Дата документу 16.03.2021 Справа № 320/7201/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №320/720/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/174/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, який має вищу освіту, одружений, працює начальником відділу продажу ТОВ «Аісс Груп», проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 в режимі відеоконференції з приміщенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області,

потерпілого ОСОБА_9 - в режимі відеоконференції з приміщенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області,

захисника - адвоката ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 .

Потерпілий у кримінальному провадженні ОСОБА_9 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 червня 2020 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки без позбавлення права керування транспортними засобами.
На підставі ст.75 КК України ухвалено звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 2 років не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього судом обов`язки, відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі - 30000 грн.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави витрати на проведення експертизи в розмірі 2288 грн.
Вирішена доля речових доказів у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_9 просить вищевказаний вирок суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що він досі проходить лікування в клініках м.Запоріжжя та м.Дніпра.

З врахуванням викладеного та санкції ч.1 ст.286 КК України, відсутності в діях ОСОБА_6 щирого каяття щодо спричинення йому тілесних ушкоджень, останньому, на думку апелянта, необхідно призначити максимальне покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Апелянт зазначає, що при ухваленні вироку судом неправильно визначений розмір спричиненої йому моральної шкоди, оскільки в результаті кримінального правопорушення, скоєного ОСОБА_6 , він зазнав сильного фізичного болю, як під час ДТП, так і під час лікування в лікарні. Він досі проходить реабілітацію, кульгає, відчуває постійний біль в нозі, рухається лише за допомогою милиці. Він не може жити повноцінним життям, працевлаштуватися, в нього погіршився сон. З моменту ДТП по даний час він знаходиться у стресовому стані. Моральну шкоду, завдану йому в результаті ДТП, оцінює в 200 000,00 грн.

В запереченнях на апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 захисник - адвокат ОСОБА_10 апеляційну скаргу потерпілого просить залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що незгода потерпілого із призначеним покаранням, за умови його відповідності принципам законності та справедливості, не є підставою для скасування вироку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення збитків, як упущеної вигоди, суд першої інстанції дійшов вірних висновків про те, що шкода та причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та цією шкодою був недоведений.

Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував наслідки для потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, моральні та душевні страждання, які переніс потерпілий, характер вини обвинуваченого, його матеріальне становище та часткове відшкодування моральної та матеріальної шкоди потерпілому.

Згідно з вироком суду, 12 вересня 2017 року, приблизно о 20-10 годині, в темну пору доби, водій ОСОБА_6 , керував легковим автомобілем Opel Аscona реєстраційний номер НОМЕР_1 з причепом-лафетом «Верда» реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухався по дворовому проїзду будинку АДРЕСА_2 , який відповідно до п.10.1 ПДР України являється житловою зоною, де пішоходи мають перевагу перед транспортними засобами, відповідно до п.26.1 ПДР України.
Рухаючись неосвітленою житловою зоною, водій ОСОБА_6 , побачивши пішохода ОСОБА_9 , який стояв на проїзній частині попереду його автомобіля біля правого краю проїзної частини, потрапляючи у небезпечну зону перед автомобілем, маючи технічну можливість уникнути на нього наїзду, не вжив заходів до безпечного об`їзду пішохода, не обрав безпечний інтервал та проїжджаючи повз ОСОБА_9 правим колесом причіпу-лафета «Верда» реєстраційний номер НОМЕР_2 , який виступав за габарити автомобіля, допустив наїзд на ОСОБА_9 .
Своїми діями ОСОБА_6 порушив п.п.13.1, 13.3 ПДР України, згідно з якими: 13.1. «Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу»; 13.3. «Під час обгону, випередження, об`їзду перешкоди чи зустрічного роз`їзду необхідно дотримувати безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху».
Порушення п.п.13.1, 13.3 ПДР України, вчинене водієм ОСОБА_6 , знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та її наслідками. В результаті ДТП потерпілий ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, а саме: закритий осколковий переломовивих зовнішньої щиколотки лівої стопи зі зміщенням уламків і підвивихи лівої стопи ззаду і латерально; закритий лінійний перелом заднього краю лівої великогомілкової кістки зі зміщенням уламків.
Такі дії обвинуваченого суд кваліфікує за ч.1 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило заподіяння потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Заслухавши доповідь судді, потерпілого, його представника, які підтримали апеляційну скаргу; обвинуваченого, його захисника, прокурора, які заперечили проти апеляційної скарги потерпілого, вважали вирок суд першої інстанції законним та обґрунтованим; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Чинне кримінальне процесуальне законодавство зобов`язує суд дослідити усі докази у провадженні (які відповідають вимогам ст.84 КПК України) та надати цим доказам відповідну оцінку у вироку, за винятком процесуальної процедури, передбаченої ч.3 ст.349 КПК України.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог закону дотримався при розгляді даного провадження і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчинені вищевказаного кримінального правопорушення при викладених у вироку обставинах, правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження і правильно кваліфікував дії обвинуваченого.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, зазначених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч.1 ст.286 КК України ніким з учасників провадження не оспорюються, у зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК України, колегією суддів вирок суду в цій частині не переглядається.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_9 про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення, колегія суддів звертає увагу на таке.
Відповідно до вимог ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів. При призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, в тому числі із застосуванням положень статті 75 КК України, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_6 кримінального правопрушення, який відповідно до вимог ст.12 КК України, є нетяжким злочином, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне офіційне місце роботи, позитивно характеризується, вчинив злочин з необережності, повністю відшкодував потерпілому матеріальну шкоду та частково - моральну.
В апеляційній скарзі не наведено переконливих аргументів на спростування висновків суду першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд дотримався вимог ст.65 КК України, а також обґрунтовано застосував положення ст.75 КК України, звільнивши обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням, але на максимальний строк, з покладенням певних обов`язків.
Призначене покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим так і іншими особами.
Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не призначив обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
В матеріалах провадження відсутні відомості про те, що ОСОБА_6 раніше притягувався до відповідальності за порушення на транспорті. Обставини, що обтяжують покарання, відсутні. Обвинувачений працює, характеризується позитивно.
Тому, висновки суду про можливість виправлення обвинуваченого без позбавлення його права керувати транспортними засобами, є обґрунтованими.
Колегія суддів вважає, що цивільний позов потерпілого судом також вирішений з дотриманням вимог закону.
Так, відповідно до вимог ч.5 ст.128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Згідно з положеннями ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.
Відповідно до вимог ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Суд зобов`язаний всебічно, повно і об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити зв`язок між діянням і шкодою, що настала і дати у вироку належну оцінку таким обставинам.
Відповідно до вимог ст.374 КПК України, у мотивувальній частині вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду.
Оскаржуваний вирок суду цим вимогам закону відповідає.
Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення з обвинуваченого в якості відшкодування матеріальної шкоди 74 460 грн як упущеної вигоди, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що на час ДТП потерпілий, який досяг пенсійного віку, не працював, останній не довів, що за звичайних обставини він мав реальні підстави розраховувати на одержання вказаного ним доходу, а не отримав вказаний дохід через протиправну поведінку обвинуваченого.
Вказані висновки суду апелянтом не спростовані та узгоджуються з положеннями ч.2 ст.22 ЦК України, відповідно до яких, збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Як убачається з апеляційної скарги, упущена вигода ОСОБА_9 полягає в тому, що протягом тривалого часу він не може працювати, але мав намір працевлаштуватися.
Проте, згідно з матеріалами провадження, на час ДТП потерпілий не працював, є пенсіонером за віком, а отже підстав вважати, що він втратив заробіток, немає, на що обґрунтовано звернув увагу і суд першої інстанції.
Таким чином, потерпілим не доведено, що він міг би реально одержати доходи за звичайних обставин, якби його право не було порушене.
Вирішуючи цивільний позов в частині стягнення з обвинуваченого моральної шкоди на користь потерпілого, суд врахував характер дій обвинуваченого ОСОБА_6 , його матеріальний та сімейний стан, те, що потерпілий унаслідок отриманих під час ДТП травм зазнав моральних та душевних страждань.
Судом також враховано, що обвинуваченим ОСОБА_6 в добровільному порядку відшкодовано потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду, яка полягала у витратах на лікування, а також частково - суму моральної шкоди в розмірі 10000 грн. З врахуванням викладеного суд дійшов висновку про те, що з обвинуваченого підлягає стягненню на користь потерпілого у рахунок відшкодування моральної шкоди 30 000 грн.
Обвинувачений зазначив, що на час апеляційного розгляду він додатково сплатив потерпілому ще 5000 грн моральної шкоди, що останнім не заперечується.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмотивованим і підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачає, оскільки доводи, викладені в зазначеній скарзі, правильності висновків суду не спростовують.
Більш того, в своїй апеляційній скарзі потерпілий просить призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції, не зазначаючи підстав, передбачених законом, для такого розгляду.
В свою чергу, колегія суддів таких підстав не вбачає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.
Керуючись ст.ст.404-405, 407, 418-419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
апеляційну скаргу потерпілого у кримінальному провадженні ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 червня 2020 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та засуджено, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4