Справа №585/1699/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/686/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції в залі суду в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 09.03.2021 року, якою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та визначено заставу у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатної особи, що становить 45400 гривень у національній грошовій одиниці -,

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Роменського міськрайонного суду Сумської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 186, ч. 2, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 357 КК України.

Прокурором у судовому засіданні заявлено клопотання про продовження відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке обґрунтовано тим, що ризики, які раніше встановлені, продовжують існувати, а судовий розгляд кримінального провадження завершити неможливо через об`єктивні обставини.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 09.03.2021 року клопотання прокурора було задоволено і відносно обвинуваченого ОСОБА_8 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 60 днів до 07.05.2021 року та визначено заставу у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатної особи, що становить 45400 гривень у національній грошовій одиниці.

Не погодившись з таким судовим рішенням, вважаючи його незаконним та необґрунтованим, ОСОБА_8 оскаржив його в апеляційному порядку та просив обрати відносно нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_8 стверджував, що має постійне місце проживання, просив врахувати стан його здоров`я та вважав за можливе обрати відносно нього запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника - адвоката ОСОБА_9 , які вимоги апеляційної скарги підтримали, просили їх задовольнити, ухвалу суду скасувати та обрати відносно ОСОБА_8 інший, більш м`який вид запобіжного заходу, думку прокурора, який проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечив, та просив ухвалу суд першої інстанції залишити без зміни, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Як вбачається зі ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Ухвалюючи рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, районний суд повинен з`ясувати доцільність продовження застосування запобіжного заходу, що у свою чергу повинно відповідати ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177-178 КПК України, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження.

Положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України встановлено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Частиною 1 статті 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

В силу вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Так, як вбачається з наданих апеляційному суду матеріалів кримінального провадження ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 186, ч. 2, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 357 КК України.

Постановляючи оскаржувану ухвалу та продовжуючи строк тримання обвинуваченому ОСОБА_8 під вартою, суд першої інстанції виходив з того, що судом були встановлені обставини, які беззаперечно підтверджують той факт, що ОСОБА_8 ухилявся від суду і дане ухиляння мало системний характер, тривало до взяття його під варту в провадженні, яке розглядалося Конотопським міськрайонним судом Сумської області, а також були встановлені обставини, що свідчать про те, що ОСОБА_8 продовжував злочинну діяльність навіть після звільнення з-під варти по відбуттю строку покарання до часу повторного взяття під варту, а тому суд дійшов до обґрунтованого висновку, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, не буде достатнім для запобігання ризикам, зазначеним у ч. 1 ст. 177 КПК України, та не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 , що він має постійне місце проживання, на переконання колегії суддів не є підставою для зміни обраного запобіжного заходу на більш м`який, оскільки дані обставини існували і на час вчинення інкримінованих йому злочинів, проте не стали стримуючим фактором для ОСОБА_8 .

Доводи апелянта щодо стану його здоров`я колегія суддів не може визнати такими, які дають підстави застосувати до ОСОБА_8 більш м`який запобіжний захід, як домашній арешт, оскільки вказані доводи є безпідставними та такими, які не підтверджуються матеріалами провадження.

Таким чином, продовження існування зазначених вище обставин у їх сукупності, виправдовують подальше перебування обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою, що відповідає, і є співрозмірним тяжкості і характеру діянь, які інкримінуються останньому, та більш м`які запобіжні заходи, як на це вказує обвинувачений в своїй апеляційній скарзі, не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого, а тому продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є найбільш прийнятним за наявних умов.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 , та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги обвинуваченого.

Таким чином, ухвала міського суду про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_8 є законною та обґрунтованою, підстав для скасування судового рішення немає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 09.03.2021 року, якою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та визначено заставу у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатної особи, що становить 45400 гривень, залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4