Постанова
іменем України
16 лютого 2021 року

м. Київ
справа № 553/3439/16-к
провадження № 51-9272км18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисників ОСОБА_7 і ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
представників потерпілих адвокатів ОСОБА_10 та
ОСОБА_11 ,
а також в режимі відеоконференції:
засудженого ОСОБА_12 ,
потерпілого ОСОБА_13 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисників ОСОБА_14 в інтересах засудженого ОСОБА_6 , захисників ОСОБА_8 і ОСОБА_15 в інтересах засудженого ОСОБА_12 на вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 2 квітня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 20 серпня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000625, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Петрівка Глобинського району Полтавської області, мешканця АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу вироком Ленінського районного суду м. Полтави від 4 березня 2013 року засудженого за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 289, ст. 69 Кримінального кодексу України (далі КК) на підставі ч. 1 ст. 71 КК до одного року семи місяців позбавлення волі; звільненого 22 листопада 2013 року умовно-достроково на чотири місяці чотирнадцять днів,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 121 КК;

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 2 квітня 2018 року:
ОСОБА_6 засуджено за ч. 4 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк дванадцять років з конфіскацією всього належного йому майна; за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань призначено йому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк тринадцять років з конфіскацією всього належного йому майна;
ОСОБА_12 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк сім років.
Крім того, вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 20 серпня 2018 року вирок щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_12 залишено без змін.

Згідно з вироком ОСОБА_6 та ОСОБА_12 визнано винуватими та засуджено за кримінальні правопорушення, вчинені за таких обставин.

19 квітня 2016 року приблизно о 01-й год. 40 хв. ОСОБА_12 , перебуваючи на вулиці неподалік приміщення ПАТ КБ «ПриватБанк», розташованого за адресою: вул. Небесної Сотні, 61 у м. Полтаві, під час конфлікту, що виник раптово, з ОСОБА_16 умисно завдав останньому декілька ударів рукою по голові та тулубу, збивши потерпілого на асфальтоване покриття дороги, спричинивши йому тяжкі тілесні ушкодження, які в подальшому призвели до настання смерті ОСОБА_16 .
Після того, як ОСОБА_16 пішов з місця події, у ОСОБА_6 , котрий був присутнім під час вказаних вище подій, виник умисел на здійснення нападу з метою заволодіння майном ОСОБА_16 , поєднаний із заподіянням останньому тяжких тілесних ушкоджень.
19 квітня 2016 року приблизно о 01-й год. 40 хв. ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, неподалік будинку АДРЕСА_3 , діючи умисно, з метою заволодіння чужим майном вчинив напад на ОСОБА_16 , поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень. При цьому ОСОБА_6 завдав потерпілому численні удари по голові та тулубу, заволодівши його майном на загальну суму 697 грн 15 коп. Унаслідок дій ОСОБА_6 було спричинено ОСОБА_16 тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили смерть потерпілого.

Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_14 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить судові рішення щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. На думку захисника, зібрані в кримінальному провадженні докази вказують на те, що тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили смерть потерпілого, було заподіяно лише діями ОСОБА_12 . Посилається на відсутність у діях ОСОБА_6 складу злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 121 КК, та в зв`язку з цим вважає, що суд мав би закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284, ст. 417 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). Водночас вказує на неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_6 , зазначаючи, що його дії мали б бути кваліфіковано за ч. 1 ст. 186 КК, оскільки він, скориставшись безпорадним станом потерпілого, відкрито викрав його майно. На думку захисника, суд не розмежував та не вказав у вироку характер дій кожного із засуджених у заподіянні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили його смерть. Вважає, що призначаючи ОСОБА_6 покарання, судом не було враховано повною мірою те, що він щиро розкаявся, просив у потерпілих вибачення, та безпідставно визнано обставиною, що обтяжує покарання, вчинення злочинів у стані алкогольного сп`яніння.
У касаційній скарзі захисники ОСОБА_8 і ОСОБА_15 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просять судові рішення щодо ОСОБА_12 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Стверджують, що всупереч вимогам ст. 17, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК судом не доведено поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_12 у вчиненні злочину, за який його засуджено. При цьому захисники вказують на відсутність доказів, якими би підтверджувалось заподіяння ОСОБА_12 потерпілому тяжких тілесних ушкоджень та настання наслідків від його дій. Посилаються на визначення складу суду першої інстанції з порушенням вимог ст. 35 КПК. Зазначають, що вирішуючи питання, які стосуються обрання запобіжного заходу, суд всупереч положенням ст. 22 КПК фактично перебрав на себе обов`язок прокурора доводити наявність підстав для обрання запобіжного заходу. Вказують на те, що звукозапис судового засідання від 9 лютого 2017 року не можна відтворити. Зазначають про порушення вимог ст. 23 КПК, вказуючи, що суди першої та апеляційної інстанцій не посилались у рішеннях на докази, що були безпосередньо досліджені, а навели зміст показань свідків, які вони давали в ході досудового розслідування.

Позиції інших учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_6 і захисник ОСОБА_7 просили задовольнити касаційну скаргу захисника ОСОБА_14 та частково підтримали касаційну скаргу, подану в інтересах засудженого ОСОБА_12 .
Засуджений ОСОБА_12 і захисник ОСОБА_8 просили задовольнити касаційну скаргу, подану в інтересах засудженого ОСОБА_12 , а касаційну скаргу захисника ОСОБА_14 підтримали частково.
Потерпілі ОСОБА_9 і ОСОБА_13 , представники потерпілих адвокати ОСОБА_10 та ОСОБА_11 заперечували щодо задоволення касаційних скарг.
Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційні скарги необґрунтованими та просив судові рішення залишити без зміни.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_5 , засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_12 , захисників ОСОБА_14 , ОСОБА_8 і ОСОБА_15 , потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_13 , представників потерпілих адвокатів ОСОБА_10 та ОСОБА_17 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга захисника ОСОБА_14 задоволенню не підлягає, а касаційну скаргу захисників ОСОБА_8 і ОСОБА_15 слід задовольнити частково на таких підставах.

Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).
Доводи захисника ОСОБА_14 про відсутність у діях ОСОБА_6 складу злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 121 КК, є безпідставними.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні вказаних вище злочинів підтверджується дослідженими та оціненими відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК доказами, які наведено у вироку.
Обґрунтовуючи винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, суд послався у вироку на показання свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 і ОСОБА_21 , з яких убачається, що після конфлікту ОСОБА_12 з потерпілим неподалік приміщення ПАТ КБ «ПриватБанк» останній, забравши свої речі, попрямував у напрямку, де згодом було виявлено його труп, а за ним вирушив ОСОБА_6 .
Крім того, у вироку зазначено показання свідка ОСОБА_22 про те, що її двоюрідний брат, ОСОБА_6 , повернувшись додому вранці 19 квітня 2016 року, був одягнутий у чужу чорну шкіряну куртку та мав із собою телефон, який потім передав ОСОБА_23 ; показання свідка ОСОБА_23 про отримання від ОСОБА_6 у користування мобільного телефона; показання свідка ОСОБА_24 , яка 19 квітня 2016 року вночі приблизно о 12 год. чула крик незнайомого чоловіка про допомогу, а вранці у дворі будинку було виявлено труп невідомого чоловіка.
Судом першої інстанції також було досліджено дані протоколів огляду місця події та трупа, висновку судової молекулярно-генетичної експертизи № 10-306

від 8 липня 2016 року, відповідно до яких на майданчику навпроти НДЕКЦ по пров. Рибальському, 8 між автомобілями «Део Ланос» та автомобілем «Славута» виявлено труп чоловіка; на лівих передніх дверцятах автомобіля та на асфальті виявлені плями бурого кольору, а поряд з головою трупа недопалки сигарет. Генетичні ознаки клітин, виявлених на недопалках сигарет, вилучених під час огляду місця події, збігаються з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_6 і не збігаються з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_16 .
Крім того, суд поклав в основу вироку дані, що містились у протоколах обшуку від 22 квітня 2016 року, пред`явлення речей для впізнання, висновку судової молекулярно-генетичної експертизи № 10-310 від 7 липня 2016 року, згідно з якими в квартирі АДРЕСА_4 , що займає ОСОБА_22 , було виявлено та вилучено, зокрема, куртку чорну шкіряну та мобільний телефон, а відповідно до протоколу огляду оглянуто та вилучено в свідка ОСОБА_23 наданий ним добровільно мобільний телефон «Нокіа 5000 d2», які в ході пред`явлення речей для впізнання потерпілим ОСОБА_13 впізнано як речі, що належали ОСОБА_16 . Водночас було встановлено, що генетичні ознаки слідів крові на правому рукаві, виявленої на вказаній куртці, а також на футболці, що вилучено 22 квітня 2016 року під час обшуку та яка належить ОСОБА_6 , є змішаними і містять генетичні ознаки зразка крові ОСОБА_16 та зразка крові ОСОБА_6 .

На підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні вказаних злочинів суд послався також на дані висновків судово-медичної експертизи № 483

від 25 травня 2016 року та комісійної судово-медичної експертизи № 88

від 1 серпня 2016 року, відповідно до яких у ОСОБА_16 виявлено тяжкі тілесні ушкодження у вигляді закритої тяжкої черепно-лицьової травми, що призвели до смерті та могли бути спричинені йому в ніч з 18 на 19 квітня 2016 року у відносно короткий проміжок часу, що міг обчислюватися до години. Водночас у ОСОБА_16 було виявлено й інші тілесні ушкодження, які за своїми характеристиками є прижиттєвими та віднесено експертом до другоїшостої груп. При цьому тілесні ушкодження другої групи у вигляді закритої травми грудей та живота мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.
Виходячи з цих та інших доказів, досліджених та наведених у вироку, суд правильно встановив обставини кримінального провадження, дійшовши обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_6 у заподіянні ОСОБА_16 тяжких тілесних ушкоджень, що спричини його смерть, та розбою, поєднаного із заподіянням потерпілому тяжких тілесних ушкоджень.
Виходячи з наведеного, колегія суддів не може визнати слушними доводи захисника ОСОБА_14 про те, що дії її підзахисного мають бути кваліфіковані за ч. 1 ст. 186 КК.
Кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 121 КК є правильною.
Доводи касаційної скаргизахисника ОСОБА_14 про суворість призначеного ОСОБА_6 покарання колегія суддів вважає безпідставними.

Статтями 50і 65 КК передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які згідно зі ст. 12 КК є тяжким та особливо тяжким злочинами; дані про особу обвинуваченого, котрий раніше судимий, за місцем проживання характеризувався посередньо, думку потерпілих, обставину, що обтяжує покарання, вчинення злочинів у стані алкогольного сп`яніння, та відсутність обставин, що пом`якшують покарання.

З огляду на встановлені судом обставини кримінального провадження правильним є рішення суду про визнання вчинення злочинів у стані алкогольного сп`янінняобставиною, що обтяжує покарання.
Таким чином, призначене ОСОБА_6 покарання є співмірним протиправним діянням й необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому, на думку колегії суддів, вважати, що це покарання за своїм розміром є явно несправедливим через суворість, підстав немає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би безумовною підставою для скасування судових рішень щодо ОСОБА_6 , колегією суддів не встановлено.
А тому касаційну скаргу захисника ОСОБА_14 необхідно залишити без задоволення.
Водночас доводи касаційної скарги захисників ОСОБА_8 і ОСОБА_15 про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, допущені судами при ухваленні рішень щодо ОСОБА_12 , слід визнати обґрунтованими.
У п.1 ч. 1, ч. 2 ст. 438 КПК передбачено, що істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 414 цього Кодексу.
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
Відповідно до ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374КПКсудове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. У разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються, зокрема, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Згідно з пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Як зазначено у ст. 94 КПК, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жодний доказ не має наперед встановленої сили.

Зазначених вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції при ухваленні вироку щодо ОСОБА_12 не дотримався, доказам обвинувачення не дав належної оцінки, унаслідок чого дійшов передчасного рішення про кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 121 КК.
Так, одним із критеріїв дотримання стандарту доказування «поза розумним сумнівом» є його якісна складова (характеристика, аспект), яка передбачає відповідну якість знання про кримінальне правопорушення, що гарантує достовірність встановлення всіх його обов`язкових ознак.
З огляду на те, що в злочинах із матеріальним складом, до яких належать і злочини проти життя та здоров`я особи, суспільно небезпечні наслідки є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони злочину, причинний зв`язок між діянням та його наслідками також підлягає обов`язковому встановленню.
Про наявність причинного зв`язку між злочинним діянням особи й наслідками, що настали, можна говорити лише тоді, коли це діяння (дія чи бездіяльність) виступає необхідною умовою, без якої було б неможливе настання злочинного результату (принцип «conditio sine qua non»). Для цього слід довести, що відповідне діяння передує у часі наслідкам, є головною, визначальною умовою настання цих наслідків та з неминучістю викликає їх настання.
Відповідність вказаним умовам причинного зв`язку між діями кожного із обвинувачених та наслідками у виді смерті однієї і тієї ж особи підлягає обов`язковому встановленню (доказуванню) і у випадку кваліфікації дій двох обвинувачених за ч. 2 ст. 121 КК (умисне заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило його смерть) за відсутності ознак співучасті (без кваліфікуючої ознаки «вчинене групою осіб»).
Як убачається з матеріалів провадження, органом досудового розслідування ОСОБА_12 та ОСОБА_6 обвинувачувалися за ч. 2 ст. 121 КК в умисному заподіянні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, вчиненого групою осіб, що спричинило його смерть, а останній ще й за ч. 4 ст. 187 КК.
У ході судового розгляду суд виключив кваліфікуючу ознаку «вчинення злочину групою осіб» як таку, що не знайшла свого підтвердження, та кваліфікував дії ОСОБА_12 за ч. 2 ст. 121 КК, ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 і ч. 4 ст. 187 КК.
Як визнав встановленим суд, 19 квітня 2016 року приблизно о 01-й год. 40 хв.на вулиці неподалік приміщення ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_12 умисно завдав ОСОБА_16 декілька ударів рукою по голові та тулубу, а потім того ж дня в той же проміжок часу неподалік будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_6 , діючи умисно, з метою заволодіння чужим майном вчинив напад на ОСОБА_16 , поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень.

Цими діями ОСОБА_12 та ОСОБА_6 умисно заподіяли потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, що спричинило його смерть, а останній також вчинив розбій, поєднаний із заподіянням ОСОБА_16 тяжких тілесних ушкоджень.
Суд дійшов висновку, що внаслідок дій ОСОБА_12 та ОСОБА_6 було спричинено потерпілому однакові за характером та ступенем тяжкості тілесні ушкодження у вигляді закритої тяжкої черепно-лицьової травми: обширної субдуральної гематоми (крововиливу під тверду мозкову оболонку) в проекції конвекситальної (випуклої) та базальної поверхні обох півкуль головного мозку з розповсюдженням на передню та середню черепно-мозкову ямку; дві ділянки субарахноїдальних (під павутинну оболонку) крововиливів в обох лобних та скроневих долях головного мозку з обширними крововиливами в м`які покриви голови, над якими розміщені синці, садна, рана (правої скроневої ділянки); переломи кісток носа з раною і синцями в області носа, синці у ділянці губ, які можуть бути оцінені лише в своїй сукупності та кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, що в даному випадку призвели до настання смерті потерпілого.
При цьому суд послався у вироку на висновки судово-медичної експертизи № 483 від 25 травня 2016 року, комісійної судово-медичної експертизи № 88 від 1 серпня 2016 року, показання експерта ОСОБА_25 , зазначивши, що всі тілесні ушкодження ОСОБА_16 було спричинено в короткий проміжок часу, практично одномоментно і розмежувати їх по часовому критерію неможливо.
На обґрунтування винуватості ОСОБА_12 в умисному заподіянні ОСОБА_16 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого, суд також зазначив показання свідка ОСОБА_18 про те, що поблизу відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» між ОСОБА_12 та потерпілим виникла бійка, в ході якої ОСОБА_12 завдав ОСОБА_16 приблизно три удари правою рукою в ділянку нижньої щелепи; свідка ОСОБА_21 , який вказував на спричинення ОСОБА_12 приблизно трьох ударів у ділянку плеча потерпілому; свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 очевидців події, які хоча не змогли вказати на кількість та локалізацію ударів, завданих потерпілому ОСОБА_12 , водночас підтвердили, що між останнім та ОСОБА_16 виник конфлікт і вони бачили, що потерпілий лежав на спині на проїжджій частині, а ОСОБА_12 сидів на ньому зверху та замахувався.
Крім того, суд дослідив і поклав в основу вироку показання свідка ОСОБА_26 , який пояснив, що 19 квітня 2016 року в таксі підвозив двох хлопців та трьох дівчат до нічного клубу. Один із хлопців, котрий сів на переднє пасажирське сидіння, хвалився, що побив «якогось майора чи міліціонера»; дані, що містилися у протоколах слідчих експериментів, огляду, інші докази.
Водночас, установивши характер дій кожного з обвинувачених, судом не було наведено у вироку об`єктивних даних, які би підтверджували наявність причинного зв`язку між діями ОСОБА_12 і наслідками у вигляді смерті потерпілого безвідносно до дій ОСОБА_6 .
При цьому судом не дано належної оцінки показанням свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 і ОСОБА_21 в тій частині їх пояснень, що після припинення конфлікту між ОСОБА_12 і потерпілим вони не бачили у ОСОБА_16 ні тілесних ушкоджень, ні слідів крові. Причому потерпілий сам піднявся, вибачився та попрямував у напрямку «Млинзаводу», а ОСОБА_6 пішов за ним.
Також суд не в повній мірі врахував дані висновків судово-медичної експертизи № 483 від 25 травня 2016 року, комісійної судово-медичної експертизи № 88 від 1 серпня 2016 року, відповідно до яких у ОСОБА_16 виявлено тілесні ушкодження, які за своїми характеристиками є прижиттєвими та були експертом умовно поділені на шість груп. Причиною смерті ОСОБА_16 була закрита тяжка черепно-лицьова травма з крововиливами під оболонку головного мозку (перша група), яка була нанесена не менше ніж від восьми ударів в обличчя та лобно-скроневі ділянки голови тупими предметами з обмеженою контактуючою поверхнею, якими могли бути кисті рук, стиснені в кулаки, ноги людини у взутті, коліно та інші предмети з подібними характеристиками.
Поряд з тим, зазначивши у вироку показання експерта ОСОБА_25 , яка не виключала можливість спричинення закритої черепно-лицьової травми як поблизу ПАТ КБ «ПриватБанк», так і в іншому місці, суд залишив поза увагою пояснення цього експерта про те, що відсутність на обличчі потерпілого явних зовнішніх тілесних ушкоджень може свідчити про нанесення йому ударів легшої сили: «ці удари могли призвести до крововиливу під м`яку мозкову оболонку чи навіть під тверду, але це була би в рази легша черепно-мозкова травма просто струс…» (звукозапис судового засідання від 22 грудня 2017 року: файли «channel 01 2017_12_22 15-25-21» та «channel 01 2017_12_22 15-40-21»).
Переглядаючи вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд належно не перевірив доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_12 , який вказував на те, що висновки суду про його винуватість ґрунтуються на припущеннях, та не дав відповідної оцінки зазначеним у вироку доказам.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій при ухваленні рішень щодо ОСОБА_12 допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, які є істотними і такими, що перешкодили судам ухвалити щодо нього законні та обґрунтовані рішення.
Тому на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК судові рішення щодо ОСОБА_12 у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону підлягають скасуванню з призначенням щодо нього нового розгляду у суді першої інстанції.

Серед іншого, у касаційній скарзі захисники ОСОБА_8 та ОСОБА_27 також зазначали про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону й у зв`язку неможливістю відтворення звукозапису судового засідання від 9 лютого 2017 року.
Проте, із журналу судового засідання від 9 лютого 2017 року убачається, що в цьому засіданні був допитаний лише свідок ОСОБА_28 , показання якого не було покладено в основу вироку, а також на них не покликалась у ході обґрунтування своєї позиції і сторона захисту.
Ураховуючи викладене, колегія суддів не погоджується з доводами захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_27 про те, що неможливість відтворення звукозапису судового засідання від 9 лютого 2017 року могла позначитися на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції.
Під час нового розгляду щодо ОСОБА_12 суд має всебічно, повно та об`єктивно дослідити всі обставини кримінального провадження; оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку й ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.
У зв`язку з тим, що суд першої інстанції не обирав ОСОБА_12 запобіжний захід, колегія суддів вважає, що до вирішення судом при новому розгляді питання щодо запобіжного заходу ОСОБА_12 слід звільнити з установи виконання покарань.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

у х в а л и в:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_14 в інтересах засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а касаційну скаргу захисників ОСОБА_8 і ОСОБА_15 в інтересах засудженого ОСОБА_12 задовольнити частково.
Вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 2 квітня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 20 серпня 2018 року щодо ОСОБА_12 скасувати і призначити щодо нього новий розгляд у суді першої інстанції.
Ці ж судові рішення щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.
Звільнити ОСОБА_12 з установи виконання покарань.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3