Справа № 157/949/20 Провадження №11-кп/802/210/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.1 ст.125 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,
захисника - ОСОБА_8 ,
представника потерпілого ОСОБА_9 - ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000008 від 13.07.2020 року, за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 03 грудня 2020 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,-
В С Т А Н О В И В :

Вироком Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 03 грудня 2020 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , з повною вищою освітою, непрацюючого, розлученого, на утриманні одна дитина, раніше не судимого, визнанно винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.
Цивільний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 3000 (три тисячі) гривень у відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Згідно вироку суду, ОСОБА_7 12 липня 2020 року біля 21 години 20 хвилин, знаходячись на прибудинковій території багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті особистих неприязних відносин, під час конфлікту та сварки умисно завдав ОСОБА_9 два удари кулаком правої руки в ліву ділянку обличчя, чим заподіяв потерпілому легкі тілесні ушкодження (а.с. 96-97).
В поданій апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_9 вважає, що оскаржуваний вирок має бути змінений, оскільки призначене ОСОБА_7 покарання, за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а суми, які стягнуті у відшкодування моральної шкоди, підлягають збільшенню до 50000 гривень. Вказує на те, що призначене ОСОБА_7 покарання як за видом, так і за своїм розміром не є справедливим, не є необхідним і не достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів і не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок їх м`якості і є явно несправедливим. Призначене ОСОБА_7 нове покарання має бути суворішим, а саме у виді громадських робіт строком на 1 (один) рік. Просить суд вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України і призначити йому покарання у виді громадських робіт строком на 1 (один) рік. Стягнути з ОСОБА_7 на його користь 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень у відшкодування моральної шкоди (а.с.107-109).

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вважає, що вирок суду не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження. Оскільки у судовому засіданні в суді першої інстанції він вказав, що зустрів ОСОБА_9 і запитав, де його батько, який на передодні проник до будинку його батьків та погрожуючи фізичною розправою побив їх заздалегідь заготовленою битою (на даний час в суді перебуває розгляд цієї справи). У них почалася словесна перепалка, потерпілий хотів його вдарити, але він прикриваючись рукою випадково наніс долонею руки удар в ліву частину обличчя. В судовому засіданні потерпілий дав протилежні показання, та вказав що саме він накинувся на нього та наніс декілька ударів в обличчя. В судове засідання він надав висновок поліграфа, однак даний висновок не був долучений до матеріалів справи у зв`язку з тим, що він був проведений по завершенню досудового слідства. На досудовому слідстві він не користувався послугами захисника, вважав, що слідство проводять компетентні особи і істина подій буде встановлена. Також вказує на те, що показання свідків дані в судовому засіданні в суді першої інстанції суперечать показанням даним на досудовому слідстві і зводяться лише до того, що у потерпілого було почервоніння на лівій частині обличчя. Вказує на те, що судом було безпідставно відмовлено у задоволенні заяви про відвід прокурора, такий, на його думку, не займає самостійної позиції, сприяє потерпілій стороні та залежний від представника потерпілого ОСОБА_10 . Просить суд вирок скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції (а.с.112).

В поданих запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 прокурор Камінь-Каширського відділу Маневицької місцевої прокуратури ОСОБА_11 вважає її безпідставною, необгрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню. Вказує на те, що про свої права та обв`язки, у тому числі право на захист, ОСОБА_7 був проінформований з моменту оголошення йому підозри 16.07.2020 року, однак від обрання чи призначення захисника він відмовився. Звіт за результатами поліграфічного тестування, про який вказує обвинувачений в апеляційній скарзі, зроблено 22.09.2020 року, тобто коли кримінальне провадження перебувало на розгляді у суді. У порядку передбаченому чинним законодавством вказаний звіт стороні обвинувачення не був відкритий. Крім цього поліграфічне тестування, як вбачається з доданих до звіту матеріалів, проводилось поліграфологом ОСОБА_12 , сертифікат якої був дійсним до 28.02.2020 року. Даних про те, що ОСОБА_12 є сертифікованим поліграфологом на момент проведення тестування обвинуваченого ОСОБА_7 , стороною захисту не надано. Щодо показань свідків, то вони не суперечать одні одним, є послідовними, узгоджуються з показаннями потерпілого та письмовими доказами, дослідженими у суді. Посилання обвинуваченого про наявність підстав для відводу прокурора є надуманими та необґрунтованими і свідчать лише про суб`єктивне враження ОСОБА_7 . Про самостійну позицію прокурора у провадженні свідчать різні позиції прокурора та потерпілого (представника потерпілого) щодо міри покарання, яку слід обрати обвинуваченому. Просила апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок суду без змін (а.с.119-121).

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційних скарг, обвинуваченого та його захисника, які свою апеляційну скаргу підтримали, а в задоволенні апеляційної скарги потерпілого просили відмовити; представника потерпілого, який апеляційну скаргу потерпілого підтримав та просив її задоволити, а апеляційну скаргу обвинуваченого заперечував; прокурора, який заперечив доводи апеляційних скарг обвинуваченого та потерпілого, просив залишити їх без задоволення; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї вини, винуватість ОСОБА_7 у вчинені кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України повністю підтверджується зібраними на досудовому слідстві та безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами, яким судом першої інстанції надано ретельну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності.
Потерпілий ОСОБА_9 12.07.2020 року звернувся до органів поліції із повідомленням про те, що ОСОБА_7 під час конфлікту наніс йому тілесні ушкодження (а.с.56).
З показань потерпілого ОСОБА_9 , які він дав на досудовому розслідуванні та підтвердив у суді вбачається, що 12 липня 2020 року в вечірню пору разом із дружиною ОСОБА_13 , сусідкою ОСОБА_14 та дітьми прогулювався вулицями м. Каменя-Каширського. Коли повернулися до свого будинку по АДРЕСА_2 у внутрішньому дворі зустрів свого колишнього шваґра ОСОБА_7 . Обвинувачений підійшов до нього, схопив за одяг, пригрозив фізичною розправою йому та його родині, та двічі вдарив в обличчя. Аби припинити побої він схопив та тримав обвинуваченого за руки, ударів йому не завдавав. Даний конфлікт відбувався на очах у його малолітніх дітей.
Свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 суду підтвердили показання потерпілого ОСОБА_9 та вказали, що були безпосередніми очевидцями конфлікту, підтвердили, що сварку розпочав саме обвинувачений, під час якої він наніс кілька ударів рукою потерпілому в голову. Свідок ОСОБА_15 вказала, що було нанесено два удари. ОСОБА_16 , у свою чергу, не змогла підтвердити чи були нанесені удари, проте після конфлікту бачила в потерпілого на обличчі почервоніння.
Суд вважає, що вказані показання потерпілого і свідків, в яких вони ретельно описали події, які мали місце в період часу 12.07.2020 року є чіткими, послідовними та такими, що відповідають фактичним обставинам справи та прямо стосуються тих подій, що підлягають доказуванню. Вказані показання суд вважає достовірними, оскільки такі перевірені та співставлені судом з іншими доказами, які містяться в матеріалах кримінального провадження і безпосередньо досліджені в судовому засіданні в суді першої інстанції.
Зокрема, протоколами проведення слідчих експериментів та фототаблицями до них від 15 липня 2020 року та від 24 липня 2020 року встановлено механізм нанесення обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілому, а саме: два удари кулаком правої руки у ліву ділянку обличчя (а.с. 59-66, 67-73).
Згідно висновку судово-медичної експертизи № 114 від 13 липня 2020 року підтверджено, що внаслідок протиправних дій обвинуваченого потерпілий ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді підшкірних крововиливів в ділянці голови, які по ступеню тяжкості кожне окремо відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень (а.с. 58). Результати даної судово-медичної експертизи підтвердив допитаний у судовому засіданні в суді першої інстанції судовий експерт ОСОБА_17 .
Надані стороною обвинувачення і досліджені безпосередньо судом докази взаємопов`язані і в сукупності підтверджують всі обставини, що підлягають доказуванню, ними встановлено подію злочину, винуватість обвинуваченого та інші обставини, зазначені у ст.93 КПК України. Жодних обставин, передбачених ст.87 КПК України, з якими закон пов`язує недопустимість доказів як таких, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено, у зв`язку з чим підстави для визнання цих доказів недопустимими відсутні.
Враховуючи вищевикладене, місцевий суд дійшов вірного висновку про наявність у діях ОСОБА_7 складу кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.
Як на підставу для скасування оскаржуваного вироку потерпілий посилається на те, що призначене обвинуваченому покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі винного внаслідок м`якості.
Проте, такі його доводи є безпідставними з огляду на наступне.
Згідно з вимогами ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання з тим, щоб особі за вчинений нею злочин, було призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.
Дані вимоги Закону були повністю дотримані судом першої інстанції.
Як вбачається із вироку суду, обираючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, місцевий суд з достатньою повнотою врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального проступку та дані про його особу. При цьому судом наведено переконливі доводи з приводу саме такого виду покарання.

Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , як і обставин, які його обтяжують, судом першої інстанції не встановлено.

Крім того, призначаючи обвинуваченому покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень, місцевий суд врахував ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого кримінального проступку, обставини його вчинення, особу винного, зокрема, його посередню характеристику за місцем проживання, те, що він уперше притягується до кримінальної відповідальності. Також судом враховано позицію потерпілого, який наполягає на суворому покаранні.
Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, дотримуючись вимог ст.ст.50, 65 КК України обґрунтовано дійшов висновку про призначення обвинуваченому покарання саме у виді штрафу в максимальному розмірі, що передбачений санкцією статті ч.1 ст.125 КК України.

Призначене покарання на думку апеляційного суду, відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів, і не є надто м`яким, як про це зазначено в апеляційній скарзі потерпілого.

Таким чином, підстав для скасування оскаржуваного вироку та призначення обвинуваченому більш суворого покарання, з мотивів наведених в апеляційній скарзі потерпілого, апеляційний суд не знаходить.

Усі інші доводи потерпілого, викладені в апеляційній скарзі, і надані під час апеляційного розгляду справи ним та його представником щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає голослівними та до уваги не приймає, оскільки вони були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та, відповідно, не спростовують висновків місцевого суду і не дають жодних підстав для скасування оскаржуваного вироку, як про це просить потерпілий.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та, дотримуючись вимог ст.ст.50, 65 КК України, обґрунтовано призначив покарання саме у виді штрафу в максимальному розмірі, передбаченому санкцією ч.1 ст.125 КК України.
Твердження потерпілого щодо задоволення цивільного позову у повному обсязі, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Вирішуючи питання про цивільний позов в частині стягнення моральної шкоди, місцевий суд, враховуючи глибину та тривалість душевних страждань, які потерпілий переніс, вимоги розумності та справедливості, задовольнив позов частково у розмірі 3000 (три тисяч) гривень.

Відповідно до положень ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п.п.3, 5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" N 4 від 31.03.1995 року, суд має з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань, за яких обставин і якими діями вони завдані, ступінь вини заподіювача, яких моральних чи фізичних страждань зазнав потерпілий, в якій грошовій сумі він оцінює пов`язані з ними втрати, та з чого при цьому виходить, а також інші обставини, які мають значення для вирішення даного спору. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визнаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, суд враховує відсутність тяжких наслідків від вчиненого, короткочасний розлад здоров`я і, як наслідок, незмінність звичного життя потерпілого, відсутність погіршення здібностей потерпілого тощо.

Матеріалами справи доводиться, що потерпілий ОСОБА_9 , згідно висновку судово-медичної експертизи №114 від 13.07.2020 року від неправомірних дій ОСОБА_7 отримав легкі тілесні ушкодження.
Однак, стороною захисту та самим потерпілим не наведено достатніх підстав, які б вказували на розлад здоров`я від дій обвинуваченого, на змінність звичного життя та погіршення здібностей потерпілого.
Окрім того, при частковому задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, місцевим судом вірно враховано та доведено, що неправомірними діями обвинуваченого ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_9 заподіяно моральну шкоду, яка полягала у фізичному болю та стражданнях, які він переніс у зв`язку із нанесенням йому тілесних ушкоджень.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позову потерпілого про відшкодування моральної шкоди у повному обсязі із тих підстав, які наведені у апеляційній скарзі; відсутні підстави для скасування рішення місцевого суду.
Будь-яких порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.
Підстав для скасування оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційних скаргах потерпілого та обвинуваченого, апеляційний суд не знаходить.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 03 грудня 2020 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді