1Справа № 335/704/21 1-кс/335/2873/2021
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 травня 2021 року м. Запоріжжя
Слідчий суддя Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , захисника підозрюваного адвоката ОСОБА_5 , підозрюваної ОСОБА_6 , розглянувши у судовому засіданні в залі суду у м. Запоріжжя клопотання старшого слідчого в ОВС слідчого управління ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_4 за об`єднаними матеріалами досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000018 від 21.04.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Запоріжжя, громадянки України, офіційно працевлаштованої на посаді прийомоздавальника АТ «Запорізький завод феросплавів», неодруженої, яка на утриманні неповнолітніх чи малолітніх дітей не має, яка має середню спеціальну освіту, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Старший слідчий в ОВС слідчого управління ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням, за погодженням з прокурором Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України.

Клопотання прокурора мотивовано тим, що у провадженні СУ ГУНП в Запорізькій області перебуває кримінальне провадження, відомості по якому внесені до ЄРДР за № 0000018 від 21.04.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та інші невстановлені в ході досудового слідства особи, перебуваючи в орендованому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 , за допомогою комп`ютерної техніки із встановленим на ній відповідним програмним забезпеченням, даними щодо клієнтів банківських установ та комп`ютерної периферії, представившись співробітниками банківської установи АТ «АБ «Росія», шляхом обману заволоділи коштами потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 чим спричинили останнім матеріальну шкоду.

ОСОБА_6 , підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, а саме: заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно, шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, організованою групою.

05.05.2021 року ОСОБА_6 вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.4 ст.190 КК України.

Посилаючись на те, що підозрювана ОСОБА_6 : може переховуватись від органів досудового розслідування та суду; знищити, спотворити або сховати речі, документи, які мають важливе значення для встановлення обставин кримінального провадження, а саме речі та предмети, що містять відомості про її злочинну діяльність, які зберігаються у місцях, які підлягають встановленню під час проведення досудового розслідування; може незаконно впливати на свідків та потерпілих у даному кримінальному провадженні, співучасників злочинної діяльності, особи яких також підлягають встановленню, оскільки знайомий з ними протягом тривалого часу, у тому числі й шляхом погроз, умовлянь схилити їх до дачі неправдивих показів; може продовжити свою злочинну діяльність, вчинити інші кримінальні правопорушення, оскільки офіційно не працевлаштований та дана діяльність є єдиним джерелом його доходу, слідчий просить застосувати до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
В судовому засіданні прокурор та слідчий клопотання підтримали, просили його задовольнити на підставах, викладених у клопотанні.

Підозрювана та її захисник у судовому засіданні заперечували проти задоволення клопотання слідчого, у зв`язку із необґрунтованістю підозри. Просили застосувати відносно ОСОБА_6 більш м`який запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Слідчий суддя, вислухавши думку учасників кримінального провадження та дослідивши надані докази, встановив, що слідчим управлінням ГУНП в Запорізькій області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000018 від 21.04.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

05.05.2021 року ОСОБА_6 вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.4 ст.190 КК України.

Аналізуючи наведені стороною обвинувачення матеріали кримінального провадження можливо дійти висновку, що вони містять відомості про ймовірну причетність підозрюваної ОСОБА_6 до інкримінованого їй злочину, однак представлені докази на даному етапі не можуть стверджувати про їх достатність для негайного засудження, проте можна дійти висновку про виправданість подальшого розслідування (рішення у справі «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року).
Якщо виходити з поняття «обґрунтована підозра», приведеного в п. 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», то обґрунтована підозра означає, що існують факти і інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.
При цьому слідчий суддя нагадує, що обставини інкримінованого підозрюваній конкретних дій та доведеність її вини, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час судового розгляду кримінального провадження.
Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини. Так, у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23.10.1994 суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».
Враховуючи наведене, слідчий суддя, не вирішуючи наперед питання про винуватість підозрюваної у вчиненні інкримінованого їй злочину, правильність кваліфікації її дій, допустимість доказів щодо встановлення винуватості підозрюваної, вважає передчасними вищенаведені доводи захисника підозрюваної та вважає, що зміст клопотання та долучених до нього документів підтверджують існування фактів і інформації, які можуть свідчать про ймовірну причетність ОСОБА_6 до інкримінованих їй дій, та ці факти та інформація мають бути перевірені та їм надана оцінка судом на відповідній стадії кримінального провадження.
Відтак, на даний час у кримінальному провадженні існують обставини, з якими закон пов`язує можливість перебування особи під одним із запобіжних заходів, передбачених ст. 176 КПК України.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, позиція слідчого та прокурора зводиться до існування ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Частиною другою статті 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини стверджує, що вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

Таким чином, рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

Так, у справі «Маккей проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ зазначив, що основна мета статті 5 Конвенції полягає у запобіганні свавільного або безпідставного позбавлення волі особи.

Відповідно до вимог статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення. Це необхідно робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення. Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішуватись абстрактно. Воно має вирішуватися у кожній справі з урахуванням конкретних обставин. Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають правило поваги до особистої свободи (справа «Лабіта проти Італії», справа «Харченко проти України»).

За змістом положень КПК України основним призначенням слідчого судді є здійснення судового захисту прав і законних інтересів осіб, які беруть участь у кримінальному процесі, забезпечення законності і обґрунтованості обмеження конституційних прав і свобод людини на досудових стадіях кримінального провадження.

Ухвалюючи рішення за результатами розгляду клопотання про застосування до підозрюваного, обвинуваченого запобіжного заходу, слідчий суддя зобов`язаний враховувати підстави та обставини, передбачені статтями 177, 178 КПК України, і навести їх у мотивувальній частині ухвали.

Статтею 183 КПК України визначено, що тримання особи під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

За ст. 179 КПК України, полягає у покладенні на підозрюваного, обвинуваченого зобов`язання виконувати покладені на нього слідчим суддею, судом обов`язки, передбачені статтею 194 цього Кодексу.
Виключною метою застосування запобіжних заходів у кримінальному провадженні є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів пов`язано із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Перевіряючи доведеність заявлених в клопотанні слідчого ризиків, слідчий суддя враховує, що ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, а тому з метою уникнення кримінальної відповідальності, остання може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, що свідчить про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст.177 КПК України.
При цьому, під час розгляду клопотання, слідчий суддя також враховує, що ОСОБА_6 раніше не судима, зареєстрована, має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, офіційно працевлаштована та приходить до висновку, що сукупність зазначених обставин істотно зменшують ризик переховування від органів досудового розслідування і суду, та з метою запобігання вказаного ризику можливо застосувати до підозрюваної більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою (про який клопотав слідчий), у вигляді особистого зобов`язання з покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, що може в достатній мірі гарантувати належну процесуальну поведінку підозрюваного на даній стадії кримінального провадження.
На переконання слідчого судді, такий висновок відповідає меті забезпечення виконання підозрюваною покладених на неї процесуальних обов`язків.
Слідчий суддя, з урахуванням даних щодо особи підозрюваної, яка підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, хоча і погоджується з ймовірною можливістю існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст.177 КПК України, а саме можливістю переховування від органів досудового розслідування та/або суду, але при цьому погоджується і з тим, що під час розгляду клопотання, стороною обвинувачення не було доведено, що інший більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти заявленому ризику.
Сама по собі тяжкість інкримінованого підозрюваній злочину, та тяжкість можливого покарання, як на це посилається прокурор в судовому засіданні, не є виключними і достатніми обставинами для підтвердження неможливості застосування до ОСОБА_6 на даній стадії кримінального провадження при вказаних обставинах більш м`якого запобіжного заходу.
Як зазначено в п.143 Рішення ЄСПЛ «Бойченко проти Молдови» одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказання підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню по справі, переховуватись від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатніми для ухвалення рішення про тримання заявника під вартою (аналогічні справи - Беччієв проти Молдови» та «Сарбан проти Молдови»).

Стосовно загрози втечі, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорсткого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною,або наявність зв`язків в іншому місці ( «Панченко проти Росії»).

Наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою («Строган проти України»).

Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки підозрюваного, слідчий суддя відмічає, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.

Суд у рішенні по справі «Белчев проти Болгарії» наголосив, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи повинно бути переконливо доведено державними органами.

Кримінальний процесуальний закон покладає аналогічний обов`язок на сторону обвинувачення, зазначаючи, що остання має довести суду, крім наявності ризиків не процесуальної поведінки особи, ще й неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Відповідно до ст. 3 Загальної декларації прав людини, ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 3 постанови Пленуму ВСУ від 25 квітня 2003 року №4 «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строку тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства», запобіжний захід у вигляді взяття під варту обирається лише тоді, коли на підставі наявних у справі фактичних даних із певною вірогідністю можна стверджувати, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки підозрюваного, обвинуваченого.

Слідчим у клопотанні та прокурором в судовому засіданні не наведено достатньо переконливих фактів або обставин щодо недостатності застосування до підозрюваної більш м`якого запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання для запобігання визначеним ризикам.
Таким чином, з урахуванням викладеного, слідчий суддя вважає, що застосування до ОСОБА_6 більш м`якого альтернативного запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання, відповідає вимогам вищевказаних норм закону та є дієвим механізмом контролю її поведінки під час здійснення досудового розслідування та відповідає завданням кримінального провадження.
Вказуючи у клопотанні про наявність інших ризиків, слідчий не навів будь-яких достатньо переконливих доводів щодо їх існування, обставини, викладені в клопотанні слідчого, які вказують на наявність інших ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України є лише припущеннями, які жодним чином не підтверджені.
Слідчий суддя приймає до уваги, про що неодноразово наголошував ЄСПЛ у своїх висновках, що сама лише по собі тяжкість інкримінованих підозрюваному злочинів не може бути підставою для застосування найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Крім того, слідчий суддя зазначає, що запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання також обмежує свободу особи та змушує підозрювану відчувати на собі певний тягар заборон.
Посилання слідчого і прокурора на існування ризику незаконного впливу на потерпілих та свідків є безпідставним, оскільки ані слідчим в клопотанні, ані прокурором у судовому засіданні не було доведено, що підозрювана здійснювала, або намагалася здійснити спроби впливу на потерпілих та свідків.
Ризик впливу на свідків та потерпілих також може бути усунений шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, з покладанням відповідної заборони спілкуватися із зазначеними особами.
Ризик знищення, приховування або спотворення будь-яких із речей, які мають суттєве значення для встановлення обставин кримінального правопорушення також є необґрунтованим, оскільки досудовим розслідуванням у вказаному кримінальному провадженні проведені всі слідчі дії на час звернення з клопотанням до суду: вилучено всі документи, комп`ютерну техніку.
Крім того, підстави вважати, що існує ризик вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення також відсутні, оскільки підозрювана раніше не судима, офіційно працевлаштована та має стійкі соціальні зв`язки.
Зваживши всі обставини у їх сукупності, дані про особу підозрюваної, слідчий суддя приходить до висновку, що запобігти на даний час встановленим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_6 можливо шляхом застосування до останньої запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, який просить застосувати сторона захисту.
Застосування особистого зобов`язання, з покладенням на підозрювану обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК УКраїни, є достатнім для запобігання встановленим ризикам, у тому числі можливості впливу на потерпілих та свідків.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 182, 183, 193, 194, 196, 197, 199, 206, 211, 372, 395 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

Клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишити без задоволення.

Застосувати до ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Покласти на підозрювану ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, в межах строку досудового розслідування, а саме до 18.06.2021 року включно:

-прибувати на виклик до слідчого, у проваджені якого перебувають матеріали кримінального провадження, прокурора та суду, залежно від стадії кримінального провадження;
-повідомляти про зміну місця проживання та місця роботи слідчого, прокурора або суд;

-утримуватись від спілкування зі свідками та потерпілими у даному кримінальному провадженні;

-здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд із України та в`їзд в Україну.

Роз`яснити підозрюваній, положення ч. 2 ст. 179 КПК України, у відповідності до якої, у разі невиконання покладених обов`язків, до неї може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на неї може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ухвала в частині відмови в задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою може бути оскаржена безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складено та проголошено 24.05.2021 року о 14-20 год.

Суддя ОСОБА_1