Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 травня 2021 року

м. Київ
справа № 702/622/17
провадження № 51-2068 км 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом апеляційної інстанції, ОСОБА_6 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000018, щодо
ОСОБА_7 , громадянки України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Монастирище Черкаської області, зареєстрованої та проживаючої по АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
у вчиненні злочину, передбаченого ст. 366-1 КК,
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Монастирищенського районного суду Черкаської області від 6 липня 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ст. 366-1 КК. Призначено ОСОБА_7 покарання за ст. 366-1 КК у виді 200 (двохсот) годин громадських робіт з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування на строк 1 (один) рік.
Прийнято рішення щодо речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватою та засуджено за те, що вона будучи відповідно до наказу № 5-ОС від 29 квітня 2011 року призначеною на посаду головного спеціаліста персоніфікованого обліку осіб, які мають право на пільги управління соціального захисту населення Монастирищенської районної державної адміністрації Черкаської області з 04 травня 2011 року, будучи відповідно до витягу з наказу № 13-ОС від 24 травня 2016 року державним службовцем 8 рангу, суб`єктом декларування та суб`єктом, відповідальним за скоєння корупційних правопорушень, згідно ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», діючи умисно та цілеспрямовано, перебуваючи на території України в період часу з 01 січня 2017 року до 01 травня 2017 року, отримавши електронний цифровий підпис та маючи реальну можливість подати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави за 2016 рік, в порушення вимог ч. 1 ст. 45, п.5-1 Розділу ХІІІ Закону України «Про запобігання корупції» не подала декларацію особи уповноваженої на виконання функцій держави за 2016 рік, шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агенства з питань запобігання корупції.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 06 липня 2018 року щодо ОСОБА_7 скасовано, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК у зв`язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить ухвалу Черкаського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Прокурор вважає, що, перевіряючи законність обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 , апеляційний суд в порушення вимог кримінального процесуального закону рішення про закриття кримінального провадження з реабілітуючих підстав обґрунтував поясненнями виправданої, яку судом першої інстанції визнано винуватою та засуджено за ст. 366-1 КК.
Апеляційний суд, на думку прокурора, упереджено здійснив оцінку доказів сторони обвинувачення, не надав оцінку всім доказам сторони обвинувачення, на підставі якої судом першої інстанції ухвалено обвинувальний вирок, безпосередньо їх не дослідив, надавши протилежну оцінку, ніж суд першої інстанції.
Прокурор зазначає, що апеляційним судом неправильно застосовано положення статей 2, 11, 366-1 КК щодо визначення елементів суспільно-небезпечного діяння, які утворюють склад злочину, передбаченого ст. 366-1 КК.
Прокурор вважає, що апеляційним судом залишено поза увагою Резолюцію Парламентської Асамблеї Ради Європи від 25 грудня 2008 року № 1165 (1998), рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012.
У порушення вимог кримінального процесуального закону, на думку прокурора, судом апеляційної інстанції не надано будь-якої оцінки показанням свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .
Прокурор зазначає, що апеляційний суд не навів мотивів постановленого рішення.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 касаційну скаргу прокурора не підтримала та просила її не задовольняти у зв`язку тим, Рішенням Конституційного Суду України від 27 жовтня 2020 року № 13-р/2020 у справі № 1-24/2020 (393/20) ст. 366-1 КК визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною). Як зауважила прокурор, станом на час касаційного перегляду оспорюваного рішення ст. 366-1 КК втратила чинність. З огляду на наведене, сторона обвинувачення стверджувала, що у даному кримінальному провадженні касаційне провадження відкрито за касаційною скаргою, в якій ставляться питання про погіршення становища особи.
Мотиви Суду
Предметом касаційного оскарження в цьому кримінальному провадженні є ухвала суду апеляційної інстанції, за якою кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК у зв`язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.
Третя судова палата Касаційного кримінального суду в ухвалі від 1 березня 2021 року (справа № 703/2432/17) сформувала правовий висновок щодо порядку та дій суду касаційної інстанції у разі втрати юридичної сили нормою Особливої частини КК, яка передбачала відповідальність за вчинення діяння, що інкримінувалося особі.
Згідно з цим висновком касаційне провадження, відкрите за касаційною скаргою, де ставляться питання про погіршення становища особи, на виправдувальний вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, постановлену щодо такого вироку, у разі втрати юридичної сили нормою Особливої частини КК, яка передбачала відповідальність за вчинення діяння, інкримінованого особі, підлягає закриттю, з огляду на те, що, коли після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, в якій ставляться питання про погіршення становища особи, Конституційним Судом України визнана неконституційність норми Особливої частини КК, яка інкримінувалася особі, виходячи із завдань кримінального провадження, визначених статтею 2 КПК, та, керуючись загальними засадами кримінального провадження, подальший касаційний розгляд є безпредметним, оскільки скасування судових рішень не призведе до прийняття якісно іншого рішення по суті судами першої чи апеляційної інстанції, адже втрата юридичної сили норми КК виключає кримінальну відповідальність, а відтак і можливість засудження особи за статтею КК, яка визнана неконституційною.

Виходячи з системного тлумачення статей 13, 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», усталеної судової практики Верховний Суд як найвищий суд у системі судоустрою України забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Процесуальні механізми забезпечення реалізації вказаного завдання передбачають, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного кримінального суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного кримінального суду над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного кримінального суду. Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду від 13 лютого 2019 року в справі № 130/1001/17 та, на думку колегії суддів Верховного Суду, відповідає вимозі верховенства права - забезпечення реалізації принципу правової визначеності, що згідно Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 55 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статті 375 Кримінального кодексу України від 11 червня 2020 року № 7-р/2020 обумовлює однакове застосування норми права, недопущення можливостей для її довільного трактування.
У зв`язку з вищевикладеним та беручи до уваги те, що на момент касаційного перегляду в цій справі оспорюваного рішення в межах касаційної скарги, в якій ставилося питання про погіршення становища особи, на ухвалу апеляційного суду, стаття 366-1 КК, за якою інкриміновано ОСОБА_7 вчинення злочину, втратила юридичну силу, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року щодо ОСОБА_7 підлягає закриттю.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
постановив:
Касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом апеляційної інстанції, ОСОБА_6 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року щодо ОСОБА_7 закрити.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3