ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/1520/20 Номер провадження 11-кп/814/670/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія ч.1 ст. 115 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
із секретарем ОСОБА_5 ,
за участі прокурора ОСОБА_6
захисника адвоката ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0003438 за апеляційними скаргами прокурора Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 15 лютого 2021 року,

встановила:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Мар`янівка Новосанжарського району Полтавської області, українець, громадянин України, з середньою спеціальною освітою, неодружений, непрацюючий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , судимий, останній раз:
04.08.2020 Новосанжарським районним судом Полтавської області за ст. 395 К України на 2 місяці арешту,
засуджений за ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України на 7 років позбавлення волі.
На підставі ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Новосанжарського районного суду Полтавської області від 04.08.2020 більш суворим, призначеним за цим вироком, остаточно визначено ОСОБА_8 покарання у виді 7 років позбавлення волі.
Зараховано ОСОБА_8 у строк покарання період перебування під вартою з 30.11.2019 по 15.02.2021.
Позов прокурора задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави в особі Департаменту охорони здоров`я Полтавської обласної державної адміністрації в рахунок відшкодування витрат, понесених державою на лікування потерпілого, грошові кошти в розмірі 5723,50 грн.
Вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати.
Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину за таких обставин.
30 листопада 2019 року, приблизно о 16.50 год, в квартирі АДРЕСА_3 , під час вживання спиртних напоїв, між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 виник конфлікт. Вийшовши на сходинковий майданчик у під`їзді, ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, умисно, з метою умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, на ґрунті особистих неприязних відносин, в ході виниклої штовханини, наніс ОСОБА_9 ножем не менше восьми ножових поранень в життєво - важливі органи, розташовані переважно в лівій ділянці грудної клітини та живота, а саме: рани м`яких тканин грудної клітини ліворуч в проекції 4-го міжребер`я по парастернальній лінії, яка проникає в плевральну порожнину з ушкодженням правого передсердя та середньої долі лівої легені з розвитком гемоперикарду і гемопневмотораксу ліворуч, п`яти ран м`яких тканин грудної клітини ліворуч по передній, середній і задній підкрильних лініях, в проекції 3-4-5-6-7-го міжребер`я, які проникають в плевральну порожнину, двох ран м`яких тканин черевної стінки ліворуч, в ділянці лівого підребер`я, які проникають в черевну порожнину, з ушкодженням парієнтальної очеревини в лівому підребер`ї та з розвитком геморагічного шоку, що утворились від дії колючо-ріжучого предмету, яким міг бути ніж, та кваліфікуються у своїй сукупності, так і кожне окремо, як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя.
Після вчиненого ОСОБА_8 місце події покинув, на вулиці викинув знаряддя вчинення злочину - ніж, тобто виконав усі дії, направлені на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_9 , які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, однак не закінчив його з причин, що не залежали від його волі, оскільки сторонніми особами своєчасно було викликано лікарів швидкої допомоги та терміново доставлено потерпілого до лікувального закладу, де надання кваліфікованої медичної допомоги запобігло настанню його смерті.
Тобто, ОСОБА_8 вчинив закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України у виді 9 років позбавлення волі.
Свої вимоги мотивує тим, що суд, призначаючи покарання не врахував тяжкість вчиненого злочину, відсутність визнання вини та осуду своєї поведінки, те, що ОСОБА_8 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, негативно характеризувався під час відбування покарання в установі. Після звільнення з установи не виконував адміністративний нагляд, за що був засуджений за ст. 395 КК України.
В апеляційних скаргах обвинувачений та його захисник просять вирок суду змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_8 з ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України на 124 КК України та призначити покарання в межах санкції статті.

Свої вимоги мотивують тим, що обвинувачений умислу на вбивство не мав, а вчинив кримінальне правопорушення при перевищенні меж необхідної оборони, оскільки на нього напав ОСОБА_9 , який і був ініціатором конфлікту.

Інші учасники провадження вирок не оскаржували.

Потерпілий у судове засідання не з`явився.

Про час і місце розгляду справи ОСОБА_9 повідомлявся належним чином, однак, вручити повідомлення потерпілому не вдалося, оскільки відповідно до помітки поштового відділення адреси, яка міститься у справі як місце проживання потерпілого, не існує. Ухвалами Полтавського апеляційного суду від 22.07.2021 та 13.09.2021 працівникам Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області надавалося доручення про встановлення місця проживання чи засоби зв`язку потерпілого, а також вручення повістки про виклик ОСОБА_9 до суду.

Відповідно до рапорту ст. о/у ВКП Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області від 18.10.2021 вбачається, що встановити місце перебування чи засобів зв`язку потерпілого не вдалося.

Крім цього, з метою повідомлення та виклику потерпілого ОСОБА_9 в судове засідання у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 , на сайті Полтавського апеляційного суду 17.09.2021 було опубліковано оголошення про його виклик в судове засідання, призначене на 11.30 год 19.10.2021.

Тобто, судом апеляційної інстанції здійснено всі можливі заходи для повідомлення потерпілого про розгляд провадження та виклику в судове засідання для надання показань.

До того ж, в судовому засіданні захисник зазначив, що потерпілому відомо про перегляд судового рішення щодо ОСОБА_8 в апеляційній інстанції, оскільки ОСОБА_9 періодично з`являється до матері обвинуваченого за коштами в якості відшкодування збитків, завданих злочином.

З огляду на вказане, колегія суддів приходить до висновку, що права потерпілого на участь у судовому розгляді порушено не було, його явка у судове засідання в даному випадку не є обов`язковою, а тому можливо провести апеляційний розгляд у відсутності ОСОБА_9 .

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника в підтримку їх апеляційних скарг, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника і не підтримав свою апеляційну скаргу, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Факт нанесення ОСОБА_8 в ході конфлікту ударів ножем ОСОБА_9 та наслідки таких ударів ніким із учасників провадження не оспорюється та підтверджується безпосередньо дослідженими у судовому засіданні у суді першої інстанції належними та допустимими доказами.

Що стосується доводів обвинуваченого та його захисника про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_8 з ч.2 ст. 15 ч.1 ст.115 на ст. 124 КК України, то вони є необґрунтованими з огляду на таке.

Частина 1 статті 115 КК України передбачає відповідальність за умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

У свою чергу ст. 124 КК України передбачає відповідальність за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання особи, яка вчинила кримінальне правопорушення.

На відміну від замаху на умисне вбивства, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 124 КК України, є мотив діяння, який обумовлений захистом винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.
Частина 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнає дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК України).
Вирішуючи питання про відсутність чи наявність в діях особи стану необхідної оборони у разі вчинення злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, у кожному випадку з урахуванням конкретних обставин справи слід оцінювати акт суспільно-небезпечного посягання й акт захисту, встановлювати їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
При цьому, до критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.
У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
Виходячи із фактичних обставин кримінального провадження, судом першої інстанції правильно встановлено, що в діях потерпілого ОСОБА_9 суспільно небезпечного посягання не було.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 1135 від 20.12.2019 у ОСОБА_8 були виявлені легкі тілесні ушкодження на нижній губі та правій кисті по тильній поверхні, які утворилися не менш ніж від 2-3-х кратної дії тупих обмежених предметів, або при дії об такі. Тобто даний висновок спростовує версію обвинуваченого, що ОСОБА_9 завдав йому численні удари руками, стиснутими в кулаки, в різні частини тіла.
При цьому, судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, а також те, що ніж у ОСОБА_9 забрала ОСОБА_10 ще в квартирі до виходу учасників на сходинковий майданчик під`їзду будинку, а биту ОСОБА_9 взяв у руки коли повернувся у квартиру, після нанесення йому ножових поранень, про що зазначають свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .
Будь-яких знарядь чи засобів для заподіяння тілесних ушкоджень, що могло би свідчити про посягання потерпілого на життя чи здоров`я обвинуваченого, ОСОБА_9 не застосовував. Не зазначають про застосування ножа ОСОБА_9 ніхто із очевидців події, у тому числі і обвинувачений та свідок ОСОБА_10 .
До того ж, усі допитані учасники події зазначали, що ОСОБА_9 не здійснював раптового, без попередження, нападу на ОСОБА_8 , не погрожував обвинуваченому чи ОСОБА_10 , а лише в емоційній формі намагався видворити з помешкання, де проживав, небажаних осіб. Прохання ОСОБА_9 було висловлено усім присутнім. Проте, лише ОСОБА_8 відреагував агресивно та вступив у суперечку з потерпілім і замість того, щоб залишити квартиру, ОСОБА_8 розпочав словесну перепалку, висловлюючи бажання залишатися, про що вказує і сам обвинувачений.
Зазначені обставини, зокрема те, що обвинувачений вступив у суперечку з потерпілим та відмовлявся залишати квартиру, також свідчать про відсутність у обвинуваченого відчуття будь-якої реальної чи уявної загрози своєму життю чи здоров`ю.
Не зазначають обвинувачений чи свідки і про наявність яких-небудь перешкод залишити квартиру, що правильно встановлено судом першої інстанції.
Самі по собі висловлювання нецензурною лайкою у бік обвинуваченого не є посяганням.
Будь-яких тілесних ушкоджень у ОСОБА_10 експертом не виявлено.
Тобто, жодних даних про те, що дії ОСОБА_8 були самозахистом від протиправних дій потерпілого, в матеріалах кримінального провадження не міститься.
Тому, суд дійшов обгрунтованого висновку, що дії потерпілого не є суспільно-небезпечним посяганням і не можуть створювати стан необхідної оборони.
Натомість кількість і цілеспрямованість ударів ОСОБА_8 , спричинення численних тілесних ушкоджень у життєво важливі частини тіла (в область серця, легень та внутрішніх органів), а також його дії після спричинення тілесних ушкоджень, а саме: те, що після нанесення ударів обвинувачений негайно залишив місце вчинення кримінального правопорушення, викинувши ніж, яким завдавав ударів, не вчинив жодних дій для надання ОСОБА_9 медичної допомоги, вказують на наявність у нього умислу на позбавлення особи життя.
Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.

При цьому, умисел може бути як прямим, коли особа бажала настання смерті, так і непрямим, тобто особа хоча не бажала настання смерті, але свідомо припускала її настання.

За таких обставин, судом правильно встановлено, що ОСОБА_8 виконав усі дії, спрямовані на заподіяння смерті, а тому був повинен та міг припускати настання смерті.

Твердження обвинуваченого про те, що він вважав, що заподіяв удари в ногу потерпілого є абсурдними, оскільки він відразу ж міг на місці переконатися щодо наявних реальних ушкоджень, проте жодних дій для усунення наслідків обвинувачений не вчинив, а залишив місце вчинення злочину, що також вказує на наявність умислу.

Доводи захисника про те, що суд не проаналізував суперечливі показання свідка ОСОБА_10 , є безпідставними та спростовується вироком, у якому суд належним чином оцінив показання даного свідка з урахуванням усіх наявних доказів у справі.

З огляду на вказане, колегія суддів дійшла висновку, що сукупність наведених у вироку доказів переконливо свідчить про те, що механізм, характер, спосіб нанесення тілесних ушкоджень, та поведінка обвинуваченого, безумовно, вказують на спрямованість його дій саме на вбивство.

Тому судом першої інстанції дії ОСОБА_8 за ч.2 ст. 15 ч.1 ст.115 КК України кваліфіковано правильно.

Місцевий суд при призначенні покарання виконав вимоги закону, передбачені ст.ст. 50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення відповідно до ст. 12 КК України; особу обвинуваченого, який неодноразово судимий, негативну характеристику, схильність до вчинення кримінальних правопорушень, порушення ним адміністративного нагляду, наявність не погашеної та не знятої судимості, наявність синдрому залежності внаслідок вживання наркотичних засобів, його поведінку під час та після вчинення злочину; наявність обставин, які пом`якшують покарання: віктимну поведінку потерпілого та відшкодування завданої шкоди, обставини, які обтяжують покарання: вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочинів.

Отже, судом першої інстанції враховані всі обставини, встановлені під час судового провадження та зазначені в апеляційних скаргах.

Інших обставин, які б давали підстави для пом`якшення чи призначення більш суворого покарання, учасниками провадження не зазначено та колегією суддів під час перегляду вироку суду не встановлено.

Тому відсутні підстави і для призначення більш суворого покарання, про що просить прокурор в апеляційній скарзі.

Таким чином, призначене ОСОБА_8 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

З огляду на викладене вище підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для зміни чи скасування ухваленого по справі судового рішення щодо ОСОБА_8 , як про це ставиться питання в апеляційних скаргах обвинуваченого, його захисника та прокурора, колегія суддів не вбачає. У зв`язку з цим апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :
Апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 15 лютого 2021 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - у той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

СУДДІ:

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4