ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1343/21 Справа № 202/1373/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
представника потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 та представника потерпілого ОСОБА_9 на вирок Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25 лютого 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000723 від 02 травня 2019 року, щодо

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпра, громадянина України,
який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25 лютого 2021 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту фактичного затримання.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 368,54 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 20 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 13 597,60 грн. в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Також, ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 березня 2021 року виправлено описку в резолютивній частині вироку Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25 лютого 2021 року.
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я потерпілого, за наступних обставин.
08 квітня 2019 року приблизно о 22:10 год. ОСОБА_7 перебував у приміщенні кафе «Піца Паб», розташованого в буд. 3 по вул. Кільченській у м. Дніпрі, де в цей час знаходився ОСОБА_10 разом зі своїм товаришем ОСОБА_11 . Під час їх спілкування на ґрунті виниклих неприязних стосунків між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 стався конфлікт, в ході якого у ОСОБА_7 раптово виник злочинний умисел, спрямований на умисне спричинення тілесних ушкоджень останньому.
В цей же день приблизно о 22:30 год. ОСОБА_7 , перебуваючи у вищевказаному місці, реалізуючи свій злочинний умисел, підійшов позаду до ОСОБА_10 , який стояв біля барної стійки вказаного кафе, та діючи умисно, цілеспрямовано, з мотиву особистої неприязні, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його небезпечні наслідки у вигляді тілесних ушкоджень у потерпілого та бажаючи їх настання, завдав один удар ножем, який тримав у правій руці, в область шиї ОСОБА_10 з правої сторони, чим спричинив останньому тілесні ушкодження, які відноситься до легких тілесних ушкоджень.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду змінити, призначити обвинуваченому мінімальне покарання, визначене санкцією ч. 2 ст. 125 КК України, у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що обвинувачений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, є інвалідом третьої групи з дитинства, має тяжкі захворювання, у зв`язку з чим знаходиться під постійним наглядом сімейного лікаря, характеризується позитивно, веде звичайний спосіб життя, має міцні соціальні зв`язки, доглядає за матір`ю похилого віку, яка потребує стороннього догляду, під час досудового розслідування та судового розгляду надавав правдиві показання та щиро каявся.
В апеляційній скарзі представник потерпілого просить вирок суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що орган досудового розслідування не розглянув його клопотання та не перекваліфікував дії обвинуваченого на ч. 1 ст. 15, п. 7 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 296 КК України. Вважає, що суд не взяв до уваги показання потерпілого про умисел обвинуваченого, який полягав у його (потерпілого) вбивстві. Звертає увагу, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про повернення обвинувального акту прокурору з підстав неправильної кваліфікації дій обвинуваченого. Вважає, що призначене обвинуваченому покарання є надто м`яким. Звертає увагу, що судом допущено суперечності при зазначені розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали вимоги апеляційної скарги захисника та просили її задовольнити в повному обсязі, заперечували проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілого.
Представник потерпілого ОСОБА_9 підтримав вимоги своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити в повному обсязі, заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника.
У судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення апеляційних скарг, вважав вирок суду законним та обгрунтованим.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вивченням матеріалів кримінального провадження не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження органами досудового розслідування та судом обставин кримінального провадження. Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, за яке він засуджений, підтверджуються сукупністю доказів, які зібрані з додержанням вимог кримінального процесуального закону та перевірені під час розгляду кримінального провадження, яким суд дав належну оцінку.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження суд першої інстанції, ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку. При цьому констатував, що за встановлених фактичних обставин провадження дії останнього охоплюються складом кримінального правопорушення, визначеного ч. 2 ст. 125 КК України. З позицією суду першої інстанції погодився і суд апеляційної інстанції.

Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу показань допитаних в судовому засіданні обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ; фактичних даних, що містяться у протоколі огляду від 08 квітня 2019 року, протоколі проведення слідчого експерименту від 20 травня 2019 року, протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 17 лютого 2020 року, висновках судово-медичних експертиз та судової експертизи зброї, а також на підставі інших доказів, зміст яких детально відображено у вироку.

Доводи в апеляційній скарзі представника потерпілого про неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Так, відповідно до наданих у судовому засіданні пояснень обвинуваченого ОСОБА_7 вину свою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 125 КК України визнав повністю та пояснив, що у квітні 2019 року він перебував у приміщенні кафе «Піца Паб», розташованого в буд. 3 по вул. Кільченській у м. Дніпрі, де виник словесний конфлікт з потерпілим ОСОБА_10 , який спровокував останній. Коли він підійшов до барної стійки, потерпілий його штовхнув, а потім товариш останнього вдарив його в область голови, від чого він впав на підлогу, де його продовжували бити. В цей час він дістав ніж і з метою самооборони вдарив ним один раз у бік потерпілого, потрапив йому в область шиї. Після цього, він знову отримав удар і втратив свідомість. Коли він прийшов до тями, потерпілого з компанією в кафе не було, тоді він вийшов з кафе і по дорозі звернувся до співробітників поліції з приводу вчиненого ним.

Потерпілий ОСОБА_10 , допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції, пояснив, що того дня він з товаришем зайшов до кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 », де підсіли за столик до ОСОБА_7 , який почав провокувати словесний конфлікт. Потім він пішов до барної стійки, куди також підійшов ОСОБА_7 і напав на нього, вдарив у обличчя. Він вдарив його у відповідь, від чого ОСОБА_7 впав на підлогу. Потім вони на якийсь час розійшлися, ОСОБА_7 ходив по залу кафе і погрожував, що зараз приїдуть його друзі і вони продовжать з`ясовувати відносини. Коли через деякий час він знову стояв біля барної стійки, ОСОБА_7 підійшов до нього та вдарив ножем у шию. Потім один із відвідувачів кафе відтягнув ОСОБА_7 від нього, після чого викликали швидку допомогу та поліцію.

Під час допиту в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_11 зазначав, що того дня вони разом з ОСОБА_10 приїхали у бар випити та оскільки всі столики були зайняті, вони підсіли навпроти ОСОБА_7 , і після цього між останнім та ОСОБА_10 виник словесний конфлікт з приводу музики на чиємусь телефоні, яка не сподобалась ОСОБА_7 . Він не бачив моменту, коли ОСОБА_7 бив ОСОБА_10 , дізнався про ситуацію, коли всі разом вийшли на вулицю і ОСОБА_7 комусь телефонував і казав, що викличе когось на допомогу для вирішення конфлікту. Пізніше він побачив, як ОСОБА_7 відтягували від ОСОБА_10 , у якого в шиї знаходився ніж. Після цього він вдарив ОСОБА_7 ногою у грудну клітину і рукою в обличчя, а потім разом з іншим чоловіком на ім`я ОСОБА_15 повалили ОСОБА_7 на підлогу, а потім він поїхав із потерпілим до лікарні.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що що того дня він знаходився у кафе «Піца Паб» разом з ОСОБА_11 , між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 був словесний конфлікт. Пізніше він побачив момент, коли ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, підійшов ззаду до ОСОБА_10 і вдарив його ножем. Потім кафе зачинили, щоб ОСОБА_7 не втік до приїзду поліції.

Допитана в судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідка ОСОБА_13 пояснила, що в той день вона разом з ОСОБА_12 та дитиною прийшли в кафе, де на той час вже відбувалася словесна сварка між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 .. Пізніше, вона побачила, як ОСОБА_7 підійшов ззаду до ОСОБА_10 і вдарив його ножем в область шиї.

Свідок ОСОБА_14 суду першої інстанції показала, що вона працювала у барі за адресою: АДРЕСА_2 , куди у квітні 2019 року спочатку прийшов ОСОБА_7 , який знаходився у стані алкогольного сп`яніння, а години через три приїхали ОСОБА_10 з товаришем, які сіли за стіл поряд із ОСОБА_7 . Між чоловіками виник спочатку словесний конфлікт, оскільки ОСОБА_7 не сподобалось, що до нього підсіли, який перейшов у бійку. Спочатку ОСОБА_7 вдарив ОСОБА_10 , після чого останній також наніс йому удар. Після цього чоловіки заспокоїлись і знову сіли за стіл, потім ОСОБА_7 вийшов на вулицю палити, а ОСОБА_10 пив каву на барі, обличчям до неї, яка перебувала за барною стійкою. В цей момент з вулиці зайшов ОСОБА_7 , який посміхався, підійшов ззаду до ОСОБА_10 та приставив йому до горла ніж, від чого поранив останнього до крові. Потім товариш ОСОБА_10 почав застосовувати фізичну силу до ОСОБА_7 , намагаючись відбити його від потерпілого.

Суд апеляційної інстанції не знаходить підстав сумніватися в достовірності цих показань потерпілого та свідків, вони є логічними, послідовними і узгодженими як між собою, так і з іншими письмовими доказами у провадженні.

Під час вивчення матеріалів кримінального провадження також не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що потерпілий та свідки з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити обвинуваченого у зазначеному кримінальному правопорушенні.

Із матеріалів провадження істотних суперечностей, які б впливали на правильність установлення фактичних обставин провадження у цих показаннях не вбачається. Деякі розбіжності в показаннях свідчать про індивідуальне сприйняття кожною особою подій, учасником яких вони були, і не впливають на висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 .

Окрім того, винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується й наявними в матеріалах провадження письмовими доказами, зокрема, протоколом огляду від 08 квітня 2019 року з фототаблицею до нього, згідно якого було оглянуто приміщення з назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , під час якого було встановлено, що вхід до приміщення здійснюється через пластикові двері з врізним замком, на момент огляду явних ознак пошкодження виявлено не було, на дивані, який розташований у кімнаті №2, виявлено предмет, візуально схожий на ніж, зліва від входу, на стіні виявлено плями, візуально схожі на кров.

З висновоку експерта №19/104-7/1/186 від 25 лютого 2020 року слідує, що ніж, вилучений 08 квітня 2019 року під час проведення огляду місця події в приміщенні кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , не є холодною зброєю. Даний ніж є різновидом ножів господарсько-побутового призначення складаним ножем, виготовленим промисловим способом (Китай).

Як слідує з протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 17 лютого 2020 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_14 впізнала особу під №1, як чоловіка, який на початку квітня 2019 року вдарив ножем чоловіка, який знаходився в приміщенні кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 » по вул. Кільченській, 3 у м. Дніпро. Згідно довідки до протоколу на фото №1 розміщено фото ОСОБА_7 .

Відповідно до висновку експерта №37 від 20 січня 2020 року кров потерпілого ОСОБА_10 належить до групи В з ізогемаглютиніном анти-А, за ізосерологічною системою АВ0.

Згідно висновку експерта №155 від 13 лютого 2020 року в слідах на поверхні більшого за розміром клинка ножа (об`єкт №1), а також на правій половині рукоятки (об`єкт №5) встановлено наявність крові та виявлений білок людини. При встановленні групової належності крові в об`єктах №1;5 виявлений антиген В ізосерологічної системи АВ0, що не виключає походження крові, виявленої на поверхні більшого за розміром клинка ножа (об`єкт №1), а також на правій половині рукоятки (об`єкт №5) від особи (осіб) з групою крові В з ізогемаглютиніном анти-А ізосерологічної системи АВ0, у тому числі і від потерпілого ОСОБА_10 , враховуючи групову належність його крові.

З протоколу проведення слідчого експерименту від 20 травня 2019 року з фототаблицями, проведеного за участю потерпілого ОСОБА_10 , слідує, що останній в присутності понятих та статиста розповів та показав механізм спричинення обвинуваченим йому тілесних ушкоджень, при цьому його пояснення співпадають з тими поясненнями, які він надав в судовому засіданні суду першої інстанції.

Як слідує з висновку судово-медичної експертизи №1594 від 21 травня 2019 року у ОСОБА_10 виявлені тілесні ушкодження у вигляді: колото-різаного поранення підщелепної області праворуч, яке розпочинається раною в підщелепній області (на відстані 145 см вгору від підошовної поверхні стоп та на 2 см вниз від кута нижньої щелепи праворуч), далі переходить в раньовий канал, який йде справа наліво вниз і ззаду, з ушкодженням по ходу якого: шкіри, підшкірно-жирової клітковини та на глибині 8 см сліпо закінчується в м`яких тканинах шиї в районі хрящів гортані, яке відноситься до легких тілесних ушкоджень, як таке, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 діб, але не більше як три тижні (21 день). Виявлене у нього тілесне ушкодження у вигляді: колото-різаного поранення підщелепної області праворуч спричинено від механічної дії гострого предмету, який володів колючо-ріжучими властивостями та діяв у підщелепну область праворуч, у напрямку справа наліво вниз і ззаду, яким могло бути і лезо ножа або інші предмети з аналогічними травмуючими властивостями, що підтверджується характером рани та напрямком раньового каналу.

З висновку судово-медичної експертизи №1778е від 03 червня 2019 року слідує, що враховуючи характер, локалізацію та кількість виявлених у ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, можливо вказати, що воно могло бути спричинено і від 1-ї механічної дії. Спричинення колото-різаних поранень є не характерним для падіння з висоти власного зросту, з послідуючим ударом об тупу тверду поверхню.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №1086 від 10 квітня 2019 року з фототаблицею до нього виявлені у ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді внутрішньо-шкіряних крововиливів та садна на обличчі спричинені від дії тупого твердого предмету (предметів) та відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.

Надаючи оцінку цим доказам у сукупності апеляційний суд вважає їх належними, допустимими, достовірними й достатніми для доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні та не вбачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції про визнання винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, на думку апеляційного суду, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року), та підстав для задоволення апеляційних скарг захисника та представника потерпілого за обставин, викладених ними у скаргах, не має.

При цьому доводи представника потерпілого про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 15, п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України є необгрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КК України вбивство - це умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Замах на вбивство може бути вчинений лише за наявності прямого умислу на позбавлення життя потерпілого, коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання. Якщо такий умисел не встановлений, особа не може нести відповідальність за замах на вбивство.

Разом із тим, при кваліфікації злочинів проти життя і здоров`я особи питання про наявність чи відсутність умислу на вбивство необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного й потерпілого, що передувала події, їхні стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Частиною 2 ст. 125 КК України встановлено відповідальність за легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується тільки умисною формою вини. Відповідальність за цією статтею настає і в тих випадках, коли умисел винного було спрямовано на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю, якщо фактично було заподіяно легке тілесне ушкодження.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_7 спричинив потерпілому ОСОБА_10 легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я на підставі аналізу вищезазначених доказів.

Так, з показань обвинуваченого, який визнав свою вину у спричиненні ОСОБА_10 легких тілесних ушкоджень, слідує, що жодного умислу на позбавлення останнього життя у нього не було, жодних погроз з урахуванням наявного у нього в руках ножа на його вбивство не висловлював, під час сварки з останнім здійснив один удар ножем у бік потерпілого та попав у шию, після чого втратив свідомість.

При цьому з показань самого потерпілого ОСОБА_10 , який розповів про обставини виникнення конфлікту, слідує, що погроз про його вбивство ОСОБА_7 не висловлював, лише один раз завдав удар ножем та після цього жодних інших дій щодо нього не вчиняв.

Зазначене також узгоджується з поясненнями допитаних у суді першої інстанції свідків, які також зазначали, що між обвинуваченим та потерпілим виник словесний конфлікт, який в подальшому переріс у бійку, під час якої ОСОБА_7 один раз наніс потерпілому удар ножем, при цьому жодних погроз від обвинуваченого про намір вбити потерпілого не було.

Крім того, як слідує з висновку судово-медичної експертизи №1594 від 21 травня 2019 року у потерпілого ОСОБА_10 виявлені тілесні ушкодження, які відноситься до легких тілесних ушкоджень, як такі, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

А з висновку судово-медичної експертизи №1778е від 03 червня 2019 року слідує, що враховуючи характер, локалізацію та кількість виявлених у ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, можливо вказати, що воно могло бути спричинено і від 1-ї механічної дії.

У матеріалах кримінального провадження відсутні об`єктивні докази наявності прямого умислу в ОСОБА_7 на вчинення замаху на вбивство ОСОБА_10 . При цьому з матеріалів провадження убачається, що обвинувачений діяв із невизначеним умислом, тобто бажав настання шкідливих наслідків для потерпілого, однак не мав чіткого уявлення про характер і тяжкість можливих наслідків, тому він повинен нести відповідальність за фактично заподіяне.

Суд першої інстанції, з`ясувавши передбачені ст. 91 КПК України обставини, що належать до предмета доказування, встановив факт наявності суспільно небезпечного діяння й обґрунтовано визнав доведеною винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого саме ч. 2 ст. 125 КК України.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові № 5-32 кс 12 від 31 січня 2013 року, відповідно до якої замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату, тобто наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо особа не мала наміру досягнути певних наслідків, то вона не могла й вчинити замаху на їх досягнення.

Що стосується доводів представника потерпілого про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого також за ч. 4 ст. 296 КК України, то вони також є необгрутованими з огляду на наступне.

Безпосереднім об`єктом кримінально-правової охорони за ст. 296 КК України є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також моральних-етичних засад, звичаїв, традицій та інших позаюридичних чинників і полягає в дотриманні усталених правил співжиття.

Кримінально каране хуліганство з об`єктивної сторони полягає в посяганні на ці правоохоронювані цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Таке посягання, як правило, здійснюється у людних або громадських місцях, зазвичай з ініціативи правопорушника, супроводжується нецензурною лайкою та/або фізичним насильством, пошкодженням майна і призводить до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.

За зовнішніми ознаками хуліганство певним чином схоже на ряд інших злочинів, зокрема на ті з них, що посягають на здоров`я, честь і гідність людини, її майно. Критеріями розмежування цих діянь є насамперед об`єкт посягання, що визначає правову природу та суспільну небезпечність кожного з них, і мотив як ознака суб`єктивної сторони злочину.

Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок. Проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо. Винятковим цинізмом у контексті статті 296 КК визнаються дії, що демонструють брутальну зневагу до загальноприйнятих норм моралі, зокрема прояви безсоромності чи грубої непристойності, публічне оголення, знущання з хворих, дітей, людей похилого віку, осіб, що знаходяться у безпорадному стані.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як злочину проти громадського порядку та моральності від злочинів проти особи.

З урахуванням зазначеного дії, що супроводжувалися погрозами вбивства, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, обумовлені особистими неприязними стосунками, підлягають кваліфікації за статтями КК України, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Таким чином, для юридичної оцінки діяння за статтею 296 КК України обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства.

За відсутності відповідного мотиву, коли застосування насильства зумовлене неприязними стосунками з потерпілим і прагненням завдати шкоди конкретній особі з особистих спонукань, сам собою факт вчинення протиправних дій у громадському місці в присутності сторонніх осіб не дає достатніх підстав для кваліфікації їх як хуліганства.

Зміст і спрямованість протиправного діяння, що має істотне значення для його правової оцінки, в кожному конкретному випадку визначається виходячи з часу, місця, обстановки й інших обставин його вчинення, характеру дій винного, а також поведінки потерпілого і стосунків, що склалися між ними.

Відповідно до фактичних обставин кримінального провадження, встановлених на підставі безпосередньо досліджених судом першої інстанції доказів, зокрема показань обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , ОСОБА_7 здійснив удар ножем у бік потерпілого ОСОБА_10 на ґрунті особистого конфлікту, який виник між ними на грунті неприязних стосунків. Потерпілий безпосередньо перед ударом у нього ножем ударив ОСОБА_7 і завдав йому легких тілесних ушкоджень, що підтверджено висновком судово-медичної експертизи №1086 від 10 квітня 2019 року.

Обстановка й обставини подій, динаміка їх розвитку й об`єктивні ознаки насильницької поведінки обвинуваченого свідчать про те, що вона була зумовлена особистою неприязню до ОСОБА_10 , яка виникла раптово через сварку, прагненням помститися йому, а не бажанням протиставити себе суспільству і продемонструвати зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки.

Зазначене дає підстави для висновку про відсутність у діях ОСОБА_16 мотиву явної неповаги до суспільства, що є обов`язковою юридичною ознакою злочину, передбаченого статтею 296 КК України.

Дії ОСОБА_7 зумовлені наміром завдати шкоди здоров`ю потерпілого і безпосередньо спрямовані на досягнення цього результату, а тому містять об`єктивні та суб`єктивні ознаки кримінального правопорушення проти особи і підлягають кваліфікації за наслідками, що настали, як умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, - за ч. 2 ст. 125 КК України.

Відтак, апеляційний суд вважає, що твердження представника потерпілого про наявність у ОСОБА_7 умислу на вбивство потерпілого та на грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю із застосуванням холодної зброї, ґрунтується на припущеннях та спростовується належними і достатніми доказами, зібраними органами досудового розслідування з додержанням вимог кримінального процесуального закону.

Доводи апеляційної скарги представника потерпілого про те, що органами досудового розслідування не було вирішено клопотання про перекваліфікацію дій обвинуваченого, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки в матеріалах провадження відсутні та під час апеляційного перегляду не надано доказів на підтвердження зазначених обставин. Крім того, представник потерпілого мав можливість оскаржити вказану бездіяльність органу досудового розслідування в порядку, визначеному КПК України, проте своїм правом не скористався.
Посилання представника потерпілого на необгрунтовану відмову судом першої інстанції у поверненні обвинувального акту з підстав неправильної кваліфікації дій обвинуваченого органами досудового розслідування не заслуговують на увагу, оскільки як правильно було зазначено судом першої інстанції в ухвалі від 18 травня 2020 року неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого на стадії підготовчого судового засідання без дослідження доказів неможливо перевірити.
З огляду на викладене, виходячи з фактичних обставин провадження, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, правильно встановив, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, тобто заподіяв потерпілому ОСОБА_10 умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Суд у вироку навів докази по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я потерпілого, та дав аналіз цим доказам після їх дослідження, тому немає підстав вважати, що по справі допущена суттєва неповнота кримінального і судового провадження, яка викликає необхідність скасування вироку, як це зазначається в апеляційній скарзі представника потерпілого.

Не можна погодитися з твердженнями апеляційної скарги представника потерпілого стосовно того, що розгляд провадження щодо ОСОБА_7 вівся упереджено. Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що судом кожному з доказів дана належна оцінка.

Та обставина, що органи досудового розслідування та суд по-іншому оцінюють докази, порівняно з оцінкою їх потерпілим та його представником, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість слідчих органів і суду, на що є необгрунтовані посилання в апеляційній скарзі.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційним судом не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення доказів у провадженні, які б ставили під сумнів обгрунтованість висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій. Наявні у провадженні докази відповідають вимогам закону щодо належності та допустимості доказів.

Під час досудового розслідування та при судовому розгляді були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення кримінального провадження, проведені необхідні експертизи, належним чином з`ясовані обставини, що характеризують об`єкт і об`єктивну сторону кримінального правопорушення.
Не встановлено й істотних порушень кримінального процесуального закону, які б призводили до скасування вироку, при порушенні вказаного кримінального провадження, його розслідуванні, проведенні інших слідчих дій та під час судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.
Отже, немає підстав додатково з`ясовувати ще якісь обставини, які не мають суттєвого значення для встановлення істини у кримінальному провадженні, на що є посилання в апеляційній скарзі представника потерпілого.
За таких обставин не має підстав вважати, що у справі допущена однобічність та неповнота судового розгляду, які викликають необхідність скасування вироку та призначення нового розгляду у суді першої інстанції, на чому наполягає в апеляційній скарзі представник потерпілого.
Перевіряючи доводи представника потерпілого та захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості та особі обвинуваченого, суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України та достатніх підстав для призначення більш суворого покарання, як про це вказує в апеляційній скарзі представник потерпілого, чи пом`якшення покарання, як про це зазначає в апеляційній скарзі захисник, судом не встановлено і в апеляційних скаргах також не наведено.
Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого проступку, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Враховуючи роз`яснення, які містяться в п.п. 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень, при призначенні покарання з іспитовим строком необхідно враховувати тяжкість проступку, особу винного та інші обставини справи. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.
Відповідно до наведеного, призначаючи покарання винному суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення такої особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.
При призначенні ОСОБА_7 покарання суд відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, дані про його особу, а також усі обставини провадження. Суд також визнав обставиною, яка помякшує покарання, щире каяття, та встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому.
З урахуванням сукупності перелічених даних, тяжкості скоєного кримінального правопорушення та конкретних обставин його вчинення, а також даних про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем мешкання характеризується задовільно, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, суд дійшов висновку про необхідність призначення покарання у виді обмеження волі в межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України.
Доводи захисника про те, що ОСОБА_7 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, під час досудового розслідування та судового розгляду надавав правдиві покази та щиро каявся, вже були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.
Посилання захисника на те, що ОСОБА_7 є інвалідом третьої групи з дитинства, має тяжкі захворювання, у зв`язку з чим знаходиться під постійним наглядом сімейного лікаря, характеризується позитивно, має міцні соціальні зв`язки, мають місце, проте не є підставою для пом`якшення призначеного покарання.
В матеріалах провадження відсутні та під час апеляційного перегляду не надано достатньо доказів на підтвердження факту утримання обвинуваченим та догляду за матір`ю похилого віку. Крім того, з огляду на матеріали кримінального провадження ОСОБА_7 офіційно не працевлаштований.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що думка потерпілого про призначення обвинуваченому більш суворого покарання враховується судом разом з іншими матеріалами кримінального провадження та фактичними обставинами справи, проте висновок суду про призначення обвинуваченому більш суворого покарання не може грунтуватись лише на позиції потерпілого щодо виду та міри покарання.
Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».
У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03) та у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Захисником як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного перегляду не надано доказів, які б істотно знижували ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_7 правопорушення, чи вказували на можливість призначення йому більш м`якого покарання, з огляду на проаналізовані в своїй сукупності матеріали кримінального провадження.

Представником потерпілого під час апеляційного перегляду також не надано достатньо доказів на підтвердження необхідності призначення обвинуваченому більш суворого покарання.
З огляду на фактичні обставини кримінального провадження, положення кримінального закону, мету покарання призначене судом покарання ОСОБА_7 за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Підстав для призначення ОСОБА_7 менш чи більш суворого покарання з мотивів, про які йдеться в апеляційних скаргах, апеляційний суд не вбачає.

З огляду на це наведені в апеляційних скаргах доводи про те, що призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і за своїм видом є явно несправедливим, не впливають на відповідність призначеного покарання і не містять достатніх даних про призначення останньому більш м`якого чи більш суворого покарання, про що наполягали в своїх апеляційних скаргах захисник та представник потерпілого.
Що стосується доводів представника потерпілого про те, що суд першої інстанції при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди допустився суперечностей, слід зазначити наступне.
Як слідує з резолютивної частини оскаржуваного вироку суд першої інстанції зазначив про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 моральної шкоди у розмірі 20,000 (п`ятдесят тисяч) грн. та витрат на правову допомогу у сумі 13 597,60 грн., а всього стягнути 33 966,14 грн.

Крім того, як слідує з ухвали Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 березня 2021 року в резолютивній частині вироку Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25 лютого 2021 року в частині вирішення питання про стягнення шкоди на користь потерпілого допущену описку. Вказаною ухвалою суду постановлено зазначити та вважати правильним в резолютивній частині вироку суму присудженої до стягнення моральної шкоди 20 000 (двадцять тисяч) грн.
Враховуючи викладене, посилання представника потерпілого на суперечності при вирішення питання розміру відшкодування моральної шкоди не є підставою для скасування оскаржуваного вироку, а є опискою, яка була виправлена судом першої інстанції в порядку ст. 379 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на викладене апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 та представника потерпілого ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Вирок Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25 лютого 2021 року щодо ОСОБА_7 - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4