне.
Згідно з ч.1 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігання спробам переховуватися від органів досудового слідства і суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідків та інших підозрюваних, у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
Відповідно до п.п.3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків). Сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.
Така практика Європейського суду з прав людини кореспондується із положеннями ст.178 КПК України, відповідно до якої, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, також враховуються:
-вагомість наявних доказів вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;
-тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винувати у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;
-вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;
-міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;
-наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;
-репутацію підозрюваного, обвинуваченого;
-майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;
-дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;
-наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;
-розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.
З огляду на викладене, саме вказані фактичні обставини кримінального провадження, а не тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному ОСОБА_7 , вказує на те, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного, а також запобігти ризикам встановлених слідчим суддею.
Твердження апеляційної скарги захисника про не доведеність стороною обвинувачення існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, являються безґрунтовними.
Посилання ж сторони захисту на недоведеність провини підозрюваного у скоєнні вищезазначених кримінальних правопорушень, тобто безпідставність підозри, є неприйнятним для колегії суддів, оскільки при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу має враховуватись саме обгрунтованість підозри, а не її доведеність, бо це завдання покладається на слідчого під час проведення ним досудового розслідування. Також необхідно зазначити, що на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінальних правопорушень. Слідчий суддя на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення злочинів вірогідною та достатньою для застосування щодо особи запобіжного заходу, тож апеляційні вимоги сторони захисту в цій частині є безпідставними та не підлягають задоволенню.
На думку колегії суддів, продовжуючи строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_7 , слідчий суддя дотримався принципу співмірності прав підозрюваного та необхідності охорони прав і інтересів суспільства.
Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано дійшов висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, і ці ризики на момент розгляду клопотання слідчого про продовження строку тримання під вартою підозрюваного, не зменшилися, а доводи апеляційної скарги захисників, які це заперечують, являються немотивованими.
Доводи захисника з приводу того, що слідчим суддею не зазначені посилання на докази, які змусили суд дійти висновку про продовження строку тримання під вартою є необґрунтованими, оскільки слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема оцінювати докази з точки зору їх достатності та допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення. Слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення кримінального правопорушення вірогідною та достатньою для застосування щодо особи обмежувальних заходів.
Наведені в апеляційній скарзі захисників доводи для зміни запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_7 на домашній арешт, не спростовують таке рішення слідчого судді, з урахуванням тяжкості інкримінованих злочинів, даних про особу підозрюваного, які були враховані при вирішенні питання щодо застосування саме такого виду запобіжного заходу.
Твердження захисника про відсутність обґрунтованої підозри та відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не ґрунтуються на матеріалах судового провадження. Слідчий суддя прийняв рішення на підставі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.
Самі по собі наявність у підозрюваного ОСОБА_7 постійного місця проживання, міцних соціальних зв`язків, у даному випадку, не є визначальним та не дає колегії суддів підстав для його зміни запобіжного заходу на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою.
Обставини, на які посилаються в апеляційній скарзі захисники, були відомі суду першої інстанції під час розгляду клопотання та враховані при прийнятті рішення про продовження підозрюваному строку дії запобіжного заходу і не спростовують по суті законне та обґрунтоване рішення слідчого судді.
Під час вивчення матеріалів провадження будь-яких фактів порушення права підозрюваного на свободу та особисту недоторканість, колегією суддів не встановлено.
Що ж стосується зазначення апелянта у своїй скарзі про те, що суд першої інстанції, застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, не визначив розмір застави, колегія суддів вважає необгрунтованими з огляду на таке.
Слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні:
1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування;
2) щодо злочину, який спричинив загибель людини;
3) щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею;
4) щодо злочину, передбаченого статтями 255-255-3 Кримінального кодексу України;
5) щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.
Згідно з п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 26.03.1999 року «Про практику застосування судами застави як запобіжного заходу» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду № 5 від 06.06.2003 року) застава замість тримання під вартою щодо осіб, які обвинувачуються у вчиненні тяжких насильницьких злочинів чи злочинів у складі організованих груп, а також щодо рецидивістів та осіб, які раніше намагались ухилитися від правосуддя, може застосовуватись лише у виняткових випадках.
Оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні злочинів, одне з яких є особливо тяжким, передбачене п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, колегія суддів приходить до висновку про те, що в даному конкретному випадку наявний випадок, законодавчо закріплений нормами чинного кримінального процесуального законодавства, а саме щодо злочину, пов`язане з позбавленням життя людини, слідчий суддя, суд має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні, у зв`язку з чим доводи сторони захисту в цій частині є безпідставними та необгрунтованими.
Тож колегія суддів, з огляду на викладені обставини та той факт, що, ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, одне з яких передбачене п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, вважає, що слідчим суддею цілком законно з урахуванням положень п.4 ч.4 ст. 183 КПК України не було визначено розмір застави у даному кримінальному провадженні.
Доводи апелянта з приводу неналежного надання медичної допомоги підозрюваному ОСОБА_7 є необґрунтованими, оскільки згідно відповіді наданої Філією ДУ Центр охорони здоров`я ДКВСУ у Дніпропетровській області в якій зокрема зазначається, що останній отримує все необхідне лікування в межах вказаної установи та в разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях або лікування особи, узятої під варту, якщо така медична допомога не може бути надана в умовах медичної частини, буде здійснено її вивезення до закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.
Зазначені в апеляційній скарзі захисника доводи й підстави, згідно з якими вони просять скасувати ухвалу суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Таким чином при продовженні строку тримання під вартою слідчим суддею дотримані як вимоги ст. 176, 177, 178, 183, 197, 199 КПК України, так й права осіб, гарантовані ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що слідчий суддя прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість утримання особи під вартою, що не суперечить практиці Європейського суду з прав людини, при цьому дослідивши належним чином всі матеріали провадження та навівши в ухвалі достатні мотиви, у зв`язку із чим підстав для скасування ухвали слідчого судді, колегія суддів не вбачає.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2022 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 14, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ _______________ _______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4