ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 623/734/19 Головуючий 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/2270/21 Головуючий апеляційної інстанції ОСОБА_2
Категорія: Продовження строк утримання під вартою (ч.4 ст. 422-1 КПК України)
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , без участі сторін, належним чином повідомлених про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові дану справу, в режимі відеоконференції, в порядку ч.4 ст.422-1 КПК України, тобто без виклику сторін, за умови, що ніхто із учасників не заявив клопотання про розгляд справи з участю сторін, з участю захисника ОСОБА_6 , за апеляційною скаргою захисника обвинувачених на ухвалу Комінтернівського районного суду м.Харкова від 13.05.2021 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаною ухвалою, продовжено дію запобіжного заходу до обвинувачених ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у виді тримання під вартою до 11.07.2021 року, включно.

Обґрунтовуючи прийняте рішення суд першої інстанції оцінив наявність ризиків, передбачених пунктами 1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України врахував тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винними, незначний ступінь їх зв`язків в державі, відсутність офіційного працевлаштування, міцних соціальних зв`язків та майна на території України, що вказує на існування досить високого ризику їх переховування від суду, в тому числі і за межами України. Також суд враховав суспільну небезпечність інкримінованих їм кримінальних правопорушень-злочинів та ймовірність вчинення ними нових кримінальних правопорушень, оскільки вони не мають інших законних джерел для існування, а характер та фактичні обставини інкримінованих обвинуваченим кримінальних правопорушень, свідчать про їх підвищену суспільну небезпеку. Також взяв до уваги, те що у кримінальному провадженні ще не допитані всі свідки, а тому існує ризик незаконного впливу на них з боку обвинувачених, з метою зміни показань недопитаних свідків.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, захисника обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу від 27.04.2021 року, змінити міру запобіжного заходу вказаним обвинуваченим на цілодобовий домашній арешт або визначити розмір застави відповідно до п.3 ч.5 ст. 182 КПК України.

В обґрунтування своїх вимог вказав, що ухвала суду першої інстанції є необґрунтованою та такою, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Вказує, що після неодноразового продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою виникли нові обставини, які виключають та/або значно зменшують існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Звертає увагу апеляційного суду, що стороною захисту було надано до суду першої інстанції копії договорів оренди житлових приміщень укладених між їх власниками та обвинуваченими від імені та в інтересах яких діє адвокат ОСОБА_6 , що на його думку нівелює ризик переховування від правоохоронних органів.

Вважає, що ризик, передбачений п.3 ч.1 ст. 177 КПК України є необґрунтованим, оскільки судом першої інстанції вже допитано потерпілих в даному кримінальному провадженні, а також частину свідків, та інша частина недопитаних свідків є особами залученими в якості понятих, покази яких, як на думку захисника будуть стосуватись лише проведення тих чи інших слідчих дій. Також вказав, що прокурор має намір відмовитись від інших свідків.

Що стосується ризику, передбаченого п.4 ч.1 ст. 177 КПК України, то захисник вказує, що усі речі чи документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, зібрані стороною обвинувачення в ході проведення досудового розслідування, оскільки прокурором скеровано обвинувальний акт до суду.

Також заперечує щодо існування ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст. 177 КПК, оскільки обвинувачені раніше не судимі та такий ризик на думку захисника є лише припущенням.

Вважає, що на даний час у кримінальному провадженні виникли та стали достатніми підстави для висновку про можливість зміни запобіжного заходу відносно обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

Такими підставами, на думку захисника є те, що обвинувачені до моменту затримання мали постій місце проживання у м.Харкові, раніше не судимі, а також надані до суду договори оренди житлових приміщень з письмовою згодою власника помешкання на постійне проживання ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у квартирі, що не створить жодного ризику, передбаченого ст. 177 КПК України, оскільки вони будуть ізольовані від зовнішнього світу у продовж всієї доби.

У разі неможливості застосування до обвинувачених цілодобового домашнього арешту, захисник просить визначити розмір застави який буде помірним для обвинувачених у межах, передбачених п.3 ч.5 ст. 182 КПК України.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, позицію захисника, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити в повному обсязі, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам : переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення ; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію обвинуваченого; майновий стан обвинуваченого; наявність судимостей у обвинуваченого; дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Відповідно до ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).
Надаючи оцінку можливості обвинувачених переховуватися від суду, здійснювати вплив на свідків та потерпілих , суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів можуть вдатися до відповідних дій.

Так ОСОБА_7 обвинувачується у вчинені злочинів, передбачених ч.4 ст.187, ч.1 ст. 263 КК України, один з яких є тяжким злочином за який передбачено покарання у виді позбавлення волі від 3 до 7 років, та особливо тяжким злочином за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі від 8 до 15 років із конфіскацією майна, на що обґрунтовано послався суд в своєму рішенні.
Крім того ОСОБА_7 є громадянином Азербайджанської республіки, неодружений, не працює, раніше не судимий, зареєстрований в місті Баку та фактично мешкав в м. Харкові.

Як вбачається з наявних матеріалів провадження ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 187 та ч.4 ст. 187 КК України, що є особливо тяжкими злочинами за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років з конфіскацією майна, а також від 8 до 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна.
Останній є громадянином Азербайджанської республіки, неодружений, не працює, раніше не судимий, фактично мешкав в м. Харкові.

ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 187 КК України, що відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі від 8 до 15 років з конфіскацією майна.
Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_9 є громадянином Азербайджанської республіки, неодружений, не працює, раніше не судимий, зареєстрований в місті Гейчай Азербайджанської республіки та фактично мешкав в м. Харкові.

Викладене свідчить по відсутність у обвинувачених міцних соціальних зв`язків на території України, отримання офіційного прибутку, що на думку апеляційного суду та як вірно встановив суд першої інстанції свідчить про наявні ризик переховування та вчинення нових правопорушень, що в свою чергу свідчить про безпідставність доводів апеляційної скарги в цій частині
Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочину, за попередньою змовою групою осіб, з метою заволодіння чужим майном, що супроводжувалось нанесенням тілесних ушкоджень потерпілому, якому було завдано значну матеріальну шкоду, на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого.
При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належного дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.
З оскаржуваної ухвали вбачається, що судом проаналізовано доводи сторони захисту на користь обвинувачених, однак, він дійшов висновку, що у даному випадку ці доводи, з огляду на тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винними, незначний ступінь ступінь їх зв`язків в державі, відсутність офіційного працевлаштування, міцних соціальних зв`язків та майна на території України, що вказує на існування досить високого ризику їх переховування від суду, в тому числі і за межами України, суспільну небезпечність інкримінованих їм кримінальних правопорушень-злочинів та ймовірність вчинення ними нових кримінальних правопорушень, а також те що у кримінальному провадженні ще не допитані всі свідки, з метою об`єктивного встановлення істини по справі, забезпечення виконання покладених на обвинувачених процесуальних обов`язків, для запобігання ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оцінивши в сукупності всі обставини і у відповідності до вимог ч.1 ст. 178 КПК України, не перевищують суспільного інтересу у справі, який полягає у повному та неупередженому розгляді кримінального провадження у встановлені законом строки, а також забезпечення виконання обвинуваченими процесуальних рішень у справі та запобігання процесуальним ризикам можливості їх переховування від суду, впливати на свідків або вчинити новий злочин.

З таким висновком погоджується і апеляційний суд.

Колегія суддів звертає також увагу на тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , у разі визнання винуватим в інкримінованому злочині, що в сукупності з іншими встановленими даними, на думку колегії суддів, дають достатні підстави вважати, що у разі непродовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо них, будуть існувати ризики передбачені п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, а тому доводи апелянта, які це заперечують, являються безґрунтовними.

Саме продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою до обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , на думку колегії суддів, відповідає охороні прав і інтересів як суспільства, так і свідків, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Посилання захисника на те, що стороною захисту було надано до суду першої інстанції копії договорів оренди житлових приміщень укладених між їх власниками та обвинуваченими від імені та в інтересах яких діє адвокат ОСОБА_6 , як та підстава що нівелює ризик переховування від правоохоронних органів, колегія суддів до уваги не бере.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції вказав, що такий договір оренди укладено на термін 6 місяців і їх розірвання можливе в односторонньому порядку у разі невиконання його умов. Такі доводи стороною захисту не спростовані.

Доводи апелянта про те, що встановлений судом першої інстанції ризик, передбачений п.3 ч.1 ст. 177 КПК України є необґрунтованим, оскільки судом вже допитано потерпілих в даному кримінальному провадженні, а також частину свідків, та інша частина недопитаних свідків є особами залученими в якості понятих, покази яких, як на думку захисника будуть стосуватись лише проведення тих чи інших слідчих дій, а також те, що прокурор має намір відмовитись від інших свідків, апеляційний суд оцінює критично.

Як вбачається з наявних матеріалів провадження та як вказав сам захисник, судом першої інстанції допитано не всіх свідків, серед яких є ті що побоюються приймати безпосередню участь в судовому засіданні, а також відсутність відомостей щодо відмови прокурора від допиту таких свідків, що в свою чергу спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

Доводи захисника щодо спростування ризику, передбаченого п.4 ч.1 ст. 177 КПК України з тих підстав що усі речі чи документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, зібрані стороною обвинувачення в ході проведення досудового розслідування, оскільки прокурором скеровано обвинувальний акт до суду, колегія суддів до уваги не бере, оскільки судом першої інстанції не встановлено такого ризику.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що жоден інший більш м`який запобіжний захід крім виключного запобіжного заходу тримання під вартою, не зможе забезпечити запобігання існуванню ризикам та виконання завдань кримінального провадження, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги про те, що обвинувачені до моменту затримання мали постій місце проживання у м.Харкові, раніше не судимі, а також надані до суду договори оренди житлових приміщень, що на думку захисника не створить жодного ризику, передбаченого ст. 177 КПК України, оскільки вони будуть ізольовані від зовнішнього світу у продовж всієї доби, є безпідставними.

Що стосується вимог апеляційної скарги в частині визначення розміру застави який буде помірним для обвинувачених у межах, передбачених п.3 ч.5 ст. 182 КПК України то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 182 КПК України, застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків. Можливість застосування застави щодо особи, стосовно якої застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, може бути визначена в ухвалі суду у випадках, передбачених частинами третьою або четвертою статті 183 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.4 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст. 177 та ст.178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Враховуючи вище викладене, беручи до уваги, що обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні злочинів із застосуванням насильства небезпечного для життя, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано було встановлено відсутність підстав для застосування щодо вказаних обвинувачених застави.

Тому колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченихОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 під час апеляційного розгляду не встановлено.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинувачених та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.
Керуючись ч.2 ст. 376, ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426, ч.4 ст. 422-1 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Ухвалу Комінтернівського районного суду м.Харкова від 13.05.2021 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 11.07.2021 року, включно, щодо обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинувачених, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

_____________ ______________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3