Справа №576/1525/21 Головуючий у суді у 1 інстанції -
Номер провадження 11-кп/816/771/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
Категорія - Зґвалтування
УХВАЛА
Іменем України

19 січня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_4 ,

розглянула у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 576/1525/21 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 05.01.2022 про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою,

установила:

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить змінити ухвалу суду з тримання під вартою на запобіжний захід у виді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки судом не враховано, що раніше ОСОБА_7 не судимий, має постійне місце проживання, працює, виховує неповнолітнього сина, має престарілу матір, яка проживає одна у селі, якій нікому надати допомоги. Наполягає, що потерпілу не ґвалтував.

В провадженні Шосткинського міськрайонного суду Сумської області знаходиться кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 153 КК, ч. 3 ст. 153 КК, ч. 4 ст. 152 КК (2019), ч. 3 ст. 153 КК (2019), ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 152 КК (2019), ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 153 КК, ч. 2 ст. 152 КК (2019), ч. 3 ст. 152 КК (2019), судовий розгляд якого не завершений, тому прокурором було подане клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, яке було обґрунтоване тим, що ризики, які існували під час обрання запобіжного заходу, передбачені у п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, існують та не зменшились.

Ухвалою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 05.01.2022 продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 24 години 05.03.2022. Своє рішення суд першої інстанції умотивував тим, що прокурором доведено наявність існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, перебуваючи на волі, буде мати змогу незаконно впливати на потерпілих та свідків шляхом вмовлянь, погроз, застосування фізичної сили та здійснення психологічного тиску, застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Приймаючи до уваги те, що учасники процесу в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про час і місце апеляційного розгляду, будь-яких клопотань від них про розгляд апеляційної скарги у їх присутності не надходило, від прокурора ОСОБА_9 до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, то колегія суддів вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд за відсутності сторін кримінального провадження та без фіксації судового засідання технічними засобами, що узгоджується з ч. 4 ст. 107 та ч. 4 ст. 405, ч. 4 ст. 422-1 КПК.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого рішення судді, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно ст. 404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а згідно ст. 177 цього Кодексу підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Відповідно ст. 2 КПК, завданнями кримінального провадження, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно ч. 1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого, а згідно ч. 2 цієї статті вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою продовжує дію запобіжного заходу на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу (ч. 3 ст. 331 КПК).

Продовжуючи ОСОБА_7 строк тримання під вартою, суд першої інстанції дійшов цілком правильного висновку про існування у кримінальному провадженні передбачених у ст. 177 КПК ризиків переховування від суду, незаконного впливу на потерпілих та свідків, продовжити вчиняти кримінальне правопорушення у якому підозрюється або інші злочини, а також неможливість запобігання визначеним ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Відповідно усталеної судової практики ЄСПЛ висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин кримінального правопорушення та обвинуваченої особи (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Врахування тяжкості кримінального правопорушення також має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинений злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилитися від суду та іншим чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, що узгоджується з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.».

Колегія суддів, вирішуючи питання про обґрунтованість продовження строку ув`язнення ОСОБА_7 враховує і наявність об`єктивної потреби у цьому, зважуючи на всі обставини, що свідчать «за» і «проти» наявності справжнього публічного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи. При цьому згідно положень ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також судової практики ЄСПЛ, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює ЄСПЛ вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства; право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Щодо розумності строку тримання під вартою, то колегія суддів враховує рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 у справі «Харченко проти України» (Kharchenko v. Ukraine), заява № 40107/02), де Суд зазначив, що «розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно. Вона має оцінюватись в конкретному випадку залежності від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, привалює над принципом поваги до свободи особистості».

ОСОБА_7 є обвинуваченим у кримінальному провадженні і обґрунтованість пред`явленого обвинувачення може бути вирішена виключно при ухваленні судом першої інстанції вироку чи іншого судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження, а тому колегія суддів не уповноважена надавати оцінку доказам як сторони захисту, так і сторони обвинувачення, не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, і може вирішувати тільки питання щодо наявності передбачених ч. 1 ст. 177 КПК ризиків та необхідності (доцільності) тримання під вартою обвинуваченого для їх запобігання.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого рішення, що обвинувачений ОСОБА_7 може переховуватись від суду і цей ризик не зменшився, зважаючи на тяжкість майбутнього покарання, яке загрожує останньому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих правопорушень, характер та ступінь суспільної небезпечності цих кримінальних правопорушень, конкретні обставини провадження та дані про особу обвинуваченого.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування (рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв проти Молдови», §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти (рішення у справах «Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»).

У розумінні практики ЄСПЛ, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії», № 33977/96, від 26.07.2001 ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Беручи до уваги зазначене, колегія суддів вважає, що наявні підстави вважати, що ризик переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, не зменшився і є актуальним.

При встановленні ризику впливу на свідків та потерпілих, слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками та потерпілими у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК).

Згідно з ч. 4 ст. 95 КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового розгляду, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, а тому ризик впливу на свідків та потерпілих існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від зазначених осіб та дослідження їх судом.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що останній раніше не судимий, має постійне місце проживання, працює, виховує неповнолітнього сина, має престарілу матір, яка проживає одна у селі, і потребує допомоги, а також те, що потерпілу не він ґвалтував, внаслідок чого запобіжний захід підлягає зміні, не заслуговують на увагу та задоволенню не підлягають, оскільки вказані обставини не є тими безумовними підставами, що унеможливлюють тримання обвинуваченої особи під вартою, і повинні враховуватись разом з іншими фактичними обставинами кримінального провадження та вимогами кримінального процесуального закону, які регламентують обрання, зміну чи скасування запобіжних заходів, у їх сукупності. Крім того, суду не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_7 до тримання під вартою утримував свою родину

ОСОБА_10 урахуванням конкретних обставин вчинення злочину, який інкримінується обвинуваченому, наслідків вчинених дій сексуального характеру, даних про особу останнього, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого, а тому приходить до переконання, що більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою не забезпечить запобігання встановленим судом першої інстанції ризикам, що є виправданим та необхідним елементом з огляду на інші обставини і визначає потребу в триманні обвинуваченого під вартою.

Враховуючи, що потерпіла є племінницею обвинуваченого, мешкає разом з останнім у одному будинку, на протязі декількох років була об`єктом злочину з боку ОСОБА_7 , обґрунтованим та слушним є і ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК.

Зважаючи на наявність ризиків переховування ОСОБА_7 від суду та незаконного впливу на потерпілих чи свідків, продовження вчинення кримінального правопорушення, необхідність забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до кожного учасника судового провадження була застосована належна правова процедура, колегія суддів вважає, що ухвала суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, внаслідок чого вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України,

постановила:

Ухвалу Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 05.01.2022 відносно ОСОБА_11 залишити без змін, а його апеляційну скаргу на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3