В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000547 за апеляційною скаргою заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 січня 2021 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки Радгосп 25 жовтня Первомайського району Миколаївської області, громадянки України, з середньою освітою, пенсіонерки, зареєстрованої в АДРЕСА_1 , без постійного місця проживання, тимчасово проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої

- обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7
обвинувачена ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції з Первомайським міськрайонним судом)

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі заступник керівника Миколаївської обласної прокуратури просить вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 січня 2021 року стосовно ОСОБА_6 в частині призначеного покарання скасувати з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 185 КК України призначити покарання у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 тис. грн.

В іншій частині вирок залишити без змін.

У ході апеляційного розгляду повторно дослідити дані щодо особи обвинуваченої ОСОБА_6 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 січня 2021 року, ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України та призначено їй покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.
На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 (три) роки, та покладено обов`язки передбачені ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі заступник керівника Миколаївської обласної прокуратури не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченої та правильність кваліфікації її дій, вважає оскаржуваний вирок суду незаконним і таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Посилаючись на розділ Х «Покарання та його види» КК України вказує, що законодавцем визначено категорії осіб, до яких певні види покарань не застосовуються, зокрема, згідно з вимогами ч. 3 ст. 61 КК України, покарання у виді обмеження волі не може бути застосоване, крім інших, до осіб, що досягли пенсійного віку.

Зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуваний вирок, встановив, що обвинувачена ОСОБА_6 є особою, що досягла пенсійного віку ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), однак всупереч вимогам ч. 3 ст. 61 КК України, призначив їй покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік, тобто застосував такий вид покарання, який не підлягав застосуванню до даної категорії осіб.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
Судом першої інстанції встановлено, що на початку вересня 2020 року, приблизно о 14 годині 00 хвилин ОСОБА_6 знаходилася в квартирі АДРЕСА_3 , де вживала спиртні напої разом із господарем квартири ОСОБА_8 .

В цей час у ОСОБА_6 виник злочинний умисел на вчинення крадіжки майна ОСОБА_8 . Виконуючи задумане, знаходячись у спальній кімнаті, користуючись тим, що ОСОБА_8 за її злочинними діями не спостерігає та не може чинити перешкоди, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, шляхом вільного доступу таємно викрала майно ОСОБА_8 , а саме мобільний телефон марки Nokia 1208 ( НОМЕР_1 , CODE НОМЕР_2 ), який лежав на столі у спальній кімнаті поряд з телевізором, чим завдала останньому матеріальної шкоди в розмірі 225 грн., з місця події зникла, а вкраденим майно розпорядилась на власний розсуд.

Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 1 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідача про зміст оскаржуваного вироку, пояснення прокурора на підтримку вимог апеляційної скарги, думку обвинуваченої, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд прийшов до наступного.

Фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікація дій обвинуваченої ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 185 КК України, апелянтом не оспорюються, внаслідок чого, відповідно до положень ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не перевірялись.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Доводи прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, на думку колегії суддів, є слушними.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції, визнавши ОСОБА_6 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, призначив останній покарання у виді одного року обмеження волі.

Приписами ч. 3 ст. 61 КК України передбачено, що обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до осіб з інвалідністю першої і другої групи.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, на момент ухвалення вироку суду ОСОБА_6 виповнилось повних 62 роки, тобто відповідно до Закону «Про пенсійне забезпечення» вона є особою, яка досягла пенсійного віку.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_6 покарання у межах санкції ч. 1 ст. 185 КК України, однак, в порушення вимог ч. 3 ст. 61 КК України призначив обвинуваченій, яка досягла пенсійного віку, покарання у виді обмеження волі, що потягло неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

У п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Відповідно до ч.2 ст.53 КК України розмір штрафу визначається судом залежно від тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та з урахуванням майнового стану винного в межах від тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян до п`ятдесяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, якщо статтями Особливої частини цього Кодексу не передбачено вищого розміру штрафу.

Санкцією ч. 1 ст. 185 КК України передбачено розмір штрафу від однієї тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

При призначенні покарання колегія суддів відповідно до ст. 50, ч. 2 ст. 53, ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченою ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України є кримінальним проступком, особу обвинуваченої, яка: раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, наявність обставини, яка пом`якшує покарання, а саме щире каяття, та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

У зв`язку з наведеним вище, виходячи з вимог апеляційної скарги прокурора, який просив призначити найменш суворий вид покарання у мінімальних межах, а саме - штраф у розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченій ОСОБА_6 покарання у виді штрафу у мінімальному розмірі, встановленому санкцією ч.1 ст.185 КК України, яке, на думку колегії суддів, буде достатнім для виправлення обвинуваченої, попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень та сприятиме меті покарання.

За п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

У цьому кримінальному провадженні суд першої інстанції, призначивши обвинуваченій ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі, звільнив останню від його відбування з випробуванням із встановленням іспитового строку відповідно до ст.75 КК України, у той час як колегія суддів на підставі викладеного вище дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги прокурора, та як наслідок, призначення покарання у виді штрафу, який хоч і є менш суворим видом покаранням, але обвинувачена не може бути звільнена від його відбування на підставі ст. 75 КК, і це покарання підлягає реальному виконанню.

Таким чином, на думку колегії суддів призначення покарання у виді штрафу у даному випадку, необхідно вважати погіршенням становища обвинуваченої ОСОБА_6 , а тому з урахуванням вимог п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України у системному зв`язку з положеннями ч. 1 ст. 421 КПК України таке судове рішення має бути ухвалено лише у формі вироку.

Так, у Постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 3 лютого 2020 року сформовано висновок щодо застосування норм права, в якому зазначено, що з огляду на положення статей 420, 421 КПК України, рішення про призначення особі покарання, у тому числі менш суворого, але яке підлягає реальному відбуванню, замість призначеного судом першої інстанції покарання, від відбування якого її було звільнено з випробуванням, ухвалюється судом апеляційної інстанції у формі вироку.

З огляду на викладене вище, оскаржуваний вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, з ухваленням апеляційним судом нового вироку.

За таких обставин, апеляційна скарга заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 420 КПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 - задовольнити.

Вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 січня 2021 року, стосовно ОСОБА_6 в частині призначення покарання - скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень.

В іншій частині, вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий

Судді: