У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретар судового засідання ОСОБА_4 ,
розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 25 червня 2020 року у кримінальному провадженні № 120 191 000 800 086 06 від 12 грудня 2019 року стосовно
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, не одруженого, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого 03.09.2019 Ірпінським міським судом Київської області за ч. 2 ст. 185 КК України на 2 роки позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням з іспитовим стром 2 роки,-
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 , -

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 25.06.2020 ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за яким призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного ОСОБА_5 покарання по даному вироку частково приєднано невідбуте покарання у виді 1 місяця позбавлення волі за вироком Ірпінського міського суду Київської області від 03.09.2019 та остаточне покарання ОСОБА_5 призначено у виді 4 (чотирьох) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

Ухвалено строк відбування покарання ОСОБА_5 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

Вироком суду ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він 12.12.2019, приблизно о 01 годині, знаходячись разом з раніше не знайомим йому ОСОБА_7 біля будинку № 6-Г по проспекту Леся Курбаса в м. Києві, звернув увагу на мобільний телефон марки Samsung Galaxy A30s, який останній тримав у руці і який вирішив відкрито викрасти з метою обернення на свою користь та особистого збагачення.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне відкрите викрадення чужого майна з метою обернення на свою користь та особистого збагачення, ОСОБА_5 12.12.2019, приблизно о 01 годині, знаходячись по проспекту Леся Курбаса, б. 6-Г, в м. Києві, наблизився до раніше незнайомого йому ОСОБА_7 та шляхом ривка відкрито викрав належне йому майно, а саме:

- мобільний телефон марки Samsung Galaxy A30s, IMEI НОМЕР_1 , вартістю 5.598,00 гривень, в якому знаходились дві сім-картки, які матеріальної цінності не представляють, завдавши потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму.

Відкрито викравши чуже майно, яке належить ОСОБА_7 , ОСОБА_5 з місця вчинення злочину втік, розпорядившись в подальшому викраденим на власний розсуд.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений в апеляційній скарзі просить вирок Святошинського районного суду м. Києва від 25.06.2020 стосовно нього скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, обвинувачений стверджує, що даний вирок винесений з порушенням його процесуальних прав як обвинуваченого та є занадто суворим, оскільки судом не було взято до уваги фактичне примирення сторін, відсутність матеріальних збитків у потерпілого, також, на переконання обвинуваченого, не досліджено докази у провадженні та не допитано потерпілого.
Так, як указує обвинувачений, під час вручення обвинувального акта він не мав законного представника та йому не було запропоновано у наданні такого, він підписав акт в дуже емоціональному стані та хвилюванні, хоча до оголошення йому підозри він примирився з потерпілим.
Крім того, під час всього досудового розслідування та судового процесу йому ніхто, як-то: слідчий, прокурор, адвокат, суддя - не повідомили про можливість застосування положень ст. 468 КПК України щодо укладання угоди про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим.
Також обвинувачений зазначає, що під час судового розгляду провадження призначений судом захисник жодного разу не заперечував та не оспорював позиції сторони обвинувачення, а судом не було враховано відсутність завданих збитків потерпілому та факт компенсації потерпілому майна.
Звернув увагу і на те, що за час проведення досудового слідства ним неодноразово було висловлено щире каяття та пояснення причин свого вчинку.
В доповнення//додатку до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_5 вказує, що потерпілий до суду не викликався і в матеріалах провадження відсутні відомості про це, показання якого могли суттєво вплинути на прийняття рішення у провадженні.
Також, як вказує обвинувачений, у резолютивній частині вироку відсутнє рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних вимог обвинуваченого, вважаючи вирок суду законним і обґрунтованим, пояснення потерпілого ОСОБА_7 , який вважав, що вирок суду підлягає скасуванню з підстав вказаних обвинуваченим та захисником, дослідивши частково матеріали провадження на перевірку доводів апеляційної скарги обвинуваченого та доводів виступу потерпілого ОСОБА_7 у суді апеляційної інстанції, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого ОСОБА_5 , перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції розглядає провадження з дотриманням вимог ст. 62 Конституції України та ст. 404 КПК України в межах апеляційної скарги в обсязі, підтриманому стороною захисту у суді апеляційної інстанції.

Досліджуючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону в частині порушення прав потерпілого під час судового розгляду судом першої інстанції, оскільки в судовому засіданні суду першої інстанції потерпілий ОСОБА_7 присутнім не був і в матеріалах провадження відсутні дані щодо його належного сповіщення про дату, час та місце розгляду провадження, колегія суддів відзначає таке.

Згідно з нормою ч. 2 ст. 318 КПК України, судовий розгляд здійснюється в судовому засідання з обов?язковою участю сторін кримінального провадження, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
У судове засідання викликаються потерпілий та інші учасники кримінального провадження.

Як слідує з положень п. 1 ч. 3 ст. 56, ч. 4 ст. 58 КПК України, під час судового провадження в будь-якій інстанції потерпілий та його представник мають право бути завчасно поінформованими про час та місце судового розгляду.

Порядок здійснення виклику в кримінальному провадженні регламентовано ст. 135 КПК України.
Зокрема, ч. 1 цієї норми закону передбачено, що особа викликається до суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв?язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою.

Якщо в судове засідання не прибув за викликом потерпілий, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, суд, відповідно до ст. 325 КПК України, заслухавши думку учасників судового провадження, залежно від того, чи можливо за його відсутності з?ясувати всі обставини під час судового розгляду, вирішує питання про проведення судового розгляду без потерпілого або відкладення судового розгляду.

Даних вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції дотримано.

Так, як видно з матеріалів кримінального провадження, про підготовче судове засідання під головуванням судді ОСОБА_9 , яке було призначено на 11 год. 00 хв. 06.02.2020, потерпілий ОСОБА_7 був повідомлений за номером телефону, який міститься в матеріалах провадження: 096-466-15-16, що підтверджується змістом телефонограми від 08.01.2020 (а.п. 11).

У зв`язку з перебуванням головуючої судді ОСОБА_9 у нарадчій кімнаті підготовче судове засідання було відкладено на 15 год. 00 хв. 24.02.2020, про що було повідомлено потерпілого ОСОБА_7 , що підтверджується телефонограмою від 06.02.2020 (а.п. 16), коли, на задоволення клопотання обвинуваченого ОСОБА_5 , суд першої інстанції доручив Регіональному центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у м. Києві призначити ОСОБА_5 адвоката для здійснення захисту його інтересів та забезпечити прибуття захисника у підготовче засідання, за чим, підготовче судове засідання відкладено на 10 год. 00 хв. 12.03.2020 (а.п. 19, 20), про що було повідомлено потерпілого ОСОБА_7 (а.п. 22).

У подальшому, у судовому засіданні 12.03.2020, у зв`язку з неявкою обвинуваченого ОСОБА_5 , підготовче судове засідання за участю призначеного обвинуваченому ОСОБА_5 захисника - адвоката ОСОБА_10 було відкладено на 09 год. 15 хв. 25.03.2020 (а.п. 29), про що було повідомлено потерпілого ОСОБА_7 телефонограмою від 12.03.2020 (а.п. 33).

У судовому засіданні 12.03.2020 до обвинуваченого ОСОБА_5 було застосовано привід для забезпечення його явки в судове засідання на 09 год. 15 хв. 25.03.2020 (а.п. 30).

25.03.2020 підготовче судове засідання було знято з розгляду у зв`язку з перебуванням головуючої судді ОСОБА_9 у нарадчій кімнаті (а.п. 37) та судове засідання відкладено на 16 год. 00 хв. 07.04.2020, про що було повідомлено потерпілого ОСОБА_7 , що підтверджується телефонограмою від 05.03.2020 (а.п. 38).

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.04.2020, у зв`язку з закінченням повноважень судді ОСОБА_9 визначено головуючого суддю у досліджуваному провадженні - ОСОБА_11 (а.п. 41, 42).

Про призначене підготовче засідання на 12 год. 00 хв. 01.06.2020 потерпілий ОСОБА_7 був повідомлений за наявними телефоном 09.04.2020 (а.п. 43), коли за згодою всіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_10 , проведене підготовче судове засідання у відсутність потерпілого ОСОБА_7 та призначено судовий розгляд провадження на 09 год. 25 хв. 09.06.2020 (а.п. 44-45, 46), а потім і на 11 год. 00 хв. 25.06.2020, про що потерпілий ОСОБА_7 був повідомлений судовою повісткою від 01.06.2020 за адресою: АДРЕСА_2 (а.п. 49).

Відповідно до журналу судового засідання від 25.06.2020, потерпілий ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився, проте, за з?ясованою думкою учасників провадження, у тому числі обвинуваченого та захисника, суд вважав за можливе продовжити розгляд провадження у відсутність потерпілого (а.п. 69-70), що підтверджується і прослуханим в апеляційному суді звукозаписом судового засідання суду першої інстанції.

За викладеним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вжив всі передбачені кримінальним процесуальним законом заходи щодо належного повідомлення потерпілого ОСОБА_7 про дату, час та місце розгляду провадження, який у судове засідання не з?явився, користуючись своїми правами на власний розсуд.

У який ще спосіб повинен був повідомлятися ОСОБА_7 про дати судових засідань, з апеляційної скарги та пояснень учасників провадження в суді апеляційної інстанції - не видно.

Водночас не можна не вказати про те, що і суд апеляційної інстанції направляв на адресу потерпілого рекомендованою кореспонденцією як документи, що стосуються процедури перебігу апеляційного провадження, так і повідомлення про дату, час та місце розгляду провадження (а.п. 85, 88-89, 100-101), що поверталися на адресу суду апеляційної інстанції за закінченням терміну зберігання (а.п. 102, 103), а наявні у провадженні номери телефонів потерпілого - тимчасово не обслуговувалися (а.п. 108).

З пояснень в суді апеляційної інстанції потерпілого ОСОБА_7 , які він постійно змінював та не давав прямі відповіді на поставлені запитання, можна зробити висновок про те, що номери телефонів, що містяться в матеріалах провадження, він не використовував фактично з часу вчинення стосовно нього кримінального правопорушення - 12.12.2019, доля провадження його не цікавила, оскільки приблизно через три дні після вчинення стосовно нього кримінального правопорушення, йому, приблизно 15.12.2019, у час проведення впізнання обвинуваченого, хрещений батько обвинуваченого ОСОБА_5 - ОСОБА_12 купив новий мобільний телефон, яким він і користувався, припустивши, що обвинуваченому призначать покарання у виді 1 року умовно, а дізнавшись, не вказавши у який спосіб, що ОСОБА_5 призначили покарання у виді 4 років позбавлення волі, він- ОСОБА_7 виявив бажання брати участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Пояснив потерпілий і про те, що він не проживає в Полтавській області за місцем, що наявне в матеріалах провадження, а приблизно вже 1,5 роки проживає у с. Строків Попільнянського району Житомирської області, про що суд він не повідомляв, а тому є незрозумілою його позиція про те, що він неодмінно повинен був бути повідомлений судом повісткою з зазначенням дати, часу та місцем розгляду провадження, - що явно не узгоджуються з загальноприйнятими положеннями взаємозв?язку між наданням особою інформації щодо місця свого проживання//перебування, отриманням повідомлення за цим визначеним потерпілим місцем його перебування, і як наслідок, надання заяви про порушення його прав під час судового розгляду провадження.

Водночас, слід вказати, що вперше про порушення прав потерпілого вказав саме обвинувачений у доповненнях//додатку до апеляційної скарги, з долученням відповідної заяви потерпілого ОСОБА_7 від 19.02.2021, а також зі змісту наданої аналогічної заяви потерпілого ОСОБА_7 у суді апеляційної інстанції - 02.03.2021, разом з цим і у заяві потерпілого вказано, що він проживає за адресою: АДРЕСА_2 , проте, як потерпілий вказав суду апеляційної інстанції - він там не проживає - 1,5 роки, а зазначені у заяві телефони, фактично які наявні в матеріалах провадження, за твердженнями потерпілого, він не користується.

У який спосіб обвинувачений//сторона захисту віднайшла місце перебування потерпілого та отримав//отримала заяву потерпілого ОСОБА_7 від 19.02.2021 - з заяви не видно.

Дані обставини не змогли вказати суду апеляційної інстанції, які б могли бути предметом перевірки, ні сторона захисту, ні потерпілий ОСОБА_7 .

Відповідно до змісту заяви потерпілого ОСОБА_7 від 19.02.2021, що була долучена до клопотання обвинуваченого ОСОБА_5 за цією ж датою - 19.02.2021, яка була подана до відділу прийому громадян Київського апеляційного суду, яку фактично і надав потерпілий ОСОБА_7 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції - 02.03.2021, у ній вказано на порушення судом першої інстанції вимог ст.ст. 56, 349 КПК України стосовно інтересів останнього.

Проте, на пропозицію суду висвітлити, що саме порушено, у чому полягає зміст ст. 349 КПК України, - потерпілий вказати не зміг, пославшись на те, що він є юридично необізнаним, а заяву йому готувала інша особа, без належної ідентифікації цієї особи.

А тому, колегія суддів не задовольнила клопотання захисника ОСОБА_8 щодо прочитання вказаної заяви потерпілим ОСОБА_7 в суді апеляційної інстанції, оскільки джерело її походження не встановлено, як і те, що вона відповідала волевиявленню потерпілого.

Як далі слідує з перебігу розгляду провадження у суді апеляційної інстанції, потерпілому було надано право за своїм розсудом вказати, чому він не погоджується з вироком суду, на що потерпілий пояснив, що судом першої інстанції перекручені фактичні обставини події за його участі, що мали місце 12.12.2019.

Між тим і вказана позиція потерпілого суперечить матеріалам провадження.

Так, як свідчить досліджені журнал судового засідання від 25.06.2020 (а.п. 69-72) та зміст прослуханого звукозапису цього засідання, ОСОБА_5 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення за формулюванням обвинувачення, що викладений в обвинувальному акті, оголошеному прокурором у судовому засіданні, визнав повністю, у зв?язку з чим прокурор за визначенням обсягу доказів, що підлягають дослідженню, запропонував обмежитись допитом обвинуваченого та дослідженням даних про його особу, що було підтримано захисником ОСОБА_10 та обвинуваченим ОСОБА_5 , після чого головуючий роз?яснив обвинуваченому положення ч. 3 ст. 349 КПК України і з?ясував чи зрозумілі йому ці положення та вказав на те, що у такому випадку він//учасники провадження будуть позбавлені можливості оскаржити фактичні обставини у кримінальному провадженні в апеляційному порядку, на що ОСОБА_5 висловився ствердно щодо зрозумілості йому цих положень.

Отже, позиція в суді апеляційної інстанції захисника ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_5 не були роз?яснені норма ч. 3 ст. 349 КПК України, її зміст, наслідки не неможливості оскарження в апеляційному порядку фактичних обставин кримінального правопорушення, які ним не оспорювалися в суді першої інстанції, як і позиція обвинуваченого ОСОБА_5 , що він визнав свою вину за підказкою захисника, що само по собі вказує на дачу обвинуваченим в суді першої інстанції показань, у яких він визнав свою вину повністю, - є явно надуманими, оскільки вони суперечить матеріалам провадження та є саме перекрученням перебігу судового розгляду провадження за власним розсудом сторони захисту.
Будь-яких доказів тому, що захисник ОСОБА_10 неналежним чином виконував обов?язки по наданню правової допомоги обвинуваченому ОСОБА_5 - матеріали провадження не містять.

Не надані такі докази і стороною захисту в суді апеляційної інстанції.

Про те, що ОСОБА_5 знайомий з положеннями ч. 3 ст. 349 КПК України щодо неможливості оскарження в апеляційному порядку фактичних обставин кримінального правопорушення, які ніким не оспорювалися, свідчать і зміст вироків щодо нього Святошинського районного суду м. Києва від 27.11.2018 (а.п. 67-68) та Ірпінського міського суду Київської області від 03.09.2019 (а.п. 63-65).

Отже, порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорювалися, - колегія суддів не вбачає.

А тому, суд апеляційної інстанції, на дотримання приписів ч. 3 ст. 349, п. 1 ч. 1 ст. 392, ч. 2 ст. 394 КПК України, не може переглядати фактичні обставини кримінального правопорушення, що визнані судом доведеними, у тому числі шляхом опитування в суді апеляційної інстанції потерпілого ОСОБА_7 , як про це заявив клопотання захисник ОСОБА_8 без обґрунтування такої можливості вимогами кримінального процесуального закону, за тим, що потерпілий не допитувався судом першої інстанції, а тому і правові підстави для його допиту у суді апеляційної інстанції - відсутні.

Водночас не можна не вказати на те, що в суді апеляційної інстанції 02.03.2021 потерпілому ОСОБА_7 було надано право щодо висловлювання своєї правової позиції стосовно прийнятого судового рішення і доводів апеляційної скарги, які він виказував без обмеження у часі, що фактично зводилися до пояснень щодо висвітлення за його розсудом фактичних обставин подій 12.12.2019 щодо нього, які навіть не узгоджуються з тими, що викладені у його заяві від 19.02.2021 та в апеляційній скарзі обвинуваченого.

Між тим, і згідно пояснень потерпілого ОСОБА_7 у суді апеляційної інстанції від 02.03.2021, він дійсно, коли його: запросили впізнати обвинувачено ОСОБА_13 ... який проти мене телефон... я його впізнав...як такого, що вкрав телефона НОМЕР_2 я так думав...і більш... а потім підійшов хрещений і сказав, що возміщає мені убитки... а потім через 2-3 неділі я убирав у машині і знайшов телефон... і як громадянин я подумав, що не міг бути така сувора кара... я його (свій знайдений телефон) нікуди не відносив, він десь валяється, де я не знаю... Коли я зустрічався з ОСОБА_13 я бачив, що він розкаюється...його так не треба наказувати...повинен був розкаятися, що він його забрав і викинув у машину...прошу щоб його сильно не наказували...а тому він не винуватий, з чого можна зробити висновок, що, у будь-якому разі, ОСОБА_5 протиправно відкрито заволодів мобільним телефоном ОСОБА_7 , яким розпорядився на власний розсуд.

За викладеним, якщо в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 буде доведено, що потерпілий ОСОБА_7 , будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ст. 383 КК України, подав неправдиві відомості щодо вчинення стосовно нього кримінального правопорушення ОСОБА_5 , чи встановлення інших підстав, що можуть вплинути на прийняте судом першої інстанції рішення - вирок суду першої інстанції може бути предметом перегляду у порядку ст. 459 КПК України.

Отже, суд першої інстанції, приймаючи рішення за дослідженими доказами у провадженні у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, дійшов ґрунтовного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майно (грабіж) потерпілого ОСОБА_14 , вчинене повторно.

На правильність даних висновків не може вплинути позиція обвинуваченого в апеляційній скарзі щодо того, що слідчий, прокурор, адвокат, суддя - не повідомили про можливість застосування положень ст. 468 КПК України щодо укладання угоди про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим, оскільки угода, зокрема про примирення може бути укладена за ініціативою потерпілого, підозрюваного або обвинуваченого, як указують приписи ч. 1 ст. 469 КПК України, у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, як свідчить ч. 3 вказаного процесуального закону, до яких кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України, у вчиненні якого ОСОБА_5 визнаний винуватим - не відноситься.

Є такими, що не узгоджуються з нормою закону і посилання обвинуваченого ОСОБА_5 про те, що під час вручення обвинувального акта він не мав законного представника та йому не було запропоновано у наданні такого, оскільки на час вчинення досліджуваного кримінального правопорушення - 12.12.2019, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 був повнолітнім, обвинувальний акт він не підписував, а розписався за його отримання, а його вказівка про примирення з потерпілим ще до оголошення йому підозри - вказує на те, що вину свою визнав і за роз?ясненням йому права на захист - 26.12.2019, не клопотав про залучення захисника, участь якого у провадженні не є обов?язковою.

Як указують положення ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Норма ч. 2 ст. 50 КК України регламентує, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, зокрема засудженими, так і іншими особами.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції при призначення покарання ОСОБА_5 дотримані, оскільки призначене судом першої інстанції обвинуваченому покарання у повній мірі відповідає вказаним загальним засадам призначення покарання.

Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції, згідно з вимогами ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, обставини вчинення злочину, наслідки вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, його молодий вік, який офіційно не працює, має середню освіту, раніше судимий, вчинив злочин в період іспитового строку, за даними облікової документації не перебуває під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом, у лікаря психіатра на обліку не перебуває, не одружений, - дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України фактично у мінімальних межах, встановлених в санкції цієї норми матеріального закону, яке на переконання колегії суддів, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Підстав для пом?якшення покарання ОСОБА_5 колегія суддів не вбачає.

Не може слугувати такою обставиною і відшкодування потерпілому ОСОБА_7 завданих збитків

Ґрунтовно до ОСОБА_5 застосовані і положення ст. 71 КК України, оскільки обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення (злочин) за даним провадженням 12.12.2019 у період іспитового строку, установленого за вироком Ірпінського районного суду Київської області від 03.09.2019 при його засудженні за ч. 2 ст. 185 КК України на 2 роки позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 2 роки.

Згідно з приписами п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою, у резолютивній частині вироку зазначаються, зокрема, рішення щодо забезпечення кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_5 про те, що у резолютивній частині оспорюваного вироку не вказано заходи забезпечення кримінального провадження, - не є беззастережними, оскільки доводи обвинуваченого у цій частині носять узагальнюючий характер, без посилання на те, які ж саме заходи забезпечення кримінального провадження мали бути висвітлені у вироку і як вони вплинули на ухвалений вирок у даній справі.

На противагу, на переконання колегії суддів, порушення норм матеріального чи процесуального права, які б були підставою для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції, - відсутні.

Отже, апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргуобвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 25 червня 2020 року у кримінальному провадженні № 120 191 000 800 086 06 від 12 грудня 2019 року стосовно ОСОБА_5 без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3