ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 663/3293/20
Головуючий в 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/819/786/21 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.286 КК України
В И Р О К
іменем України
05 жовтня 2021 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні матеріали кримінального провадження № 0000323 за апеляційними скаргами прокурора, зі змінами та доповненнями захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Скадовського районного суду Херсонської області від 04 червня 2021 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, уродженку с. Дмитрівка Каховського району Херсонської області, зареєстровану та проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму,

засуджено:

за ч.3 ст.286 КК України на 5 років позбавлення волі.

Вирішено цивільний позов, питання про процесуальні витрати та речові докази.

в с т а н о в и л а:

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винною та засуджено за те, що вона 13 серпня 2020 року близько 08 год. 50 хв., керуючи технічно справним автомобілем «Volkswagen Golf», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись зі сторони м. Гола Пристань по автодорозі «Скадовськ-Гола Пристань-Херсон», на 72 км + 200 м в напрямку м. Скадовська, проявила неуважність та безпечність до дорожньої обстановки, яка склалася, порушуючи вимоги пунктів 2.3.б), 12.1., 12.6.ґ) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року (зі змінами та доповненнями), не врахувавши дорожньої обстановки, щоб мати змогу постійно контролювати рух та безпечно керувати автомобілем, рухалась зі швидкістю не менше 104..114,9 км/год., що перевищує дозволену швидкість на даній ділянці дороги 90 км/год по заокругленню дороги вліво, не обравши тим самим безпечну швидкість руху, внаслідок чого допустила виїзд автомобіля «Volkswagen Golf», державний номерний знак НОМЕР_1 , на праве узбіччя та подальший його виїзд на смугу зустрічного руху, де відбулося зіткнення вказаного автомобіля з автомобілем «Пежо IS», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_9 , який рухався в зустрічному напрямку.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної події:

- пасажирам автомобіля «Volkswagen Golf», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, від яких вони загинули на місці події;

- пасажиру автомобіля «Volkswagen Golf», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, від яких він помер у лікарні;

- водію автомобіля «Пежо IS», державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заподіяно середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Указані наслідки знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням Правил дорожнього руху України водієм автомобіля «Volkswagen Golf», державний номерний знак НОМЕР_1 - ОСОБА_8 ..

У поданих на вирок апеляційних скаргах:

- захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 посилається на незаконність та необґрунтованість вироку. В обґрунтування доводів указує про те, що в порушення вимог ст.374 КПК України обвинувальний вирок побудовано на недопустимих доказах, які отримано з порушенням порядку встановленого кримінальним процесуальним законом. Апелянт зазначає, що в порушення вимог ст.3, 39, 214 КПК України, Наказу МВС №570 від 06.07.2017 року старшого слідчого у кримінальному провадженні визначено тимчасово виконуючим обов`язки начальника відділу ОСОБА_14 , що свідчить про здійснення досудового розслідування неуповноваженим органом та особою. Крім того, в матеріалах провадження відсутня постанова про визначення слідчого, що свідчить про недопустимість доказів, які отримано внаслідок таких порушень. Щодо недопустимості доказу - протоколу огляду місця події апелянт зауважує про те, що в порушення вимог ст.214 КПК України огляд місця події проведено до внесення відомостей до ЄРДР. Крім того, в протоколі не зазначено інформацію про технічний засіб, яким було проведено фотозйомку місця події. На схемі огляду місця події не відображено об`єкти місця події, що свідчить про недопустимість протоколу огляду місця події як доказу та похідних від нього доказів відповідно до доктрини «плодів отруєного дерева». В порушення вимог ч.4 ст. 278 КПК України в ЄРДР не було внесено дату та час повідомлення про підозру ОСОБА_8 , такий доказ не було відкрито відповідно до положень ст.290 КПК України стороні захисту. Тому повідомлена підозра від 13.08.2020 року є недопустимою. З огляду на це, повідомлення про її зміну від 07.10.2020 року є недопустимою. ОСОБА_8 є особою, який належним чином не повідомлено про підозру, а тому відповідно до ч.2 ст.283 КПК України звернення до суду з обвинувальним актом не допускається.

Також сторона захисту вказує про недопустимість як доказів висновків автотехнічних, транспортно-трасологічних, інженерно-транспортних експертиз. В обгрунтування доводів посилається на зміст положень ст.38, 69 КПК України та зазначає про те, що експертизи проведені експертами, які перебувають у службовій, відомчій залежності від органу досудового розслідування. У висновку автотехнічної експертизи відсутня вказівка про те, що гальмівна система, рульове керування та ходова частина автомобіля ОСОБА_8 в момент ДТП забезпечували зменшення швидкості та рух у заданому напрямку. Крім того, в основу експертних досліджень покладено недопустимий доказ протокол огляду місця події.

Захисник наголошує про недопустимість постанови слідчого про призначення судово-медичної експертизи щодо спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 та висновку СМЕ №630 від 10.09.2020 року. В обгрунтування доводів указує про те, що таку постанову винесено неуповноваженою особою і вона не відповідає вимогам ст.110 КПК України. Висновок СМЕ отримано в порушення вимог ст.93, 159 КПК України, висновок не відповідає вимогам ст.102 КПК України.

Вказуючи про невідповідність вимогам ст.110 КПК України постанови слідчого про призначення судово-медичної експертизи від 23.08.2020 року стосовно потерпілого ОСОБА_13 та її винесення неуповноваженою особою, апелянт зазначає про те, що в ній вказано експертну установу Херсонське обласне бюро СМЕ, якої не існує. Висновок експерта №1153 від 24.09.2020 року в порушення вимог ст.102 КПК України не містить опис матеріалів, які були використані експертом, в ньому не зазначено освіту експерта та відсутні вказівки на підставі якого рішення труп ОСОБА_13 було направлено до експерта. Не зазначено методики та устаткування, які були використані при проведенні експертизи, день та час доставлення трупу. Розтин трупу здійснено поза часовими межами, визначеними спільним наказом ГПУ, МВС, МОЗУ №807/1193/279 від 29.09.2017 року. Відсутні докази отримання медичної документації від слідчого, що свідчить про недопустимість такого доказу.

Просить скасувати вирок суду першої інстанції та закрити провадження у справі на підставі ч.1 ст.283, п.3 ч.1 ст.284 КПК України.

У змінах та доповненнях до апеляційної скарги сторона захисту вказує про невідповідність призначеного ОСОБА_8 покарання вимогам ст.65 КК України. Вказує про те, що обвинувачена вперше притягується до кримінальної відповідальності, визнала провину у вчиненому, сприяла розкриттю злочину, втратила всіх членів своєї родини, відшкодувала шкоду потерпілим, які просили призначити їй покарання, не пов`язане з ізоляцією від суспільства.

Просить призначити ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ст.75, 76 КК України.

- прокурор, не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_8 та правильність кваліфікації її дій, порушує питання про скасування вироку в частині призначення покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченої внаслідок м`якості. В обґрунтування доводів указує про те, що санкція ч.3 ст.286 КК України передбачає застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, а тому суд безпідставно не вирішив питання про призначення додаткового покарання обвинуваченій. Крім того, суд фактично не враховав тяжкість вчиненого злочину, його наслідки - загибель кількох осіб, характер допущених порушень ПДР. Указаний злочин є злочином публічного обвинувачення і при призначенні міри покарання думка потерпілих не має вирішального значення, а тому призначене ОСОБА_8 покарання не відповідає вимогам ст.65 КК України і не є достатнім та необхідним для її виправлення та попередження нових злочинів.

Просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч.3 ст.286 КК України покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

У запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_7 указує про необґрунтованість доводів сторони обвинувачення щодо наявності підстав для призначення ОСОБА_8 більш суворого покарання, оскільки вона ніколи не притягалась до кримінальної відповідальності, є законослухняною громадянкою. Вказує про те, що додаткове покарання не підлягає застосуванню, оскільки наявні декілька пом`якшуючих покарання обставин, що у відповідності до вимог ст.69 КК України істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Просить залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Від потерпілих ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 надійшла заява про здійснення апеляційного розгляду за їх відсутності. Потерпілі зазначають про те, що не мають претензій майнового та немайнового характеру до обвинуваченої ОСОБА_8 . Просять суд апеляційної інстанції призначити ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ст.75, 76 КК України.

Заслухавши суддю - доповідача, доводи захисника ОСОБА_7 та обвинуваченої ОСОБА_8 , які підтримали апеляційні вимоги зі змінами та доповненнями, наведені захисником, просили їх задовольнити, думку прокурора, який підтримав апеляційні вимоги сторони обвинувачення, просив ухвалити новий вирок стосовно ОСОБА_8 в частині призначення покарання, заперечував проти задоволення апеляційних вимог сторони захисту, дослідивши матеріали провадження, що характеризують особу обвинуваченої, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційних скарг сторін, заперечення на них, колегія суддів дійшла до такого.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель кількох осіб, обґрунтовані дослідженими під час судового розгляду доказами, яким дано належну оцінку, і відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Під час судового розгляду обвинувачена ОСОБА_8 визнала себе винною та показала, що 13.08.2020 вона зі своїм чоловіком ОСОБА_10 , двома своїми дітьми ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та однокласником її сина ОСОБА_13 (потерпілими), з м. Херсона виїхали для відпочинку в м. Скадовськ на належному їй автомобілі. По дорозі трапилася дорожньо-транспортна пригода. Вона перебувала за кермом автомобіля, як трапилася подія, не пам`ятає. Зазначила, що на автодорозі, де трапилася ДТП, не було нанесено дорожньої розмітки, на шляху з м. Херсона до м. Скадовськ вона рухалася зі швидкістю не більше 100 км/год. В скоєному щиро розкаялася, висловила жаль з приводу наслідків проявленої нею неуважності та недотримання правил дорожнього руху під час керування транспортним засобом.

Потерпілі ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 звернулися до суду із заявою, в якій висловили позицію про відмову від дачі показань. Претензій майнового та немайнового характеру до ОСОБА_8 не мають. Вважали, що, втративши родину, вона вже покарана. Одночасно клопотали проявити гуманність та людяність, застосувавши до обвинуваченої положення ст.75 КК України.

(т.1 а.п. 55)

Обставини, за яких ОСОБА_8 вчинила інкриміноване їй кримінальне правопорушення, крім її показаній, підтверджуються такими доказами.

Показаннями потерпілого ОСОБА_9 про те, що 13.08.2020р., керуючи автомобілем «Пежо IS» державний номерний знак НОМЕР_2 , він рухався з м. Скадовськ у напрямку м. Херсон. Приблизно за 200 м до заокруглення дороги побачив, як у зустрічному напрямку рухався автомобіль Фольксваген, якого до вказаного заокруглення обігнав автомобіль марки Мазда чорного кольору. Побачивши вказаний маневр, він почав зменшувати швидкість та коли між його автомобілем та автомобілем Фольксваген залишилося 25-30 м, водій автомобіля Фольксваген загальмував та почав рухатися вже на його смузі руху, після чого сталося зіткнення, внаслідок якого він отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Показаннями свідка ОСОБА_18 про те, що вранці 13.08.2020р. він, керуючи автомобілем Мазда рухався по автодорозі Херсон-Скадовськ у напрямку смт. Лазурне. В попутному напрямку рухався автомобіль Фольксваген, якого він обігнав з дотриманням правил обгону, та, проїхавши ділянку дороги із заокругленням, розминувся із мікроавтобусом, який рухався в зустрічному напрямку, після цього у дзеркало заднього виду побачив, як автомобіль Фольксваген схопив узбіччя та виїхав на зустрічну смугу, де зіткнувся з вищевказаним мікроавтобусом, після чого виїхав у поле. З якою швидкістю рухався він та автомобіль, який він обігнав, сказати не може, бо не пам`ятає вказану обставину. Зазначив, що розмітки на ділянці дороги, де сталася ДТП, не було, узбіччя було засипане гравієм.

Показання потерпілого та свідка щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась з вини ОСОБА_8 підтверджені такими письмовими доказами, які в повному обсязі досліджено судом першої інстанції.

Даними протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 13.08.2020р., схемою пригоди та таблицею ілюстрацій до протоколу, згідно яких описано та зафіксовано обстановку місця ДТП, вид та стан покриття проїзної частини, ширину дорожнього покриття, відсутність дорожньої розмітки на ділянці, де сталася пригода, наявність на узбіччі щебню, відображено наявність попереджувальних знаків у напрямку руху автомобіля Фольксваген 1.3.2 (декілька поворотів) та 1.4.2 (напрямок повороту рух ліворуч), відображено локалізацію пошкоджень транспортних засобів, їх кінцеве положення, інші вихідні дані.

(т.2 а.п. 12-26)

Висновком судово-медичної експертизи №1111 від 28.08.2020р. підтверджено, що при експертизі трупа ОСОБА_10 виявлено наступні тілесні ушкодження: травматичні розриви печінки і селезінки з гемоперитонеумом; переломи ребер: зліва 1-4-го по біля хребетній лінії; справа 1-7 ребер по передній пахвовій лінії, 1-7 по лопатковій лінії, 3-7 по біля грудної лінії з правостороннім гемотораксом: крововиливи в області коріння легень, основи серця, воріт печінки і селезінки, жирової капсули нирок; закритий перелом правої плечової кістки; забита рана обличчя; садна голови, тулуба та кінцівок; синці грудної клітки і правої руки. Ці тілесні ушкодження виникли перед настанням смерті від дії зі значною кінетичною енергією тупих предметів, могли виникнути 13 серпня 2020 року від ударів о деталі і частини салону автомобіля під час його зіткнення з іншим транспортним засобом, за критерієм небезпеки для життя відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Смерть ОСОБА_10 настала від травматичних розривів-розтрощення печінки і селезінки, що ускладнилося гострою крововтратою.

(т.2 а.п. 73-74)

Висновком судово-медичної експертизи №1112 від 28.08.2020 р. встановлено, що при експертизі трупа ОСОБА_11 виявлено наступні тілесні ушкодження: відкритий перелом кісток склепіння і основи черепа із забоями головного мозку, крововилив під м`яку мозкову оболонку, забита рана голови; розриви селезінки; крововиливи в області коріння легень, основи серця, воріт печінки; закритий перелом лівої стегнової кістки; синці і садна голови, тулуба, кінцівок. Дані тілесні ушкодження виникли перед настанням смерті від дії зі значною кінетичною енергією тупих предметів, могли виникнути 13 серпня 2020 року від ударів о деталі і частини салону автомобіля під час його зіткнення з іншим транспортним засобом, за критерієм небезпеки для життя відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Смерть ОСОБА_11 настала внаслідок відкритого перелому кісток черепа із забоями головного мозку та крововиливом під м`яку мозкову оболонку.

(т.2 а.п. 80-81)

Висновком судово-медичної експертизи №1113 від 28.08.2020р. підтверджено, що при експертизі трупа ОСОБА_12 виявлено наступні тілесні ушкодження: закритий перелом кісток черепу із розтрощенням-забоями головного мозку, крововилив під м`яку мозкову оболонку; розрив селезінки, крововиливи в області коріння легень, основи серця, воріт печінки і селезінки; синці і садна голови, тулуба, кінцівок. Зазначені тілесні ушкодження виникли перед настанням смерті від дії тупих предметів зі значною кінетичною енергією, могли виникнути 13 серпня 2020 року внаслідок ударів о деталі і частини салону автомобіля під час його зіткнення з іншим транспортним засобом, за критерієм небезпеки для життя відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Смерть ОСОБА_12 настала внаслідок закритого перелому кісток черепа із розтрощенням-забоями головного мозку та крововиливом під м`яку мозкову оболонку.

(т.2 а.п. 87-88)

Висновком судово-медичної експертизи №1153 від 24.09.2020р. встановлено, що при експертизі трупа ОСОБА_13 виявлено наступні тілесні ушкодження: відкритий перелом кісток склепіння та основи черепу, забої-розчавлення головного мозку, крововиливи під м`яку мозкову оболонку, в м`які покрови голови, множинні правобічні переломи ребер, перелом правої ключиці, забої легень, розриви печінки, синці тулуба, правої верхньої та обох нижніх кінцівок, садна тулуба, крововиливи в проекції переломів, у брижу тонкої та товстої кишки, у коріння легень, аорту, діафрагму, які утворились незадовго до надходження потерпілого у стаціонар в результаті зіткнення з виступаючими деталями салону автомобіля при зіткненні транспортних засобів, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Смерть ОСОБА_13 наступила в результаті відкритого перелому кісток черепа, перелому лицьових кісток, забоїв головного мозку, крововиливів під м`яку мозкову оболонку, в м`які покрови голови. (т.2 а.п. 94-96)

Висновком судово- медичної експертизи №630 від 10.09.2020р. підтверджено, що при судово-медичній експертизі потерпілого ОСОБА_9 , його медичних документів, виявлено наступні тілесні ушкодження: закриті переломи 4, 5 п`ясних кісток лівої кисті, забійна рана голови виникли від травматичних дій тупими предметами, не виключено 13.08.2020 в салоні автомобіля при зіткненні з іншим автомобілем. Закриті переломи 4, 5 п`ясних кісток лівої кисті відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, за ознакою тривалого розладу здоров`я. Забійна рана голови відноситься до легких тілесних ушкоджень. (т.2 а.п. 102)

Висновком судово-автотехнічної експертизи №314-АТ від 18.09.2020р. встановлено, що перед настанням дорожньо-транспортної пригоди робоча гальмівна система, рульове керування та ходова частина автомобіля Volkswagen Golf р.н. НОМЕР_1 , знаходилися у технічно-працездатному стані.

(т.2 а.п. 106-112)

Висновком судово-автотехнічної експертизи №315-АТ від 25.09.2020р. підтверджено, що перед настанням дорожньо-транспортної пригоди робоча гальмівна система, рульове керування та ходова частина автомобіля Пежо р.н. НОМЕР_2 , знаходилися у технічно-працездатному стані та забезпечували зменшення швидкості та рух у заданому напрямку з відомою для водія ефективністю.

(т.2 а.п.116-121)

Висновком транспортно-трасологічної експертизи №317-АТ від 22.09.2020р. встановлено, що первинний контакт відбувся між передньою правою кутовою частиною кузова автомобіля Пежо IS. р.н. НОМЕР_2 , та правою бічною частиною кузова автомобіля Volkswagen Golf р.н. НОМЕР_1 . Кут між повздовжніми осями транспортних засобів в момент первинного контакту був близьким до 120°(±5°), що підліковується проти ходу годинникової стрілки від повздовжньої вісі автомобіля Volkswagen Golf р.н. НОМЕР_1 , до повздовжньої вісі автомобіля Пежо IS. р.н. НОМЕР_2 .

У момент первинного контакту автомобіль Volkswagen Golf р.н. НОМЕР_1 , розташовувався в смузі руху автомобіля Пежо IS. р.н. НОМЕР_2 , переднім правим колесом на правому узбіччі за напрямом руху автомобіля Пежо IS. р.н. НОМЕР_2 , на відстані 0,2 м від правого краю проїзної частини та на відстані 233,9 м від кілометрового стовпчика 72 км, а автомобіль Пежо IS. р.н. НОМЕР_2 , знаходився в своїй смузі руху заднім правим колесом на сліду гальмування зазначеного в схемі під позначкою «9» до протоколу огляду дорожньо-транспортної пригоди від 13 серпня 2020 року та під встановленим кутом 120° (±5°) до нього який відліковується проти ходу годинникової стрілки від поздовжньої вісі автомобіля Volkswagen Golf р.н. НОМЕР_1 , до повздовжньої вісі автомобіля Пежо IS. р.н. НОМЕР_2 . (т.2 а.п. 125-130)

Висновком судової інженерно-транспортної експертизи №371-АТ від 29.09.2020, встановлено, що:

1. Згідно слідової інформації виявленої при огляді місця дорожньо-транспортної пригоди від 13 серпня 2020 року, швидкість руху автомобіля Volkswagen Golf р.н. НОМЕР_1 , до початку гальмування складала не менше Va = 104…114,9 км/год. Дане значення швидкості являється мінімально можливим, так як частина кінетичної енергії автомобіля була втрачена при зіткненні з іншим транспортним засобом.

2. У заданій для розгляду дорожній ситуації, водій автомобіля Пежо IS. р.н. НОМЕР_2 - ОСОБА_9 , повинен був діяти відповідно до вимог пункту 12.3. Правил дорожнього руху України, та, виконуючи вимогу даного пункту, не мав технічної можливості уникнути настання даної дорожньо-транспортної пригоди.

3. У заданій для розгляду дорожній ситуації, водій автомобіля Volkswagen Golf р.н. НОМЕР_1 - ОСОБА_8 , повинна була діяти у відповідності до вимог пунктів 12.6.(ґ) та 12.1. Правил дорожнього руху України, та, виконуючи вимоги даних пунктів мала технічну можливість уникнути настання даної дорожньо-транспортної пригоди.

4. Своїми односторонніми діями водій автомобіля Пежо IS. р.н. НОМЕР_2 - ОСОБА_9 , не мав технічну можливість запобігти настанню даної дорожньо-транспортної пригоди.

(т.2 а.п. 136-141)

Висновки судово-медичних, автотехнічних експертиз не викликають будь-якого сумніву у своїй об`єктивності, науковості, обґрунтованості, базуються на дослідженні даних, які були отримані під час досудового розслідування у передбачений кримінальним процесуальним законом спосіб, а тому у суду не було підстав для визнання цих доказів неналежними та недопустимими, як на це вказує сторона захисту.

Крім того, висновки зазначених вище експертиз обвинувачена та її захисник не оспорювали під час досудового розслідування.

На підставі оцінки зазначених вище доказів у їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про те, що в ситуації, яка виникла на дорозі за участю автомобілів під керуванням обвинуваченої ОСОБА_8 і потерпілого ОСОБА_9 , порушення вимог пунктів 2.3.б), 12.1, 12.6.ґ) Правил дорожнього руху України обвинуваченою ОСОБА_8 перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у виді спричинення смерті ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та отримання середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_9 ..

З такими висновками суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин вчиненого ОСОБА_8 злочину та доведеність її вини в обсязі висунутого обвинувачення погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Викладені докази узгоджуються між собою щодо обставин порушення ОСОБА_8 правил безпеки дорожнього руху, що спричинило загибель чотирьох людей та заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 , відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, тому суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги ці докази при ухваленні вироку, у зв`язку із чим у суду не було підстав ставити під сумнів їх належність, допустимість та достовірність.

Аналіз наведених доказів переконливо свідчить про те, що обвинувачена ОСОБА_8 мала технічну можливість уникнути пригоди і повинна була врахувати дорожню обстановку, щоб постійно контролювати рух та безпечно керувати автомобілем, обрати безпечну швидкість руху. Проте вона перевищила дозволену швидкість руху на даній ділянці дороги 90 км/год., не обравши тим самим безпечну швидкість руху, внаслідок чого допустила виїзд автомобіля «Volkswagen Golf», державний номерний знак НОМЕР_1 на праве узбіччя та подальший його виїзд на смугу зустрічного руху, де відбулося зіткнення вказаного автомобіля з автомобілем «Пежо IS», державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_9 , який рухався в зустрічному напрямку.

Недотримання ОСОБА_8 таких правил безпеки дорожнього руху призвело до зіткнення транспортних засобів, унаслідок чого потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 отримали тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя, від яких загинули, а потерпілий ОСОБА_9 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Колегія суддів вважає, що зібрані та дослідженні у провадженні докази є належними, допустимими, достовірними і достатніми, які у своїй сукупності доводять винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину.

Що ж до доводів сторони захисту про недопустимість доказів обвинувачення, а саме порушення порядку визначення слідчого, який здійснював досудове розслідування, порушення вимог ст.214 КПК України під час проведення огляду місця події, що, на думку захисника, свідчить про недопустимість як доказу - протоколу огляду місця події та похідних від нього доказів, порушення вимог ст.278 КПК України, що стосується повідомлення ОСОБА_8 про підозру та зміну підозри, порушення вимог ст.69, 110 КПК України при призначенні та отриманні висновків автотехнічних, судово-медичних експертиз, то вони були предметом перевірки в суді першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Частиною другою даної норми визначено перелік діянь, які суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини й основоположних свобод, на підставі чого можливо зробити висновок про недопустимість доказів.

Як правильно вказано судом першої інстанції, підставою для визнання доказів недопустимими є не будь-яке порушення процесуального закону, а порушення фундаментальних прав і свобод особи.

Підстави, з яких апелянт стверджує про недопустимість письмових доказів, не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.

Зі змісту апеляційної скарги захисника вбачається, що його доводи фактично зводяться до незгоди з оцінкою доказів та встановленими судом обставинами кримінального провадження, які викладено у судовому рішенні.

Так, позбавлені правових підстав вказівки апелянта про те, що старший слідчий ОСОБА_19 не був уповноважений на проведення досудового розслідування, оскільки його визначено т.в.о. начальника відділу СУ ГУНП в Херсонській області ОСОБА_20 .

Відомості щодо займаної ОСОБА_21 посади не суперечать змісту вимог ст.3, 38, 39 КПК України. В матеріалах провадження відсутні будь-які докази того, що тимчасово виконуючий обов`язки начальника відділу СУ ГУНП в Херсонській області неуповноважений визначати слідчого для проведення досудового розслідування, і стороною захисту таких доказів відповідно до вимог ст.93 КПК України не надано.

Посилання захисника на те, що визначення слідчого у кримінальному провадженні не було прийнято у формі постанови, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. В матеріалах провадження наявне доручення керівника органу досудового розслідування про проведення досудового розслідування слідчому, що не суперечать вимогам ст.39, 214 КПК України та не свідчить про незаконність визначення слідчого у вказаному кримінальному провадженні.

А тому твердження захисника про те, що всі процесуальні рішення у формі постанов, які прийняті слідчим у вказаному кримінальному провадженні, винесені неуповноваженою особою, що таким чином обумовлює недопустимість доказів у справі, позбавлені правових підстав.

Не свідчать про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону вказівки захисника про наявність підстав для визнання недопустимим доказом протоколу огляду місця події від 13.08.2020 року, оскільки вказану невідкладну слідчу дію проведено слідчим до внесення відомостей до ЄРДР з дотриманням вимог ч.3 ст.214, ст.237 КПК України.

Зміст протоколу огляду відповідає вимогам ст.104, 237 КПК України, а тому твердження сторони захисту про те, що у даному процесуальному документі не зафіксовано об`єкти місця події, графічно їх не відображено та не вказано інформацію про технічний засіб, яким здійснювалась фотозйомка, слід визнати безпідставними.

У зв`язку з чим, доводи захисника про визнання похідних від протоколу огляду місця події доказів недопустимими та застосування доктрини «плодів отруєного дерева», не грунтуються на законі.

Не підтверджуються матеріалами кримінального провадження твердження захисника про порушення вимог ч.4 ст.278 КПК України при внесенні відомостей до ЄРДР повідомлення про підозру ОСОБА_8 за ч.3 ст.286 КК України, що в свою чергу, не вказує про наявність порушень вимог кримінального процесуального закону під час зміни раніше повідомленої підозри та звернення до суду з обвинувальним актом.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про недопустимість висновків автотехнічних, трасологічної та інженерно-транспортної експертиз з підстав порушення вимог ч.2 ст.69 КПК України, оскільки відповідно до ст.4 Закону України «Про судову експертизу» незалежність та правильність висновку забезпечується серед іншого існуванням установ судових експертиз, незалежних від органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та суду.

Як правильно зазначено судом першої інстанції, експерти, які проводили вказані експертизи, не перебувають в службовій або відомчій залежності від органу досудового розслідування, оскільки відповідно до положення «Про Міністерство внутрішніх справ України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №878 від 28 жовтня 2015 року, Міністерство внутрішніх справ не здійснює оперативно-розшукову діяльність та не є органом досудового розслідування. Не є Міністерство внутрішніх справ України і стороною кримінального провадження в розумінні положень Глави 3 КПК України.

Що стосується вказівок апелянта про відсутність у висновку експерта, який проводив автотехнічну експертизу, відомостей про те, що гальмівна система, рульове керування та ходова частина автомобіля ОСОБА_8 в момент ДТП забезпечували зменшення швидкості та рух у заданому напрямку з відомою для водія ефективністю, то такі вказівки спростовані висновком судово-автотехнічної експертизи №314-АТ від 18.09.2020, яким встановлено, що такі частини транспортного засобу знаходились в технічно-працездатному стані.

Не відповідають вимогам ст.87 КПК України доводи апелянта про невідповідність змісту постанов слідчого про призначення у кримінальному провадженні судово-медичних експертиз вимогам ст.110 КПК України.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи сторони захисту про недопустимість як доказу висновку судово-медичної експертизи №630, яким у потерпілого ОСОБА_9 виявлено тілесні ушкодження середньої тяжкості, оскільки результати експертного дослідження отримано на підставі медичних документів, які було добровільно надано ОСОБА_9 , що не суперечить вимогам ст.101, 102 КПК України.

Висновок судово-медичної експертизи №1153 від 24.09.2020 року про тяжкість тілесних ушкоджень та причину смерті ОСОБА_13 був досліджений судом першої інстанції, його змість не суперечить вимогам ст.102 КПК України та містить відповіді на поставлені питання.

Під час перевірки матеріалів кримінального провадження судом апеляційної інстанції не виявлено таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, зокрема щодо дослідження трупу та медичної документації експертом, які відповідно до вимог ст.87 КПК України можуть бути підставою для визнання такого висновку недопустимим доказом.

З матеріалів кримінального провадження випливає, що як на досудовому розслідування, так і судового розгляді сторона захисту не заявляла клопотання про допит експертів та про надання медичних документів на ознайомлення.

Колегія суддів підкреслює, що стороною захисту не надано переконливих відомостей, які б свідчили про те, що при збиранні органом досудового розслідування доказів були істотно порушені права чи свободи обвинуваченої ОСОБА_8 , які б ставили під сумнів належність та допустимість доказів обвинувачення.

Дослідивши зібрані докази, надані стороною обвинувачення, та оцінивши їх в сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку, провівши у повному обсязі судовий розгляд, допитавши обвинувачену, потерпілого, свідків, та, дослідивши запропоновані докази, перевіривши доводи учасників процесу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їй злочину та правильно кваліфікував його дії за ч.3 ст.286 КК України.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

Докази вини ОСОБА_8 , на які посилалися органи досудового розслідування, перевірені судом першої інстанції та згідно зі ст.94 КПК України належним чином оцінені з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності.

Суд дотримався вимог ст.10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом.

Перевіркою матеріалів провадження не встановлено даних, які б свідчили про однобічність, неповноту, необ`єктивність чи упередженість дослідження органом досудового розслідування та судом обставин, що могли мати значення для кримінального провадження. Як органом досудового розслідування, так і судом були встановлені та досліджені всі обставини, які мають істотне значення для висновків суду, перевірена позиції захисту обвинуваченої шляхом допиту потерпілого, свідка, дослідження протоколів слідчих дій, висновків судово-медичних та автотехнічних експертиз, яким дано належну оцінку у вироку.

Порушень кримінального процесуального закону під час проведення досудового розслідування та судового розгляду, зокрема права обвинуваченої на захист, які могли перешкодити суду всебічно й повно розглянути справу або вплинути на його висновки щодо винності ОСОБА_8 , під час апеляційного розгляду не виявлено, а тому доводи сторони захисту з цього приводу слід визнати безпідставними.

Підстав для скасування вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та закрити провадження у справі на підставі ч.1 ст.283, п.3 ч.1 ст.284 КПК України, як про це ставить питання сторона захисту, колегія суддів не знаходить. .

Водночас, як правильно зазначено в апеляційній скарзі прокурора, вирок щодо ОСОБА_8 в частині призначення покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, належить скасувати з таких підстав.

Як зазначено в ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до положень ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

У п.п. 20, 21 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за частинами 1, 2 ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Зазначених вимог закону при призначенні покарання судом першої інстанції в повній мірі дотримано не було.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.409 КПК України, підставою для скасування вироку суду першої інстанції при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно із п.2 ч.1 ст.420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Зі змісту апеляційних скарг сторін обвинувачення та захисту випливає, що вони фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Згідно із матеріалами справи, призначаючи ОСОБА_8 вид та міру покарання, суд першої інстанції послався на те, що враховує ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, його наслідки, характер допущених нею порушень правил безпеки дорожнього руху, дані про її особу, що вона раніше не судима, вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, офіційно працевлаштована, її вік та стан здоров`я, являється вдовою, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди втратила близьких їй людей, у зв`язку із чим проходила курс психологічної реабілітації, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, позицію потерпілих ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , висловлену ними в адресованій суду заяві про відсутність у них претензій майнового та немайнового характеру до обвинуваченої та їх прохання про застосування до обвинуваченої положень ст.75 КК України, відшкодування потерпілій ОСОБА_16 понесених нею витрат на лікування сина та ритуальні послуги, пов`язані з його похованням, намагання обвинуваченою шляхом внесення коштів на депозит приватного нотаріуса частково відшкодувати завдані нею збитки потерпілому ОСОБА_22 , його позицію, за якою він не наполягає на призначенні суворого покарання, позицію сторони обвинувачення про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, а також визнав обставинами, що пом`якшують її покарання, щире каяття, часткове відшкодування завданої шкоди потерпілому ОСОБА_9 та добровільне відшкодування завданого збитку потерпілій ОСОБА_16 .. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

З урахуванням зазначених обставин, суд дійшов висновку про неможливість застосування до ОСОБА_8 положень ст.75,76 КК України, оскільки її звільнення від відбування покарання буде явно несправедливим унаслідок м`якості та не забезпечить мету покарання, що передбачає не тільки виправлення засудженої, але й запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху та експлуатації транспортних засобів як самою ОСОБА_8 , так і іншими особами, та, реалізуючи принципи законності, справедливості й індивідуалізації покарання, вважає за необхідне призначити їй покарання в мінімальних межах санкції ч.3 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, яке за висновком суду, відповідає вимогам закону та фактично встановленим обставинам кримінального провадження, з яким погоджується і колегія суддів.

Таке покарання не становитиме надмірного тягаря для особи винної та відповідатиме інтересам суспільства.

При цьому колегія суддів не погоджується з доводами прокурора про необхідність призначенняОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, оскільки прокуроромне наведено переконливих аргументів про неможливість її виправлення в умовах реального відбування покарання у виді позбавлення волі протягом строку, визначеного судом першої інстанції.

Між тим, як випливає зі змісту вироку, суд у резолютивної частини помилково не зазначив про призначення ОСОБА_8 додаткового покарання, яке їй фактично призначено, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що є безумовною підставою для скасування вироку в частині призначення покарання та ухвалення нового вироку.

Ті обставини, на які посилається захисник в апеляційній скарзі, як такі, що, на його думку, дають підстави для застосування до ОСОБА_8 положень ст.75 КК України, зокрема, що вона вперше притягується до кримінальної відповідальності, визнала провину у вчиненому, сприяла розкриттю злочину, втратила всіх членів своєї родини, відшкодувала шкоду потерпілим, які просили призначити їй покарання, не пов`язане з ізоляцією від суспільства, то вони не може бути підставою для застосування ст.75 КК України, оскільки жодним чином не зменшують ступінь тяжкості вчиненого злочину та його наслідки. Менш суворий вид покарання, не пов`язаний з позбавленням волі, не буде сприятиме меті покарання - виправленню засудженої, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженою, так і іншими особами.

Пом`якшуючі обставини та дані про особу ОСОБА_8 стали підставою для призначення їй покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч.3 ст.286 КК України.
Що стосується позиції потерпілих стосовно призначення покарання, то у справах цієї категорії ця позиція не є обов`язковою для суду, однак вона враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними пріоритету.

Указане відповідає правовій позиції ККС Верховного Суду, яку сформовано у постанові від 21.08.2019 року у справі № 682/956/17.

Колегія суддів вважає, що характер і ступінь суспільної небезпеки цього злочину, недотримання ОСОБА_8 таких правил безпеки руху та наслідки, що настали у виді загибелі чотирьох людей, свідчать про неможливість її виправлення без відбування реального покарання у виді позбавлення волі та додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що злочин, передбачений ч.3 ст.286 КК України, є злочином публічного обвинувачення та законодавцем віднесено до злочинів проти безпеки руху.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які можуть бути підставами для зміни чи скасування вироку в іншій частині, судом апеляційної інстанції не встановлено.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_8 покарання не можна визнати законним та обґрунтованим, тому його слід скасувати на ухвалити новий вирок, задовольнивши частково апеляційну скаргу прокурора, а апеляційну скаргу зі змінами та доповненнями захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. 404, 407, 409, 413, 414, 420 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу зі змінами та доповненнями захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Скадовського районного суду Херсонської області від 04 червня 2021 року щодо ОСОБА_8 в частині призначення покарання скасувати та ухвалити новий вирок.

Призначити ОСОБА_8 за ч.3 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

У решті цей вирок щодо неї залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_4
(підпис) ОСОБА_3