печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2021 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання слідчого Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_3 про арешт майна,-

ВСТАНОВИВ:

До слідчого судді звернувся слідчий із вказаним клопотанням, в якому просив накласти арешт на майно, вилучене 14.09.2021 під час обшуку затриманої особи гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на: мобільний телефон iPhone 11 Pro max темно-зеленого кольору із сім-карткою з абонентським номером НОМЕР_1 ; 100 купюр номіналом 200 гривень; 6 купюр номіналом 200 гривень; 3 купюри номіналом 50 гривень; 1 купюру номіналом 20 гривень; 2 купюри номіналом 10 гривень; 1 купюру номіналом 1 гривня; 1 купюру номіналом 100 доларів США; флеш накопичувач в корпусі білого кольору HI-RALI на 16 GB.
Слідчий обґрунтовує клопотання тим, що у провадженні Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань перебуває кримінальне провадження №0000724, відомості щодо якого внесені 01.09.2021 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.
При цьому, слідчий вказав на те, що метою накладення арешту на вказане майно є забезпечення повного, об`єктивного та неупередженого проведення досудового розслідування, встановлення всіх об`єктивних обставин у кримінальному провадженні та забезпечення збереження речових доказів, у зв`язку з цим слідчий просить задовольнити клопотання.
В судове засідання слідчий не з`явився про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
Сторона захисту також не з`явилась до судового засідання для участі у розгляді вказаного клопотання але з їх боку подано та зареєстровано через канцелярію суду письмові заперечення на клопотання слідчого.
У своїх письмових запереченнях адвокат ОСОБА_5 , зазначає, що в поданому клопотанні про арешт майна не мотивовано підстави, які слідчий вважає достатніми для висновку про те, що вилучене майно підпадає під критерії ст. 98 та ч. 1 ст. 170, п. 1, 4 ч. 2 ст. 170 та ч. 3 ст. 170 КПК України, та не надано оцінку ризикам, передбачених абзацом другим ч. 1 ст. 170 КПК України. Зазначає також що постанова від 15 вересня 2021 року про визнання вилученого у ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 14 вересня 2021 року майна речовим доказом є формальною, без будь-якого правового обґрунтування та фактичного підтвердження, що дане майно є засобом або знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди або містить відомості, які можуть бути використані, як доказ факту чи обставин, що досліджуються під час кримінального провадження, тобто відповідає критеріям ст.98 КПК України.
Також сторона захисту запевнила, що немає необхідності проведення експертного дослідження оскільки таке жодним чином не обґрунтоване, а матеріали поданого клопотання не містять жодної постанови або ж хоча би супровідних листів про призначення будь-яких експертиз стосовно дослідження вказаного майна. Слідчий не надав слідчому судді переконливих аргументів необхідності подальшого утримання саме матеріального об`єкту (телефону), в якому перебуває якась невідома нематеріальна інформація, доказове значення якої може бути оформлене у відповідний процесуальний спосіб. Також захисник звернула увагу, що з вилученим телефоном не проведено огляд, що само по собі вказує на відсутність необхідності утримання телефону в органі досудового розслідування.
Додатково з боку сторони захисту, долучено додатком до заперечення щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування - ОСОБА_4 , за 2020 рік яка подана суб`єктом від 18.03.2021 року із якої вбачається із графи: грошові активи, що підозрюваний ОСОБА_4 , має власні особисті заощадження як готівкові так і в банківських установах як у національній валюті так і іноземній валюті, що прямо вказує на можливість підозрюваного мати власні грошові кошти та їх походження.
Слідчий суддя, вивчивши клопотання та додані до нього документи, вважає необхідним відмовити у задоволенні клопотання, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення зокрема: збереження речових доказів.
Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК Кодексу.
Положеннями ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.
Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Як вбачається із клопотання та доданих до нього копії документів, слідчим не доведено, що вказане майно було знаряддям вчинення кримінального правопорушення та зберегло на собі його сліди і містять будь-які інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Крім того, слідчим не доведено, що вказане майно було об`єктом кримінально протиправних дій чи отримано внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
У відповідності до ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Слідчий суддя приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання, оскільки слідчим не доведено наявність обґрунтованих підстав і мети, відповідно до положень статті 170 цього Кодексу, та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.
Керуючись ст.ст. 170, 174, 372 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_3 про арешт майна залишити без задоволення.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1