Справа № 730/428/20 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/211/21
Категорія - ч. 2 ст. 121 КК України. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

сторін кримінального провадження

обвинуваченого ОСОБА_6

його захисника - адвоката ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000116 від 14 березня 2020 року, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на вирок Бахмацького районного суду Чернігівської області від 24 грудня 2020 року,

щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України з повною середньою освітою, не одруженого, працюючого оператором АЗС «Укрнафта» в м. Києві, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_6 засуджений за ч. 2 ст. 121 КК України на 7 років 6 місяців позбавлення.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 100 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Питання про долю речових доказів і документів вирішене у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Судом визнано доведеним, що 13 березня 2020 року близько 22 години 20 хвилин, неподалік магазину «Світанок» в м. Борзна Чернігівської області по вул. Садовій, ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, під час сварки, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин,умисно завдав ОСОБА_11 4 удари руками та ногами по голові, один удар в грудну клітку, один удар рукою в праве передпліччя та один удар ногою в ліву гомілку, внаслідок чого потерпілий отримав тілесні ушкодження у вигляді внутрішньої черепної травми садна, синців, забійної рани обличчя, крововиливу у м`які тканини голови, перелому луски та пірамідки правої скроневої кістки, крововиливу під тверду мозкову оболонку правої півкулі мозку, дифузних субарахноїдальних крововиливів, вогнища забою головного мозку в правій тім`яній та скроневій долях; закритої травми грудної клітки, закритих переломів 7, 8, 9 ребер справа; садна правого передпліччя та лівої гомілки, від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 помер в реанімаційному відділенні Чернігівської обласної лікарні.

Згідно висновку експерта № 239 від 16 квітня 2020 року тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя та мають прямий причинно-наслідковий зв`язок з настанням смерті.

В апеляційній скарзі прокурор, не спорюючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 , просить вирок суду скасувати в частині задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 .

Аргументує тим, що відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Потерпілий ОСОБА_10 є рідним братом загиблого ОСОБА_11 , однією сім`єю з потерпілим не проживав, а тому на відшкодування моральної шкоди, не має права.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок суду змінити, перекваліфікувати його дії на ст. 119 КК України, як вбивство через необережність, з тих підстав, що смерть ОСОБА_11 наступила не від його дій, а з інших причин.

Вважає, що суд невірно кваліфікував його дії, оскільки умислу на несення саме тяжких тілесних ушкоджень у нього не було, він захищався від неправомірної поведінки ОСОБА_11 , який хотів завдати йому ударів викруткою в область грудної клітки та живота. Він лише збив ОСОБА_11 з ніг, ударів по голові не завдавав.

Звертає увагу на показання свідка ОСОБА_12 , який вказував, що саме ОСОБА_11 першим штовхнув та наніс декілька ударів йому, ОСОБА_13 , від яких він впав на сміттєві баки, потім обізвав його нецензурними словами.

Крім того, свідок вказував, що до початку конфлікту у ОСОБА_11 була розбита брова. Свідок ОСОБА_14 також підтвердив, що ініціатором конфлікту був саме ОСОБА_11 . Саме ці свідки дали об`єктивні показання щодо отримання ОСОБА_11 тілесних ушкоджень.

Свідок ОСОБА_12 підтвердив падіння потерпілого на підлогу, а інші свідки не були очевидцями конфлікту, до того ж свідок ОСОБА_15 є цивільною дружиною ОСОБА_11 .

Зазначає, що він не міг передбачити, що від поштовху та падіння на підлогу ОСОБА_11 зможе отримати якісь тілесні ушкодження.

Наголошує на тому, що суд відкинув об`єктивні дані щодо травми його лівої руки, що значно зменшує можливість наносити удари лівим кулаком, при цьому надав перевагу суб`єктивним показанням свідка ОСОБА_12 .

Просить надати оцінку тому, що у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_10 повідомив, що декілька років тому ОСОБА_11 проводили хірургічне втручання з приводу видалення пухлини головного мозку, а висновок судово-медичного експерта не містить категоричної відповіді про те, чи могла хірургічна операція сприяти настанню смерті ОСОБА_11 .

На думку апелянта, усі перелічені ним обставини свідчать про те, що смерть потерпілого наступила не від побиття, а тому його дії неправильно розцінені судом як навмисні тяжкі тілесні ушкодження. На думку апелянта в його діях була необхідна оборона або вбивство з необережності.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_7 просить вирок змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_6 на ч. 1 ст. 119 КК України, як вбивство через необережність, мотивує тим, що в ході судового розгляду не було доведено належними та допустимими доказами умислу обвинуваченого на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , які призвели до смерті потерпілого.

Сам ОСОБА_6 не заперечував наявність у нього конфлікту з ОСОБА_11 , але зазначив, що потерпілий напав на нього першим, що підтвердили у судовому засіданні свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_14 . Речові докази судом не досліджувались та у вироку суд на них не посилався.

Наголошує на тому, що не можна розглядати, як умисне вбивство випадки, коли смерть потерпілого настала від ушкодження, одержаного при падінні від поштовху чи удару, якщо винний не бажав або свідомо не припускав настання таких наслідків. Такі дії, залежно від суб`єктивної сторони злочину, можуть кваліфікуватись як убивство через необережність чи як необережне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, відповідно за ст. 119 чи 128 КК України.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги про необережне заподіяння смерті потерпілому та погодилися з апеляційною скаргою прокурора, прокурора, яка підтримала доводи апеляційної скарги про скасування рішення суду в частині стягнення моральної шкоди і заперечувала проти апеляційних скарг сторони захисту, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу обвинуваченого та захисника залишити без задоволення, апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Судово-медичні данні вказують на те, що ОСОБА_11 , 1959 року народження, помер о 17 год. 30 хвилин 15 березня 2020 року від набряку головного мозку, який розвинувся внаслідок внутрішньої черепної травми із забоями головного мозку та переломами кісток черепа. Ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми виникли не менше як від чотирьох травматичних впливів в ділянку голови і не могли виникнути під час падіння на площину, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння і перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті потерпілого. Закрита травма грудної клітки з переломами 7, 8 та 9 ребер справа могла утворитися як від удару у грудну клітку, так і при падінні на предмет з обмеженою поверхнею та відноситься до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Садна правого передпліччя та лівої гомілки відповідають механізму тертя і могли утворитися при падіння на площину та відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень ( том 1 а. с. 112-119).

Версія захисту про необережне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_11 та стан необхідної оборони ретельно перевірялася судом першої інстанції та спростована наведеними у вироку доказами.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження обвинувачений разом із свідком ОСОБА_14 розпивали спиртні напої. Свідок ОСОБА_12 підійшов попросити запальничку, разом з ним підійшов потерпілий ОСОБА_11 , прихід якого викликав негативну реакцію у ОСОБА_6 , який висловлювався нецензурними словами, у відповідь на це ОСОБА_11 відштовхнув ОСОБА_6 , який упав у бак для сміття. У свою чергу обвинувачений ударив потерпілого у груди, від удару той упав, після чого обвинувачений ногою завдав ударів потерпілому в область голови. Після цього ОСОБА_16 підняли та посадили на лавку, він продовжував висловлюватися на адресу обвинуваченого нецензурними словами і останній ліктем правої руки ударив у підборіддя потерпілого, від чого той знову упав та втратив свідомість.

Свідок ОСОБА_14 в суді першої інстанції підтвердив, що потерпілий ОСОБА_16 перебував у стані алкогольного сп`яніння, у брудному одязі, в його присутності улаштував конфлікт з обвинуваченим через якийсь велосипед. Під час сварки саме потерпілий ОСОБА_16 першим штовхнув ОСОБА_6 , який упав на бак із сміттям. Ніякої викрутки свідок не бачив, так само як і погроз заподіяти тілесні ушкодження. Такі ж показання надав свідок і під час апеляційного розгляду справи, на повторному допиті якого наполягала сторона захисту і апеляційний суд задовольнив клопотання. Та обставина, що після падіння під стіл свідок не бачив побиття потерпілого обвинуваченим ОСОБА_6 , не спростовує винуватості останнього в інкримінованому йому злочині.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно-небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Один поштовх в груди, від якого обвинувачений упав на бак із сміттям, не породжувало у останнього права на необхідну оборону. Потерпілий після поштовху ніяких активних дій не вчиняв, тоді як обвинувачений ОСОБА_6 після того як підвівся, ударив потерпілого ОСОБА_11 в груди, від чого той упав. Удар був завданий з прикладенням значної сили, на що вказує характер травми грудної клітки з переломами 7, 8 та 9 ребер справа та відповідає механізму заподіяння тілесних ушкоджень, описаних експертом. Предмета з обмеженою поверхнею в місці побиття потерпілого знайдено не було. Ніхто, окрім ОСОБА_6 ударів потерпілому ОСОБА_11 не завдавав.

Свідок ОСОБА_12 , будучи під присягою і попередженим про кримінальну відповідальність за неправдиві свідчення, підтвердив, що ОСОБА_6 бив лежачого потерпілого ОСОБА_11 ногами по голові, що узгоджується з висновком судово-медичної експертизи про одержання потерпілим внутрішньої черепної травми із забоями головного мозку та переломами кісток черепа від чотирьох травматичних впливів в ділянку голови і неможливість утворення такої травми під час падіння на площину.

Доводи сторони захисту про необережне заподіяння тілесних ушкоджень, є невірогідними та прямо суперечать характеру тілесних ушкоджень виявлених на тілі потерпілого, їх кількості, не менше чотирьох ударів в область голови, не менше одного удару в грудну клітку із переломом трьох ребер, та поза розумним сумнівом доводять навмисний характер вини.

Заява обвинуваченого, що він не бажав смерті потерпілого і у нього не було умислу на вбивство, не виключає відповідальності за ч.2 ст. 121 КК України.

Відповідальність за ч.2 ст. 121 КК України настає і у тих випадках, коли умисел винного був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю, а фактично були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили смерть потерпілого. При доведеності умислу на бажання смерті потерпілому, дії ОСОБА_6 розцінювалися б як навмисне вбивство і кваліфікувалися за ч.1 ст. 115 КК України.

Посилання в апеляційних скаргах сторони захисту на необхідність перекваліфікації дій на ст. 128 КК України, з правової точки зору є недопустимими.

Потерпілий ОСОБА_11 помер від тяжкої травми голови, яка виникла не менше ніж від чотирьох травматичних ударів, тоді як диспозицією ст. 128 КК України, передбачена відповідальність тільки за необережне тяжке тілесне ушкодження і не охоплює наслідку смерті потерпілого.

Усі заперечення проти обвинувачення детально перевірені місцевим судом і висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у навмисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_11 від яких той помер, відповідають фактичним обставинам справи, зібраним та перевіреним під час судового засідання доказам, та надана правильна правова кваліфікація та призначене покарання в межах мінімальної санкції статті.

Разом з тим, вирок суду підлягає зміні, а не скасуванню, як просила прокурор, в частині вирішення цивільного позову. Судом стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_10 100 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Частиною 5 статті 128 КПК України, передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, не врегульовано КПК України, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч.2 ст. 1168 Цивільного Кодексу України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи , відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям ( усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Потерпілий ОСОБА_10 є рідним братом покійного ОСОБА_11 , з яким однією сім`єю не проживав, а тому і права на відшкодування моральної шкоди не має.

Згідно ксерокопії паспорта ОСОБА_10 проживає у АДРЕСА_2 , тоді як ОСОБА_11 проживав у АДРЕСА_3 . Незважаючи на родинні стосунки, право на одержання морального відшкодування ОСОБА_10 не має, а тому в задоволенні позову про стягнення моральної шкоди йому належить відмовити.

В силу вимог п. 4 ч. 1 ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок суду, в інших випадках, якщо зміна такого вироку не погіршує становище обвинуваченого, відмова у задоволенні позову потерпілого в частині стягнення моральної шкоди віднесена саме до таких випадків.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 408, 532 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Бахмацького районного суду Чернігівської області від 24 грудня 2020 року щодо ОСОБА_6 в частині стягнення моральної шкоди змінити.

Потерпілому ОСОБА_10 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди відмовити.

У решті цей же вирок залишити без змін.

Ухвала набуває законної сили після проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а для засудженого, який перебуває під вартою, в той самий строк з дня отримання копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_17 ОСОБА_18 ОСОБА_19