Справа №519/1159/20
Провадження №1-кп/523/869/21
УХВАЛА

про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт

(повний текст)

14 липня 2021 року

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого - судді Шурупова В.В.

за участю: секретаря судового засідання Смокіної Н.І.

прокурора Доброславської окружної прокуратури Папертного М.Л.

захисника Бабійчук І.В.

підсудного ОСОБА_1 ,

в ході розгляду у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінального провадження №0000173, внесеного до ЄРДР 12.08.2020 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Стройне Свалявського району Закарпатської області, українця за національністю, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, зі слів одруженого, непрацевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , до затримання тимчасово проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст.89 КК України не маючого судимості,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України,

В С Т А Н О В И В:

На розгляді Суворовського районного суду м.Одеси знаходяться означені матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, та останньою за часом ухвалою від 18.05.2021 року вказаному підсудному продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, до 16.07.2021 року.

Прокурор Папертний М.Л. до початку судового засідання звернувся із письмовим клопотанням про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підсудного ОСОБА_1 , мотивуючи його тим, що судовий розгляд ще триває, строк тримання підсудного під вартою спливає, а ризики, передбачені ст.177 КПК України (зокрема, переховування від суду, вчинення іншого кримінального правопорушення, незаконного впливу на потерпілого і свідків), не відпали.

У свою чергу, захисником Бабійчук І.В. до суду подано клопотання про зміну підсудному ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, посилаючись на відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, перебуванням останнього протягом майже року під вартою без належного доведення стороною обвинувачення підстав продовження відносно нього виняткового запобіжного заходу, а також на наявність у підсудного постійного місця проживання в м.Одесі.

Заслухавши в судовому засіданні прокурора Папертного М.Л. та захисника Бабійчук І.В. на підтримку внесених клопотань, вислухавши думку підсудного ОСОБА_1 , який підтримав клопотання свого захисника, дослідивши матеріали судового провадження, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого, а вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу та до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ст.177 означеного Кодексу, метою застосування запобіжного заходу, наряду з іншим, є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватись від суду; незаконно впливати на потерпілих, свідків кримінального провадження; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або продовжувати злочинну діяльність.

З огляду на ст.178 вказаного Кодексу, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності обставини, у тому числі вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання її винною у кримінальному правопорушенні, вік та стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців, наявність постійного місця роботи та репутацію обвинуваченого, його майновий стан та наявність судимостей, дотримання умов попередньо застосованих запобіжних заходів, розмір майнової шкоди та інше.

Пунктом 3 ч.2 ст.183 цього ж Кодексу регламентовано, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше не судимої особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

За обвинувальним актом, ОСОБА_1 висунуте обвинувачення у скоєнні закінченого замаху на особливо тяжкий злочин, передбачений ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, за кваліфікуючими ознаками закінченого замаху на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, за яке визначена можливість призначення покарання у виді позбавлення волі строком до десяти років.

Проте, аналіз викладених у розглядуваному клопотанні прокурора відомостей свідчить про невідповідність його змісту вимогам ст.184 КПК України, зокрема й всупереч цієї норми закону, клопотання не містить належного обґрунтування неможливості запобігання ризикам можливого вчинення інших кримінальних правопорушень й ймовірного ухилення від суду, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів (п.6 ч.1 ст.184 КПК).

Разом із тим, з огляду на вимоги ст.8 КПК України та положення ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суд при вирішенні питання, пов`язаного із доцільністю продовження застосування до підсудного ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, використовує Європейську Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерел права.

Так, відповідно до вимог ч.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п.п.61, 62 рішення ЄСПЛ у справі «Боротюк проти України»), ЄСПЛ визнав, що існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою, але Суд неодноразово зазначав, що тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою, та у практиці ЄСПЛ існує презумпція на користь звільнення особи з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними». У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів.

За п.21 рішення ЄСПЛ у справі «Подвезько проти України», Суд встановив, що ч.3 статті 5 Конвенції вимагає надання переконливого обґрунтування органами влади будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки коротким він є. Аргументи «за» і «проти» звільнення (з-під варти), включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно (in abstracto), але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою.

Разом із тим, за п.196 рішення ЄСПЛ у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», Суд наголосив на тому, що для того, щоб позбавлення свободи можна було вважати не свавільним у розумінні п.1 ст.5 Конвенції, відповідності цього заходу вимогам національного закону недостатньо та застосування такого заходу має також бути необхідним за конкретних обставин, а за п.39 рішення у справі «Хайредінов проти України», існує презумпція на користь звільнення. Суд постійно зазначав у своїй практиці, що другий аспект п.3 ст.5 Конвенції не надає судам вибір між притягненням обвинуваченого до відповідальності в розумний строк і тимчасовим його звільненням під час провадження. До засудження обвинувачений має вважатися невинним і мета цього положення, по суті, вимагає його тимчасового звільнення з-під варти, як тільки його подальше тримання від вартою перестає бути обґрунтованим.

Слід також зауважити на тому, що згідно рішення Конституційного суду України №14-рн/2003 від 08.07.2003 року у справі про врахування тяжкості злочину при застосуванні запобіжного заходу, тяжкість злочину не визначається законом як підстава для застосування запобіжного заходу, зокрема, у вигляді тримання під вартою.

Аналогічні висновки ЄСПЛ виклав у пілотному рішенні «Сукачов проти України» від 30.01.2020 року, де Суд визнав неналежними умови тримання ув`язнених під вартою у більшості СІЗО України (зокрема й в Одеському СІЗО), що виявляють порушення статті 3 Конвенції (п.46-100), а також зауважив на тому, що коли держава не може гарантувати кожному ув`язненому умови, які відповідають статті 3 Конвенції, найбільш доречним рішенням проблеми переповненості уявляється зменшення кількості утримуваних осіб шляхом частішого використання заходів, не пов`язаних з триманням під вартою і шляхом мінімізації використання попереднього ув`язнення (п.146).

У цьому ж рішенні, ЄСПЛ визначив, що прокурорів та інших працівників правоохоронних органів слід заохочувати до подальшого зменшення кількості запитів щодо початкового утримання під вартою та його продовження, окрім найбільш серйозних справ (п.149).

Так, судом приймаються до уваги дані про особу підсудного ОСОБА_1 , який неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності на території України й іншої держави, але в силу ст.89 КК України не має судимості та забезпечений постійним місцем проживання в м.Одесі, що обумовлює певну міцність соціальних зв`язків підсудного в місці його проживання.

Між тим, під час судового провадження встановлено та з наданих стороною захисту відповідних документів вбачається, що власник квартири АДРЕСА_3 , - ОСОБА_2 , у випадку зміни підсудному ОСОБА_1 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, не заперечує проти проживання та перебування останнього в означеній квартирі до кінця розгляду справи.

З огляду на викладене, виходячи з наведених вимог КПК України, Конвенції та практики ЄСПЛ, при вирішенні питання щодо доцільності продовження застосування до підсудного ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом приймається до уваги тривалість строку перебування підсудного під вартою протягом майже року, наявність у останнього місця фактичного проживання в м.Одесі, а також недоведеність прокурором ОСОБА_3 під час розгляду його клопотання недостатність застосування до підсудного інших більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою.

За ч.4 ст.194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе наявність обґрунтованої підозри та наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор, але не доведено недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені ч.ч.5, 6 цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

На підставі наведеного, оцінивши в сукупності викладені законодавчі вимоги та практику ЄСПЛ, приймаючи до уваги викладені в обвинувальному акті фактичні обставини інкримінованого підсудному ОСОБА_1 , його особу та тривалість терміну перебування під вартою, враховуючи мінімізацію на даному етапі провадження існуючих під час попереднього вирішення аналогічних питань з розглядуваного приводу ризиків, передбачених ст.177 КПК України, у взаємозв`язку із тим, що прокурором ОСОБА_3 в судовому засіданні недостатність застосування відносно підсудного більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою не доведено, з огляду на що суд незважаючи на тяжкість кримінального правопорушення у конкретному випадку і у контексті ч.4 ст.194 цього ж Кодексу, доходить висновку про те, що для забезпечення належного виконання вказаним підсудним покладених на нього процесуальних обов`язків, достатнім й обґрунтованим уявляється застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, із застосуванням електронного засобу контролю.

Частинами 1, 2 ст.181 КПК України регламентовано, що домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобового або у певний період доби та може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Керуючись ст.ст.177-179, 183-184, 194, 331, 202, 369-372, ч.2 ст.376, Главою 18 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора Доброславської окружної прокуратури Папертного М.Л. про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а клопотання захисника Бабійчук І.В. про зміну йому запобіжного заходу, - задовольнити частково.

Змінити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт за адресою: АДРЕСА_4 , строком на 2 місяці, тобто до 14 вересня 2021 року, звільнивши зазначену особу з-під варти негайно в залі суду.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.194 КПК України, покласти на підсудного ОСОБА_1 наступні обов`язки: невідкладно прибути до місця проживання за означеною адресою та заборонити цілодобово її залишати; за кожною вимогою прибувати до суду для участі в судових засіданнях за додатково узгодженими датами та часом; повідомляти суд про зміну свого місця проживання; носити електронний засіб контролю.

Роз`яснити підсудному ОСОБА_1 , що відповідно до ч.5 ст.181, ч.6 ст.195 КПК України, працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, а відмова від носіння засобу електронного контролю, умисне зняття, пошкодження або інше втручання в його роботу з метою ухилення від контролю, та рівно намагання вчинити зазначені дії є невиконанням обов`язків, покладених судом на підсудного при обранні запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі або у вигляді домашнього арешту.

Строк дії ухвали в частині застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту закінчується 14.09.2021 року.

Застосування електронних засобів контролю здійснювати в порядку, встановленому Міністерством внутрішніх справ України.

Зобов`язати відповідну службову особу органу Національної поліції перед застосуванням електронного засобу контролю під розпис роз`яснити підсудному ОСОБА_1 правила користування пристроєм, техніку безпеки поводження з ним та наслідки його зняття або неправомірного втручання в його роботу з метою ухилення від контролю.

Виконання ухвали в частині застосування до підсудного ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту доручити працівникам ВП №1 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області (Малиновський ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області). Ухвала підлягає негайному виконанню органом внутрішніх справ.

Копію ухвали направити для виконання до ВП №1 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області за адресою: м.Одеса, вул.Ак.Філатова 23-В, для контролю виконання до Доброславської окружної прокуратури, для відома - начальнику ДУ «Одеський слідчий ізолятор», для відома та виконання вручити під розписку підсудному ОСОБА_1 , а також надати іншим заінтересованим особам.

На підставі Рішення Конституційного Суду України №4рп-2019 від 13.06.2019 року, ухвала набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження в порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України.

Головуючий - суддя: В.В.Шурупов