Справа № 304/976/20 Провадження № 1-кп/304/127/2021
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2021 року м. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,
за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченої ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000052 від 05 лютого 2020 року, про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянки України, з середньою спеціальною освітою, неодруженої, раніше судимої вироком Перечинського районного суду Закарпатської області від 14 лютого 2018 року за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді громадських робіт строком на 200 (двісті) годин,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України,

В С Т А Н О В И В :

Судом визнано доведеним, що ОСОБА_4 вчинила ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт за наступних обставин.

Так, вироком Перечинського районного суду Закарпатської області від 14 лютого 2018 року ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та засуджено до покарання у виді 200 (двісті) годин громадських робіт (ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 06 березня 2019 року вказаний вирок залишено без змін).

07 травня 2019 року провідним інспектором Перечинського районного сектору пробації був здійснений виїзд за місцем проживання засудженої, де її поставлено на облік у Перечинському РС філії ДУ «Центр пробації» в Закарпатській області та під розписку ознайомлено з порядком, умовами відбування покарання у виді громадських робіт, наслідками за ухилення від їх відбування, за що ОСОБА_4 особисто розписалась. Однак, від отримання направлення до Т.Полянської сільської ради вона відмовилась та власноручно надала письмове пояснення щодо відмови від отримання направлення та відпрацювання 200 годин громадських робіт.

Надалі, так як засуджена відмовилась отримати направлення до Т.Полянської сільської ради № 39/8/715-19 від 08 травня 2019 року, таке було направлено засудженій поштовим зв`язком, відповідно до якого з 20 травня 2019 року вона повинна приступити до відпрацювання громадських робіт (відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення, ОСОБА_4 особисто отримала вказане направлення 14 травня 2019 року). Проте, згідно з повідомленням Т.Полянської сільської ради № 236/02-07 вона до відпрацювання громадських робіт так і не приступила.

При цьому, 31 січня 2020 року у приміщенні Перечинського РС філії ДУ «Центр пробації» в Закарпатській області в присутності начальника і провідного спеціаліста вказаної філії, а також оперуповноваженого СКП Перечинського ВП, засуджена ОСОБА_4 категорично відмовилась від отримання направлення до Т.Полянської сільської ради № 39/8/241-20 від 31 січня 2020 року та підписання попередження від 31 січня 2020 року, яке їй винесено за порушення умов та порядку відбування покарання, зокрема, відмова від відпрацювання громадських робіт, про що було складено відповідний акт.

Таким чином, ОСОБА_4 , будучи засудженою вироком Перечинського районного суду Закарпатської області від 14 лютого 2018 року до покарання у виді двісті годин громадських робіт, діючи з прямим умислом, тобто усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки та бажаючи їх настання, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за ухилення від виконання покарання у виді громадських робіт, з 07 травня 2019 року по теперішній час без поважних причин не з`явилася до Т.Полянської сільської ради для відбування громадських робіт, чим ухилилася від їх відбування, внаслідок чого не відбула двісті годин громадських робіт.

Тим самим ОСОБА_4 скоїла проступок, передбачений ч. 2 ст. 389 КК України.

У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 свою вину не визнала. Суду пояснила, що вважає вирок Перечинського районного суду Закарпатської області від 14 лютого 2018 року несправедливим, ухваленим без з`ясування всіх обставин. Крім того, вказує на те, що судом апеляційної інстанції також проведено незаконний розгляд її апеляційної скарги, оскільки вона не брала участі у засіданні. Разом із тим, повідомила, що їй було відомо про вирок Перечинського районного суду Закарпатської області від 14 лютого 2018 року, а також про призначене покарання у виді громадських робіт строком на 200 годин. Виконувати їх не пішла, оскільки судовий розгляд був незаконним.

Незважаючи на невизнання своєї вини обвинуваченою ОСОБА_4 , її винуватість у вчиненні проступку, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, повністю підтверджується зібраними на досудовому слідстві та безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами, яким судом надано ретельну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Так, допитаний безпосередньо в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , пояснив суду, що ним здійснювались заходи для організації розшуку обвинуваченої ОСОБА_4 , оскільки така не з`являлася для виконання громадських робіт. Коли обвинувачену знайшли, то ОСОБА_6 опитав її. Зазначив, що ОСОБА_4 категорично відмовилася від виконання громадських робіт. Ця розмова відбувалася у присутності представника органу пробації ОСОБА_7 .

Допитана безпосередньо в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 , начальник Перечинського РС філії ДУ «Центр пробації» в Закарпатській області, повідомила, що 10 квітня 2019 року, до них надійшов вирок Перечинського районного суду Закарпатської області від 14 лютого 2018 року на виконання. Обвинувачена прийшла на відвідування, і повідомила, що не згідна з вироком. Потім у телефонному режимі обвинувачена повідомила, що не має коштів аби приїхати на наступне відвідування. Свідок зазначила, що наступне відвідування відбулося за місцем проживання обвинуваченої, однак остання відмовилася виконувати громадські роботи, не приступила до їх виконання. Після того представником пробації було складено подання про розшук обвинуваченої. Коли обвинувачену розшукали, то вона у приміщенні поліції повідомила, що не буде виконувати громадські роботи, оскільки не згідна з вироком суду. Ця розмова відбулася у присутності працівника поліції ОСОБА_6 .

Винуватість ОСОБА_4 у вчиненні проступку, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, підтверджено також такими письмовими доказами:

-Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 05 лютого 2020 року про реєстрацію цього кримінального провадження;

-Постановою про визначення групи прокурорів від 05 лютого 2020 року;

-Розпорядженням про виконання вироку від 03 квітня 2019 року;

-Вироком Перечинського районного суду Закарпатської області від 14 лютого 2018 року, яким призначено ОСОБА_4 покарання у виді громадських робіт строком на 200 годин;

-Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 06 березня 2019 року, якою вирок Перечинського районного суду Закарпатської області від 14 лютого 2018 року залишено без змін;

-Письмовими поясненнями ОСОБА_4 від 22 квітня 2019 року, відповідно до яких їй відомо про вирок Перечинського районного суду Закарпатської області від 14 лютого 2018 року та призначене покарання у виді громадських робіт строком на 200 годин, однак з вироком не згідна. Безпосередньо у судовому засіданні обвинувачена підтвердила, що підпис на поясненнях належить їй;

-Підпискою від 07 травня 2019 року, яка містить підпис обвинуваченої, про ознайомлення з порядком і умовами відбування покарання у виді громадських робіт строком на 200 годин, а також попередження про кримінальну відповідальність, що передбачена ч. 2 ст. 389 КК України;

-Довідкою від 07 травня 2019 року про відмову обвинуваченої отримати направлення для відбування громадських робіт, оскільки вважає судове рішення несправедливим;

-Письмовими поясненнями ОСОБА_4 від 07 травня 2019 року, відповідно до яких вона відмовляється отримати направлення для відбування громадських робіт, оскільки вирок суду є несправедливим, а у неї відсутні сили і кошти. Безпосередньо у судовому засіданні ОСОБА_4 підтвердила, що підпис на цьому документі належить їй;

-Направленням №39/8/715-19 від 08 травня 2019 року, яким ОСОБА_4 направлено до Тур`я Полянської сільської ради для відбування покарання у виді громадських робіт, до якого вона повинна приступити 20 травня 2019 року. Це направлення вручено особисто ОСОБА_4 14 травня 2019 року, що підтверджено повідомленням про вручення №199;

-Довідкою Тур`я Полянської сільської ради №236/02-07 від 31 травня 2019 року про те, що ОСОБА_4 не приступила до виконання призначеного покарання;

-Поданням начальника Перечинського РС філії ДУ «Центр пробації» в Закарпатській області ОСОБА_7 про передачу матеріалів для проведення розшукових заходів ОСОБА_4 ;

-Письмовими поясненнями ОСОБА_4 від 31 січня 2020 року, відповідно до яких вона відмовляється виконувати громадські роботи, оскільки не вважає себе винною, відмовилася від отримання направлення для виконання громадських робіт, їй роз`яснено, що матеріали відносно неї буде направлено до поліції відповідно до статті 389 КК України. Безпосередньо у судовому засіданні ОСОБА_4 повідомила, що підпис на вказаному документі належить їй;

-Направленням №39/8/241-20 від 31 січня 2020 року, яким ОСОБА_4 направлено до Тур`я Полянської сільської ради для відбування покарання у виді громадських робіт, до якого вона повинна приступити 04 лютого 2020 року. Від отримання цього направлення ОСОБА_4 відмовилася, про що складено відповідний Акт;

-Довідкою начальника Перечинського РС філії ДУ «Центр пробації» в Закарпатській області ОСОБА_7 від 05 лютого 2020 року про кількість невідбутих ОСОБА_4 громадських робіт 200 годин.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, адже ні підозра, ні обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом (ч. 3 ст. 17 КПК України).

Суд керується стандартом доведення «поза розумним сумнівом», розглядаючи кримінальне провадження відносно ОСОБА_4 . Відтак, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведенні своєї переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення, оцінивши надані сторонами кримінального провадження докази, які є належними, допустимими та достовірними кожен окремо, а також достатніми у своїй сукупності, суд дійшов переконання, що вина ОСОБА_4 за встановлених судом обставин у вчиненні проступку, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, доведена.

Невизнання обвинуваченою своєї вини у вчиненні проступку та її показання суд розцінює як вибрану обвинуваченою позицію свого захисту. Проте така позиція обвинуваченої повністю спростовується показаннями свідків, допитаних безпосередньо під час судового провадження, сумнівів у правдивості яких суд не має, оскільки вони послідовні, логічні та узгоджуються між собою та з іншими письмовими доказами у справі, дослідженими судом. У суду немає підстав сумніватися в їх достовірності, бо мотивів для обмови обвинуваченої не встановлено.

Суд звертає увагу на те, що покарання у виді громадських робіт відповідає загальновизнаним міжнародним нормам про поводження зі злочинцями. У ст. 8.2 Мінімальних стандартних правил ООН (Токійські правила), прийнятих у 1990 році VІІІ Конгресом ООН із запобігання злочинності і поводження з правопорушниками, серед можливих видів покарання, альтернативних позбавленню волі, передбачено виконання суспільно корисних робіт.

Статтею 37 КВК визначено порядок виконання покарання у виді громадських робіт. Громадські роботи полягають у виконанні засудженим у вільний від основної роботи чи навчання час безоплатних суспільно корисних робіт, вид яких визначають органи місцевого самоврядування. Громадські роботи не призначаються особам, визнаним інвалідами І або ІІ групи, вагітним жінкам, особам, які досягли пенсійного віку, а також військовослужбовцям строкової служби.

Сутністю покарання у виді громадських робіт є безоплатна праця, від якої засуджений не має права ухилятися (незважаючи на їх характер, кількість та умови здійснення). Громадські роботи виконуються не на користь потерпілого від злочину, а на користь суспільства та громади і спрямовані на формування у засудженого поваги до суспільства та громадських інтересів. Суспільно корисні роботи виконуються за місцем проживання засудженого. Це може бути будь-яка робота, у тому числі трудомістка і непрестижна (зокрема, прибирання вулиць, інші роботи з благоустрою населеного пункту). Головне, щоб робота не принижувала честі та гідності засудженого і не була пов`язана зі шкідливим виробництвом, ризиком для життя та здоров`я.

Оскільки громадські роботи як вид покарання виконуються за вироком суду, вони згідно із ч. 3 ст. 43 Конституції України не вважаються примусовою працею, використання якої забороняється.

Виконання покарання у виді громадських робіт здійснюється на основі участі засуджених у суспільно корисній праці і контролю за їхньою поведінкою відповідно до вимог КВК. Згідно з п. 5.3 Інструкції про порядок виконання покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, та здійснення контролю щодо осіб, засуджених до таких покарань, особи, засуджені до громадських робіт, зобов`язані: додержуватися встановлених законодавством порядку та умов відбування покарання; сумлінно ставитися до праці, працювати на визначених для них об`єктах і відпрацьовувати установлений судом строк громадських робіт; з`являтися за викликом до КВІ; повідомляти КВІ про зміну місця проживання; періодично з`являтися на реєстрацію до КВІ; не порушувати громадський порядок.

Стаття 40 КВК визначає відповідальність засуджених до покарання у виді громадських робіт. Ухилення від відбування громадських робіт, коли їх невиконання відбувається за відсутності для цього поважних причин, є злочином проти правосуддя, передбаченим ч. 2 ст. 389 КК України.

Ухиленням від відбування покарання у виді громадських робіт згідно з ч. 3 ст. 40 КВК є: систематичне невиконання встановлених обов`язків, порушення порядку та умов відбування покарання, а також притягнення до адміністративної відповідальності за правопорушення, які були вчинені після письмового попередження; невихід більше двох разів протягом місяця на громадські роботи без поважних причин, а також допущення більше двох порушень трудової дисципліни протягом місяця, поява на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння.

Форми (способи) ухилення від покарання можуть бути різними і залежать передусім від того виду покарання, який призначений вироком. При цьому слід ураховувати, що, будучи бездіяльністю за своєю юридичною природою, ухилення від покарання з боку фактичного його виразу може виявлятися в пасивній (наприклад, нез`явлення до місця відбування громадських робіт) поведінці особи, спрямованій на ухилення від покарання. Це діяння є лише способом (формою) такого ухилення, яке полягає в невиконанні засудженим обов`язку відбути (виконати) покарання, призначеного йому вироком суду.

Отже, враховуючи те, що обвинувачена ОСОБА_4 не відбула жодної години громадських робіт за відсутності поважних причин такого невиконання, що, власне, і сама не заперечила, то суд вважає доведеним ухилення ОСОБА_4 від відбування покарання у виді громадських робіт, тобто дії ОСОБА_4 кваліфіковано правильно за ч. 2 ст. 389 КК України. Підстав для кваліфікації вчиненого за іншими статтями Кримінального кодексу України суд не вбачає.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В той же час згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело права. Зокрема, у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03) зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Згідно з п. 1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2015 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п. 3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

Відповідно до ст. 12 КК України ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт є кримінальним проступком.

Суд враховує дані про особу винного: ОСОБА_4 за місцем реєстрації та фактичного проживання охарактеризована посередньо, проживає з матір`ю, яка неодноразово зверталася зі скаргами щодо її побиття ОСОБА_4 , неодружена, не має на утриманні малолітніх дітей чи осіб похилого віку, офіційно не працевлаштована, її молодий вік, стан здоров`я, на диспансерному обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебуває, раніше судима вироком Перечинського районного суду Закарпатської області від 14 лютого 2018 року за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді громадських робіт строком на 200 (двісті) годин.

Відповідно до ст. 66 КК України обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченій ОСОБА_4 , судом не встановлено.

Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченій, судом не встановлено.

Дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, обираючи покарання обвинуваченій ОСОБА_4 , суд враховує характер та тяжкість вчиненого нею кримінального правопорушення, фактичні обставини справи, особу обвинуваченої, те, що раніше судима, і вважає за необхідне призначити їй покарання в межах санкції ч. 2 ст. 389 КК України у виді арешту, оскільки таке покарання є достатнім, справедливим і необхідним для її виправлення та для запобігання вчиненню кримінальних правопорушень як нею, так і іншими особами. Обставин, які б суттєво знижували ступінь тяжкості вчиненого проступку та були б передумовою для застосування ст. 69 КК України, судом не встановлено.

Окрім цього, суд враховує, що вироком Перечинського районного суду Закарпатської області від 14 лютого 2018 року ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та призначено покарання у виді 200 годин громадських робіт, та після ухвалення вказаного вироку ОСОБА_4 вчинила нове кримінальне правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Враховуючи те, що ОСОБА_4 вчинила цей кримінальний проступок після постановлення вироку Перечинського районного суду Закарпатської області від 14 лютого 2018 року та набрання ним законної сили, тобто до повного відбуття останньою покарання, їй слід повністю приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком на підставі ст. 71 КК України.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 368, 370, 373, 374 КПК України, суд,

У Х В А Л И В :
ОСОБА_4 визнати винуватою у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, і призначити їй покарання у виді арешту строком на 2 (два) місяці.

На підставі ст. 72 КК України невідбуте покарання за вироком Перечинського районного суду Закарпатської області від 14 лютого 2018 року у виді 200 годин громадських робіт перевести в арешт з розрахунку, що одному дню арешту відповідає 8 годин громадських робіт.

На підставі частин 1, 4 статті 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання за цим вироком повністю приєднати невідбуте ОСОБА_4 покарання за вироком Перечинського районного суду Закарпатської області від 14 лютого 2018 року у виді 25 (двадцяти п`яти) днів арешту, і призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді арешту строком на 2 (два) місяці і 25 (двадцять п`ять) днів.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок суду може бути оскаржений до Закарпатського апеляційного суду через Перечинський районний суд Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.
Головуюча: ОСОБА_1