Олевський районний суд Житомирської області
Справа № 287/919/20
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2021 року м. Олевськ

Олевський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченої ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Олевську кримінальне провадження № 0000142 від 06.05.2020 року про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Стовпинка Олевського району Житомирської області, українки, громадянки України, освіта середня, на утриманні неповнолітніх дітей не має, не працюючої, не інваліда, не депутата, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимої: 17.11.2008 року Олевським районним судом Житомирської області за ч.1 ст.162 КК України до покарання у виді штрафу, в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 грн., 09.10.2012 року Олевським районним судом Житомирської області за ч.3 ст.185 КК України на 3 роки позбавлення волі, на підставі ст.ст.75, 76 КК України звільненої від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки, згідно до ухвали Олевського районного суду Житомирської області від 15.01.2014 року на підставі ст.78 КК України іспитовий строк звільнення від відбування покарання скасовано та направлено в місця позбавлення волі для відбування покарання строком на 3 роки, 08.07.2019 року Олевським районним судом Житомирської області за ч.3 ст.185 КК України на 4 роки позбавлення волі, на підставі ст.ст.75, 76 КК України звільненої від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 роки, у 2020 році до Олевського районного суду Житомирської області направлено обвинувальний акт по кримінальному провадженні № 0000096 від 18.03.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 395 КК України;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИВ:
05.05.2020 року близько 09 години 30 хвилин ОСОБА_4 разом з ОСОБА_5 перебували в будинку свого знайомого ОСОБА_6 , який розташований в АДРЕСА_3 .

В цей же час ОСОБА_6 під час спільного вживання спиртних напоїв з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишив свій мобільний телефон «NOKIA 215 (RV-1110) Dual Sim Black (UA UCRF)» з встановленою картою пам`яті «Kingston microSDHC 16 GB Class 10 (SDC16/16GB)» на столі в кімнаті кухні та вийшов на вулицю. Тоді ж у ОСОБА_4 виник умисел , направлений на таємне, повторне викрадення чужого майна, а саме вище вказаного мобільного телефону.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_4 , перебуваючи у вище вказаному будинку та скориставшись тимчасовою відсутністю його власника, підійшла до столу в кімнаті кухні та на ньому взяла та поклала до кишені мобільний телефон «NOKIA 215 (RV-1110) Dual Sim Black (UA UCRF)», вартість якого відповідно до висновку судово-товарознавчої експертизи № 1485/20-25/1564/20-25 від 27.05.2020 становить 528 гривень 75 копійок, з встановленою картою пам`яті «Kingston microSDHC 16 GB Class 10 (SDC16/16GB)», вартість якої відповідно до висновку судово-товарознавчої експертизи № 1485/20-25/1564/20-25 від 27.05.2020 становить 141 гривня 00 копійок.

Після чого ОСОБА_4 відразу покинула вказане домогосподарство та викраденим майном розпорядилась на власний розсуд. В результаті вчинення ОСОБА_4 вказаного злочину потерпілому ОСОБА_6 заподіяно матеріального збитку на загальну суму 669 гривень 75 копійок.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення визнала повністю, не оспорює встановлені досудовим розслідуванням обставини, які підтвердила наданими у судовому засіданні показами, ознайомлена із обмеженням прав на апеляційне оскарження відповідно до ст. 349 ч. 3 КПК України і згодна на розгляд обвинувального акту у спрощеному порядку.
Прокурор у судовому засіданні просить суд призначити покарання обвинуваченій ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 4 років позбавлення волі, визначити обвинуваченій остаточне покарання за сукупністю вироків із застосуванням ст. 71 КК України, приєднавши невідбуту частину покарання 2 місяці позбавлення волі та обрати остаточне покарання у виді 4 років 2 місяців позбавлення волі. Відбування покарання рахувати з моменту набрання вироком законної сили. Обрати обвинуваченій до вступу вироку в законну силу запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. Крім того, прокурор просить речовий доказ , а саме мобільний телефон залишити потерпілому та стягнути з обвинуваченої витрати на проведення під час досудового розслідування експертизи в розмірі 1961 грн. 28 коп.

Потерпілий ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, надав до суду письмову заяву про проведення судового розгляду справи без його участі. Претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченої не має, просить винести рішення згідно закону.
Прокурор, обвинувачена вважають за можливе проведення судового розгляду справи за відсутності потерпілого.
Оскільки учасники судового провадження не оспорювали фактичні обставини провадження, беручи до уваги те, що обвинувачена правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності її позиції, суд, вислухавши думку прокурора, обвинуваченої, які не заперечують проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, визнає недоцільним дослідження доказів поданих на підтвердження події кримінального правопорушення та винуватості обвинуваченої у вчиненні даного кримінального правопорушення, як таких, що ніким не оспорюються, окрім допиту обвинуваченої, дослідженням матеріалів експертних висновків, речових доказів та дослідженням характеризуючих особу ОСОБА_4 матеріалів та судових рішень за попередні правопорушення.
Прокурором в судовому засіданні надано суду копію вироку Олевського районного суду Житомирської області від 17.11.2008 року, яким ОСОБА_4 засуджено за ч.1 ст.162 КК України до покарання у виді штрафу, в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850.00 грн., копію вироку Олевського районного суду Житомирської області від 09.10.2012 року, яким ОСОБА_4 засуджено за ч.3 ст.185 КК України на 3 роки позбавлення волі, на підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки, копію ухвали Олевського районного суду Житомирської області від 15.01.2014 року за якою на підставі ст.78 КК України скасовано іспитовий строк звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання та направлено її в місця позбавлення волі для відбування покарання строком на 3 роки, копію вироку Олевського районного суду Житомирської області від 08.07.2019 року, яким ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.Також прокурор надав у судовому засіданні копію обвинувального акту по кримінальному провадженні № 0000096 від 18.03.2020 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 395 КК України.

У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 підтвердила факти неодноразового засудження її Олевським районним судом Житомирської області за вчинення кримінальних правопорушень.

Відповідно до ст. 32 КК України повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу. Повторність, передбачена частиною першою цієї статті, відсутня при вчиненні продовжуваного кримінального правопорушення, яке складається з двох або більше тотожних діянь, об`єднаних єдиним кримінально протиправним наміром. Вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених різними статтями цього Кодексу, визнається повторним лише у випадках, передбачених в Особливій частині цього Кодексу. Повторність відсутня, якщо за раніше вчинене кримінальне правопорушення особу було звільнено від кримінальної відповідальності на підставах, установлених законом, або якщо судимість за це кримінальне правопорушення було погашено або знято, а також після відбуття покарання за вчинення кримінального проступку.

Тому оцінюючі зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає доведеним, що обвинувачена ОСОБА_4 своїми умисними діями, які виразились у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжки), вчиненого повторно, вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК України.
Зазначене кримінальне правопорушення вчинене ОСОБА_4 під час дії іспитового строку, відповідно до вироку Олевського районного суду Житомирської області від 08.07.2019 року, яким ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.
Частиною 1 ст. 50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.
Відповідно до ч. 2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Ефективність покарання визначається тим, наскільки воно є законним, обґрунтованим і справедливим. Правильне призначення покарання є не тільки важливим засобом боротьби зі злочинністю, а й запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень засудженими та іншими особами.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до вимог п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.
Суд враховує позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно з якими досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Обираючи вид та міру покарання обвинуваченій ОСОБА_4 , суд враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, особу обвинуваченої: за місцем проживання характеризується з негативної сторони, не працює, на утриманні неповнолітніх дітей не має, раніше притягувалась до кримінальної відповідальності, на диспансерному обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 згідно ст. 66 КК України, судом не встановлено.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Тому суд вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції частини другої статті 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць, оскільки суд переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 вказаного Кодексу, визначена даним вироком міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченої та попередження інших кримінальних правопорушень.

Згідно з вимогами ч.1 ст.71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
При цьому остаточне покарання по сукупності вироків, суд призначає у виді позбавлення волі на певний строк, у відповідності до вимог ч.4 ст.71 КК про те, що остаточне покарання має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Прокурором в судовому засіданні надано копію вироку Олевського районного суду Житомирської області від 08.07.2019 року, яким ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, покарання за яким на час скоєння нового злочину є невідбутим, тому суд вважає, що при призначенні остаточного покарання обвинуваченій слід керуватись вимогами ч. 1 ст. 71 КК України та частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 "Про практику призначеннями судами покарання", частиною 2 статті 75КК України передбачено, що суд за наявності визначених законом підстав може ухвалити рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Виходячи з цих положень закону, а також зі змісту частини 3 статті 78 КК, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі статті 71 КК України. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.
Цивільний позов не був заявлений, арешт на майно обвинуваченої не накладався.

Витрати на проведення під час досудового розслідування експертизи становлять 1961 грн. 28 коп., які слід стягнути з обвинуваченої ОСОБА_4 .

Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до вимог ч. 9 ст. 100 КПК України.
Крім того, суд вважає, що в даному випадку наявні підстави щодо обрання обвинуваченій запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання до вступу вироку в законну силу, оскільки наявні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме ОСОБА_4 може переховуватись від суду або учинити інше кримінальне правопорушення.
На підставі наведеного та керуючись : ст.ст. 32, 50, 65, 66, 67, 71, 72, ч.2 ст. 185 КК України ; ст.ст. 100, 177, 179, 195, 349, 370, 373, 374, 376, 392, 394, 393, 395 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначити їй покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 1(один) місяць.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Олевського районного суду Житомирської області від 08.07.2019 року, яким ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді 4 (чотирьох) років 2 (двох) місяців позбавлення волі.
Обрати запобіжний захід відносно ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили у виді особистого зобов`язання.
У відповідності до ч.5 ст.194 КПК України до набрання вироком законної сили покласти на ОСОБА_4 обов`язки:
1) прибувати за кожною вимогою до суду;
2) не відлучатися з населеного пункту , в якому вона проживає без дозволу суду;
3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання .
Роз`яснити ОСОБА_4 наслідки невиконання покладених на неї обов`язків, а саме: у разі, якщо обвинувачена, будучи належним чином повідомлена, не з`явиться за викликом до суду, без поважних причин, не повідомить про причину своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на неї при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, запобіжний захід відносно неї може бути змінено на більш суворий.
Початок строку відбування ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі відраховувати з дня її фактичного затримання після набрання вироком суду законної сили.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави витрати на проведення під час досудового розслідування експертизи в розмірі 1961 грн. 28 коп.

Речові докази:мобільний телефон марки «NOKIA 215» з встановленою картою пам`яті «Kingston» та сім-карткою мобільного оператора «Київстар» - повернути законному власнику ОСОБА_6 .

Вирок суду може бути оскаржено до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення через Олевський районний суд Житомирської області з урахуванням особливостей, передбачених ч. 2 ст. 394 КПК України.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченій та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1