СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 березня 2021 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ;

при секретарі - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження (ЄРДР № 0008730 від 02 жовтня 2017 року) за обвинувальним актом стосовно

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Київ, українець, гр-н України, освіта середня, працює не офіційно, не одружений, зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 , згідно із ст. 89 КК України вважається несудимим;

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Баку Республіки Азербайджан, азербайджанець, гр-н Азербайджана, освіта середня, працює не офіційно, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, зареєстрований в АДРЕСА_2 , проживає: АДРЕСА_3 , згідно із ст. 89 КК України вважається несудимим,

які, кожний окремо, обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,

сторони провадження: прокурори ОСОБА_5 (т. 2 а. 59), ОСОБА_6 (т. 2 а. 146), обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , їх захисники ОСОБА_9 та ОСОБА_10 відповідно, інші учасники потерпілий ОСОБА_11 ,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 пред`явлено обвинувачення, яке сформульовано та підтримане прокурором під час судового розгляду такого змісту.
01 жовтня 2017 року, приблизно о 21 год. 45 хв., ОСОБА_12 та ОСОБА_13 за попередньою змовою групою осіб скоїли розбійний напад на потерпілого ОСОБА_14 із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілого, за таких обставин.
01 жовтня 2017 року, приблизно о 21 год. 30 хв., ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , знаходячись разом біля будинку № 8 по вул. Гната Юри в м. Києві, побачивши наочно знайомого ОСОБА_14 , вирішили відкрито протиправно заволодіти його майном з метою особистого збагачення, у такій спосіб вступили в попередню злочинну змову на вчинення даного злочину. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 підійшли до ОСОБА_14 та висловили вимогу віддати свій мобільний телефон, на що той відмовив. У цей час ОСОБА_12 та ОСОБА_13 почали наносити ОСОБА_14 удари руками та ногами по різних частинах тіла. У свою чергу, потерпілий, намагаючись втекти від нападників, добіг до будинку АДРЕСА_4 , де сховався в салоні невстановленого слідством припаркованого поруч автомобіля, за кермом якого перебувала також невстановлена особа. Не зважаючи на присутність водія, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , діючи спільно продовжили побиття потерпілого, витягаючи його з салону вказаного автомобіля. Крім того, задля припинення опору з боку ОСОБА_15 дістав з під одягу предмет, схожий на кухонний ніж, приставивши його до шиї потерпілого. Сприйнявши такі дії ОСОБА_12 як загрозу для життя та здоров`я, ОСОБА_14 спробував прикритись від ножа передпліччям лівої руки, однак ОСОБА_12 завдав останньому удар ножом, подолавши таким чином опір з боку потерпілого. Після цього ОСОБА_13 забрав у потерпілого ОСОБА_14 належний останньому мобільний телефон «Мейзу 5 Нота», вартістю 3 500 грн, з сім-карткою оператора вартістю 45 грн. У такий спосіб ОСОБА_12 та ОСОБА_13 спільними діями ляхом нападу заволоділи чужим майно загальною вартістю 3 545 грн., яким розпорядилися на власний розсуд, втікши з місця вчинення злочину. Крім того, вказаними спільними діями ОСОБА_12 та ОСОБА_13 завдали потерпілому ОСОБА_14 тілесні ушкодження у виді синця на верхній повіці правого ока, подряпини на заднє-боковій поверхні шиї в середній третині, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, а також різаних ран на долонній поверхні лівої кисті та в ділянках фаланг 3, 4 та 5 пальців, які відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Ці дії ОСОБА_12 та КІЗІЛЬ стороною обвинувачення кваліфіковані за ч. 2 ст. 187 КК України.

Позиція сторони захисту.
Допитані в судовому засіданні обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 свою винуватість у спільному вчинені розбійного нападу за наведених вище обставин, кожний окремо, не визнали у повному обсязі, пояснивши, кожний окремо, що взагалі не причетні до вказаних подій, з ОСОБА_14 не знайомі, останній їх оговорює з невідомих причин, між собою вони знайомі, але даного злочину не вчиняли, як і не вступали у попередню змову на його вчинення.
Сторона захисту наполягала на тому, що обвинуваченням не здобуто і не надано суду будь-яких допустимих доказів винуватості ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у вчиненні поставленого їм у провину діяння. Вважає пред`явлене обвинувачення таким, що ґрунтується виключно на припущеннях, посилаючись при цьому на те, що докази збиралися з порушенням закону, а відтак є недопустимими. Враховуючи це, захист просив ухвалити виправдувальний вирок.

Позиція сторони обвинувачення.
В обґрунтування винуватості ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, сторона обвинувачення подала докази, які були безпосередньо досліджені під час судового розгляду і містилися у показаннях свідка ОСОБА_16 , протоколах оглядів місця події та впізнання, висновках експертів медиків тощо. Прокурор вважав подані докази достатніми для того, щоб критично оцінити захисну версію обвинувачених та довести їх винуватість.

Оцінка поданих сторонами доказів судом.
Суд повно, всебічно та неупереджено дослідивши всі обставини даного провадження, об`єктивно та за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на такому дослідженні, оцінивши кожний поданий сторонами доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов наступних висновків.

За протоколом прийняття заяви про злочин від 01 жовтня 2017 року (т. 2 а. 79) ОСОБА_14 повідомив, що близько 21 год. 45 хв. за адресою: м. Київ, вул. Гната Юри, 8 невідома особа із застосуванням предмету, схожого на ніж, нанесла тілесні ушкодження та відкрито заволоділа мобільним телефоном, завдавши шкоди в сумі 3 545 грн.

Звертає на себе увагу той факт, що потерпілий заявив про протиправні дії однієї особи, яка йому була невідома, хоча за висунутим обвинуваченням об`єктивна складова нападу полягала у тривалих і пов`язаних із переслідуванням діях двох осіб.

Дані дослідженого судом протоколу огляду місця події від 01 жовтня 2017 року з додатками у виді схеми місцевості (т. 2 а. 80-82) виявилися неінформативними, оскільки на місці вчинення нападу на потерпілого будь-яких слідів злочину не виявлено.

Як видно з довідок ДУ «Інститут травматології та ортопедії НАМН України» від 02 та 12 жовтня 2017 року (т. 2 а. 101, 105), карти виїзду швидкої медичної допомоги № 1947 від 01 жовтня 2017 року (т. 2 а. 102), витягу з медичної карти стаціонарного хворого КПКЛ № 3 (т. 2 а. 104), потерпілий ОСОБА_14 о 23 год. 10 хв. 01 жовтня 2017 року був доставлений бригадою лікарів до КМКЛ № 3 з різаною раною в ділянці фаланг пальців лівої руки, пізніше з приводу цієї рани звертався за консультацією лікарів, а з 20 по 22 жовтня 2017 року перебував на стацлікуванні.

За дослідженим судом висновком судового медичного експерта № 26054 від 10 листопада 2017 року (т. 2 а. 106-111) у потерпілого ОСОБА_17 виявлені тілесні ушкодження у виді: - синця на верхній повіці правого ока та подряпини на заднє-боковій поверхні шиї в середній третині, які відносяться до легких тілесних ушкоджень; - різані рани на долонній поверхні лівої кисті та в ділянках фаланг 3, 4 та 5 пальців, від кожної з яких вглиб відходить рановий канал з ушкодженням пошарово шкіри, м`язів та сухожилки згиначів кожного з вказаних пальців, які відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості. Синяк утворився в результаті однократної ударної дії тупого предмета, характерні властивості якого в ушкодженні не відобразились, а подряпина на шиї та різані рани могли утворитися внаслідок двократної дії гострого предмету, якому притаманні ріжучі властивості. Всі вказані ушкодження могли утворитися 01 жовтня 2017 року.
Суд відхиляє доводи сторони захисту про те, що внаслідок залучення експерта не ухвалою слідчого судді його висновок є недопустимим, оскільки вони не ґрунтуються за законі. Вирішуючи питання про порядок залучення експерта у межах даного провадження, суд повинен керуватися і керується положеннями ст. 243 КПК України в редакції до Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України…» (далі Закон № 2147-VIII). Згідно з п. 4 § 2 «Прикінцеві положення» розділу 4 Закону № 2147-VIII його положення вводяться в дію лише через три місяці після набрання ним чинності, не мають зворотної дії в часі та застосовуються виключно до справ, по яким відомості про злочин внесені в ЄРДР після введення в дію цих змін. Враховуючи те, що Закон № 2147-VIII набув чинності 29 листопада 2017 року (публікація в газеті Голос України від 28 листопада 2017 року № 221-222), його положення введені в дію лише з 28 лютого 2018 року, тобто через три місяці після набрання чинності Законом № 2147-VIII, а тому не можуть бути застосовані до справ, за якими відомості про злочин, внесені в ЄРДР до 28 лютого 2018 року, як це має місце у даному випадку.

Оцінюючи вказані судово-медичні дані, суд бере до уваги, що вони узгоджуються між собою, а тому визнає їх достовірними і кладе в основу свого вироку.
За протоколом огляду місця події від 02 жовтня 2017 року (т. 2 а. 98-100), гр-н ОСОБА_18 добровільно видав слідчому телефон «Мейзу», а за протоколом проведення слідчого експерименту від 03 жовтня 2017 року та розпискою (т. 2 а. 90-97, 115) потерпілий ОСОБА_14 , використовуючи індивідуальні ідентифікатори (відбиток пальця), розблокував вказаний телефон, серійний № НОМЕР_1 , ІМЕІ: … НОМЕР_2 ; … НОМЕР_3 та продемонстрував у записах на ньому переписку зі своєю дружиною, отримав вказаний телефон на відповідальне зберігання.

Водночас, ані наведені судово-медичні дані, ані відомості про ідентифікацію телефону як такого, що перебував у користуванні потерпілого, самі по собі не доводять винуватість саме обвинувачених у вчиненні поставленого їм у провину злочину.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_19 показав, що з обвинуваченими не знайомий, а потерпілого ОСОБА_14 знав лише наглядно через його кума, з яким разом служив в армії. Як далі показав свідок, 2017 року, дату не пам`ятає, приблизно о 22 год., випадково знаходячись біля будинків по вул. Гната Юри в м. Києві, почув крик, вийшов за кут будинку і побачив метрів за десять легковий автомобіль таксі, марку якого не пригадає, в якого були відкриті задні двері та біля нього була нетривала бійка, хто в ній брав участь, не знає і не бачив через темну пору доби, після того, як два учасники бійки втекли, він підійшов до машини і побачив в ній ОСОБА_14 з пораненою рукою, тому викликав йому швидку медичну допомогу. ОСОБА_14 події, які він, свідок, бачив, йому не пояснював і не нападників не вказував. Присутніх в судовому засіданні обвинувачений свідок ТОНКОВИД не ідентифікував як учасників описаних ним подій.
Суд всі вказані докази оцінює в порядку ч. 1 ст. 337 КПК України в межах висунутого обвинувачення, однак всі вони, в тому числі і у сукупності з показаннями вказаного свідка, не містять конкретних даних, які могли б вказати на участь у злочині обох обвинувачених чи когось окремо з них.

Крім того, за дослідженими судом двома протоколами пред`явлення особи для впізнання, обидва від 02 жовтня 2017 року (т. 2 а. 83-88), потерпілий ОСОБА_14 у першому випадку нібито впізнав ОСОБА_13 як особу, що била його та взяла належний йому телефон, а в іншому ОСОБА_12 як особу, що погрожувала йому при цьому предметом, схожим на ніж.

Водночас, під час безпосереднього дослідження судом даних відео фіксації вказаних обох слідчих дій за участі потерпілого як додатку до цих протоколів (т. 2 а. 89) виявлено, що зафіксовані у протоколах результати не відповідають фактичним обставинам проведення цих слідчих дій.

Так, по-перше, в обох випадках впізнання ОСОБА_14 послідовно визнавав, що біля під`їзду його зустріли три особи, одну з яких він знав особисто і це був не ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , і саме цей знайомий висунув до нього претензію щодо повернення телефону, звинувачуючи його в крадіжці останнього (файл «00031», початок запису з 01 хв. 22 сек.; файл «00033», початок запису з 01 хв. 17 сек.), потім за відмову повернути телефон він був побитий двома особами, одна з яких була з ножом (файл «00032», початок запису з 15 сек.; файл «00033», початок запису з 01 хв. 43 сек.).

Таким чином, потерпілий із самого початку повідомив відмінну від сторони обвинувачення версію подій намагання трьох осіб повернути телефон, у викраденні якого його підозрювала знайома особа, а не розбійний напад, самостійно з корисливих мотивів ініційований обвинуваченими.

По-друге, потерпілий дійсно вказав, що ОСОБА_13 брав участь в його побитті, але ножа при цьому не мав (файл «00033», початок запису з 02 хв. 28 сек.), що ж стосується ОСОБА_12 , то потерпілий не вказав на будь-яку його участь в цих подіях і впізнав його лише як особу, що була при цьому присутня (файл «00032», початок запису з 42 сек.).

Отже, за результатами впізнання ОСОБА_12 не встановлено, що саме його впізнав потерпілий як особу, яка під час побиття мала при собі ніж та застосувала його.

Таким чином, зафіксовані в обох протоколах пред`явлення особи для впізнання від 02 жовтня 2017 року результати не відповідають фактичним обставинам проведення цих слідчих дій.

Нарешті, за даними фіксації перебігу впізнання в обох випадках слідчий опитав потерпілого про зовнішній вигляд і прикмети осіб, яких він може впізнати, вже під час демонстрації йому осіб, які були представлені для впізнання, та в їх безпосередній присутності (файл «00032», початок запису з 24 сек.; файл «00033», початок запису з 02 хв. 15 сек.).

Отже, впізнання за участю потерпілого в обох випадках відбулося з порушенням порядку його проведення, встановленого ч. 1 ст. 228 КПК України, за якою тільки перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а не в їх присутності, як це було зроблено фактично. Зважаючи на значимість дотримання такої послідовності дій слідчого, яка прямо впливає на результати самої слідчої дії, суд визнає допущені порушення істотними і такими, що вплинули на результати пред`явлення обвинувачених для впізнання, відтак результати такого пред`явлення, зафіксовані у протоколах вказаних слідчих дій, д того ж викривлено, суд в порядку ч. 1 ст. 89 КПК України визнає недопустимими з наслідками, визначеними ч. 2 ст. 86 КПК України.

Суд, дослідив обставини проведення 02 жовтня 2017 року пред`явлення осіб для впізнання виключно в контексті з`ясування питання про допустимість одержаних при цьому і зафіксованих у протоколах цих слідчий дій результатів, при цьому, керуючись правилами ч. 2 ст. 86 КПК України, виключає з переліку доказів, які підлягають використанню при ухваленні вироку, всі відомості, здобуті слідчим за результатами впізнання осіб та вказані у протоколах пред`явлення особи для впізнання від 02 жовтня 2017 року, у зв`язку з цим не посилається на них як докази обвинувачення.

Натомість, сумнівність обвинувачення в корисливих діях обох обвинувачених додатково підтверджена даними відео фіксації вказаних обох слідчих дій за участі потерпілого (т. 2 а. 89), які суд, враховуючи попередній висновок, не може оцінювати як докази в принципі, проте сприймає як обґрунтований сумнів, який мав би бути усуненим за результатами дослідження поданих стороною обвинувачення інших допустимих доказів.

За умови встановлення відсутності у особи корисливого мотиву вчиненого діяння, відсутньою є суб`єктивна сторона розбою як злочину, тобто його складу в цілому.

На важливість такого мотиву викрадення звернув увагу і Верховний Суд у своїй постанові від 25 січня 2021 року (справа № 234/1145/19), наголосивши, що необхідність наявності саме корисливого мотиву визначається змістом самого поняття викрадення як діяння, не залежно від окремого зазначення цього мотиву у змісті диспозиції цієї статті.

Потерпілий ОСОБА_14 не сприяв встановленню істини у справі, за час судового розгляду змінив місце свого проживання та засоби зв`язку і про це суд не повідомив, що унеможливило його судовий виклик. Так, перший судовий виклик ОСОБА_14 в установі пошти не отримав (т. 1 а. 50, 57), а тому був повідомлений про наступні час і місце слухання справи через засоби зв`язку, проте 25 січня та 03 квітня 2018 року до приміщення суду прибув після завершення судового засідання (т. 1 а. 73), після роз`яснення процесуальних прав та обов`язків (т. 1 а. 73, 96) та його явки до суду 16 травня 2018 року він взагалі почав ухилятися від суду, змінив місце свого проживання, не повідомивши про це суд (т. 1 а. 177-178, 188-189, 197-198, 230-231; т. 2 а. 26, 37, 42-43, 50, 54), не отримував судові виклики і за місцем своєї реєстрації (т. 2 а. 139, 141-142), з часом виявилися неактуальними і засоби зв`язку. Отже, судове провадження за погодженням зі сторонами здійснювалося за відсутності потерпілого, який системно на протязі кількох років уникав явки до судів різних інстанцій, відповідні доручення з цього приводу виявилися не реалізованими (т. 2 а. 179-185).

Зважаючи на строк судового провадження, численні докази повідомлення потерпілого про час і місце судового слухання, документоване небажання ним отримувати судову кореспонденцію, що оцінюється судом як відсутність підстави вважати проведений судовий розгляд за його відсутності у таких умовах порушенням процесуального закону, суд здійснив даний судовий розгляд у відсутності потерпілого.

Клопотання про дослідження додаткових доказів сторони не заявляли.

Підсумовуючи наведене, суд вважає, що пред`явлене ВАЛІЄВУ та КІЗІЛЬ обвинувачення не знайшло свого безспірного підтвердження у судовому засіданні для того, щоб вважати поза розумним сумнівом доведеним те, що вони вчинили злочин, в якому обвинувачуються.

Згідно з ч. ч. 1, 2 та 6 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами прав та виконання процесуальних обов`язків.

Ст. 62 Конституції України передбачає, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, а обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Вказане встановлено і в ст. 17 КПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, в тому числі винуватість обвинуваченого у вчиненні злочину, форма вини, мотив і мета вчинення злочину, покладається на слідчого, прокурора і лише в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.
За таких обставин, суд, виходячи із загальних засад кримінального судочинства, а саме, верховенства права, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін тощо, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, в тому числі і щодо збирання, подання та оцінки доказів обвинувачення, дослідивши всі обставини кримінального провадження та оцінивши кожний поданий сторонами доказ та їх сукупність, вважає, що за результатами даного судового розгляду не було доведено поза розумним сумнівом допустимими та достатніми доказами, що за вказаних в обвинувальному акті обставин 01 жовтня 2017 року, приблизно о 21 год. 45 хв., ОСОБА_12 та ОСОБА_13 за попередньою змовою групою осіб скоїли розбійний напад на потерпілого ОСОБА_14 із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілого., а тому за цим обвинуваченням ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, належить виправдати та ухвалити щодо них обох, кожного окремо, виправдувальний вирок з підстави, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки не доведено, що злочин вчинено обвинуваченими ВАЛІЄВИМ та КІЗІЛЬ.
Враховуючи проведений судом ретельний аналіз поданих обома сторонами та безпосередньо досліджених судом доказів, суд залишив без самостійної оцінки недоліки досудового розслідування, на які посилалася сторона захисту, а саме, відсутність всупереч імперативним вимогам ст. 293 КПК України даних про вручення під розписку захисникам обвинувачених копій обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування, для усунення цього недоліку суд намагався повернути обвинувальний акт прокурору (т. 1 а. 101-102), проте сторона обвинувачення не вважала такий недолік істотним.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5 та 6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ст. 62 Конституції України, ст. ст. 100, 126, 182, 368, 370, 371, п. 2 ч. 1 ст. 373, 374-376 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:
ОСОБА_3 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, та виправдати його за цим обвинуваченням з підстав не доведення, що злочин вчинено обвинуваченим ОСОБА_20 .

ОСОБА_4 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, та виправдати його за цим обвинуваченням з підстав не доведення, що злочин вчинено обвинуваченим ВАЛІЄВИМ ОСОБА_21 .

Речові докази після набрання вироком законної сили, а саме: особисті речі потерпілого повернути останньому та використовувати за належністю.
Судові витрати за проведення експертизи віднести на рахунок держави.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Святошинський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.
СУДДЯ ОСОБА_22