Ухвала
Іменем України
15 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 565/1575/19
провадження № 51-3051 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 13 листопада 2019 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року стосовно нього,
встановив:
За вироком Кузнецовського міського суду Рівненської області від 13 листопада 2019 року ОСОБА_4 визнано винуватим у скоєні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 та ч. 1 ст. 357 Кримінального Кодексу України (далі КК України), та на підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначено остаточне покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 13 листопада 2019 року без змін.
У касаційній скарзі засуджений просить вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 13 листопада 2019 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року змінити та призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання із випробуванням з іспитовим строком на 3 роки із покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Засуджений посилається на те, що судами першої та апеляційної інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, оскільки таке покарання є надто суворим, не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого.Звертає увагу на те, що він свою вину, у вчиненні кримінальних правопорушень, визнав повністю, щиро розкаявся, у повному обсязі відшкодував завдану потерпілому шкоду.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 357 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.
Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги захисника Суд враховує наступне.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.
За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
Так, суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому покарання, врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, один з яких відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря-нарколога та у лікаря-психіатра не перебуває, має не зняті та не погашені судимості. Згідно досудової доповіді органу з питань пробації щодо обвинуваченого ОСОБА_4 , ризик вчинення ним повторного кримінального правопорушення оцінюється як високий, та виправлення його без позбавлення або обмеження волі на певний строк, може становити небезпеку для суспільства. У якості обставини, яка пом`якшує покарання, відповідно до ст. 66 КК України, врахував його щире каяття у вчиненому та активне сприяння розкриттю злочину. До обставин, які відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого, суд відніс рецидив злочинів.

У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції погодився тим, що суд першої інстанції при призначенні покарання врахував ступінь суспільної небезпеки та тяжкість скоєних кримінальних правопорушень, кількість епізодів злочинної діяльності, дані про особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції обґрунтовано погодився з висновками суду першої інстанції щодо виду та розміру покарання, оскільки при його призначенні були дотримані вимоги ч. 1 ст. 65 КК України, а також із тим, що суд першої інстанції належним чином мотивував висновок про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, яке необхідно відбувати реально.
У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі засудженого відсутнє таке обґрунтування необхідності застосування ст. 75 КК України до засудженого, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженому покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України та відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.

Таким чином, касаційна скарга засудженого не містить конкретного обґрунтування такого істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність або невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412-414 КПК України, а відтак й необхідності зміни вироку Кузнецовського міського суду Рівненської області від 13 листопада 2019 року та ухвали Волинського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року з призначенням остаточного покарання ОСОБА_4 із застосуванням ст. 75 КК України на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Підстав для сумніву у правильності висновків судів першої та апеляційної інстанції немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженого та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПКУкраїни у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 13 листопада 2019 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року стосовно засудженого ОСОБА_4 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3