Справа № 522/7867/20
Провадження 1-кп/522/1731/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 квітня 2021 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні суду в м. Одесі кримінальне провадження №0001421 від 03.04.2020 року, відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт. Овідіополь Одеської області, з середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
ВСТАНОВИВ:
03.04.2020 року приблизно о 00:40 годині ОСОБА_4 , перебуваючи за адресою: м. Одеса, вул. Віри Інбер, разом з невстановленою досудовим розслідуванням особою, на проїжджій частині вулиці Віри Інбер у Приморському районі м. Одеси виявили ключ запалювання та ключ сигналізації з емблемою автомобіля, «Hyundai», так невстановлена під час досудового розслідування особа скористалася ключем сигналізації з метою перевірки можливого перебування поруч автомобіля ключі від якого ними було знайдено, натиснувши на ключі сигналізації кнопку відмикання дверей, поряд увімкнулися поворотні вогні автомобіля «Hyundai Tucson», 2006 року, в кузові чорного кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В цей момент у ОСОБА_4 та невстановленої досудовим розслідуванням особи виник раптовий злочинний намір направлений на заволодіння вказаним вище транспортним засобом.

Реалізуючи свій злочинний намір направлений на незаконне заволодіння автомобілем та розуміючи, що за допомогою знайдених ключів можливо завести двигун виявленого автомобіля, не маючи ані дійсного, ані уявного права власності на транспортний засіб, скориставшись відсутністю сторонніх осіб, усвідомлюючи суспільно-небезпечний і протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки і свідомо бажаючи їх настання маючи раптово виниклий злочинний умисел, з метою використання виявленого автомобілю для поїздки, ОСОБА_4 сів за кермо автомобіля моделі «Hyundai Tucson», 2006 року, в кузові чорного кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 225736,92 гривень, який належить ОСОБА_7 , а невстановлена під час досудового розслідування особа сіла на переднє пасажирське сидіння ігноруючи волю потерпілої, запустили двигун за допомогою знайдених ключів та переїхали до будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , де залишили автомобіль, розпорядившись викраденим транспортним засобом на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, за кваліфікуючими ознаками: незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 визнав себе винним у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення та підтвердив, що дійсно вчинив дане кримінальне правопорушення за вказаних в обвинувальному акті обставин, а саме підтвердив суду такі встановлені під час досудового розслідування фактичні обставини як дата, час, місце, спосіб і наслідки вчиненого ним суспільно небезпечного діяння. Зазначив, що у вчиненому щиро кається, зробив відповідні висновки та завірив суд, що подібне більше не повториться, просив його суворо не карати.
Прокурор просив суд визнати ОСОБА_4 винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, звільнити від відбування покарання, встановивши йому іспитовий строк - 3 роки.
Обвинувачений ОСОБА_4 зазначив, що вказане покарання для нього буде справедливим.
Потерпіла ОСОБА_7 надала до суду заяву про розгляд кримінального провадження за її відсутності, у якій зазначила, що обвинувачений ОСОБА_4 у повному обсязі відшкодував матеріальну та моральну шкоду.
Під час судового засідання встановлено, що обвинувачений та інші учасники кримінального провадження правильно розуміють зміст фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються. Судом встановлено, що відсутні сумніви у добровільності позицій обвинуваченого та інших учасників судового розгляду.
З урахуванням заяви потерпілої про розгляд провадження за її відсутності, думки прокурора, обвинуваченого, суд відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Беручи до уваги вище вказане, суд вважає, що винність обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, повністю доведена та його дії правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 289 КК України, оскільки він вчинив незаконне заволодіння транспортним засобом, за попередньою змовою групою осіб.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого згідно з ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття у скоєному, активне сприяння розкриттю злочину.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого згідно з ст. 67 КК України, судом не встановлено.
При визначенні мотивів призначення покарання суд керується наступним.
Відповідність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника визначена насамперед ст. 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.
Відповідно до ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Верховенство права вимагає від держави його втілення шляхом запровадження ідей соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003 у справі «Про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора»: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах».
Вимога додержуватись справедливості під час застосування кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема, у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 р.), статті 14 Міжнародного пакту про громадські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, відповідно до яких кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
З наведених положень закону про кримінальну відповідальність і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що в усякому випадку призначення покарання суди повинні враховувати перелічені в законі обставини і керуватись лише загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК), призначаючи покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання, а визначення міри покарання, що може бути призначене обвинуваченому, та потреби у його відбуванні, є важливою вимогою принципового характеру, якою передбачається, що кримінальна відповідальність персоніфікована: вона настає лише щодо певної особи, яка вчинила злочин.
Тому призначення покарання повинно максимально сприяти досягненню мети покарання, якою, як зазначено, є не лише кара, а й виправлення засудженого. З огляду на конкретні обставини кримінального провадження, зважаючи на необхідність та доцільність застосування покарання, враховуючи суспільну небезпечність обвинуваченого, суд може, а в деяких випадках, за наявності передбачених кримінальних законом обставин, зобов`язаний звільнити обвинуваченого від покарання та від його відбування.
Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Питання звільнення від відбування покарання з випробуванням врегульоване статтею 75 КК України, відповідно до якої, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Суд, при визначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , у відповідності до вимог ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого, особу обвинуваченого, та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
У відповідності до вимог Закону України про кримінальну відповідальність, покарання має на меті не тільки кару, а повинне забезпечити перевиховання обвинуваченого, задля недопущення повторення протиправної поведінки з його сторони. Покарання повинно бути справедливим.
З урахуванням наведених положень законодавства, при призначенні покарання суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_4 скоїв тяжкий злочин.
В свою чергу, суд бере до уваги і зміст обвинувачення, яке складається з одного епізоду та те, шо обвинувачений ОСОБА_4 відшкодував потерпілому матеріальну та моральну шкоду, є раніше не судимою особою.
У вчиненому злочині обвинувачений ОСОБА_4 щиро покаявся, активно сприяв суду у встановленні фактичних обставин справи.
Щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, виходячи зі змісту п. 1 ч. 1 ст. 66 КК, є самостійними обставинами, які пом`якшують покарання. Як неодноразово зазначав Верховний Суд, врахування кожної з них при призначенні покарання, за умови встановлення їх наявності у кримінальному провадженні, є обов`язковим для суду, незалежно від тяжкості вчиненого злочину та повторності його вчинення. Вказані форми посткримінальної поведінки особи свідчать про те, що в особі винного відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності. Визнання даних обставин такими, що пом`якшують покарання, стимулює осіб, які вчинили злочини, до критичної переоцінки своєї діяльності, а також сприяє своєчасному розкриттю злочинів.
Згадані пом`якшуючі обставини, а також відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який неодружений, має місце реєстрації в м. Одесі, роботу, хоча й у відсутність офіційного працевлаштування, відсутність обставин, що обтяжують покарання, в своїй сукупності та співвідношенні істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та дають суду підстави для призначення обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції частини статті обвинувачення, а саме - строком на 5 років, та звільнення особи від відбування покарання з випробуванням строком на 3 роки.

Застосування інституту звільнення від відбування покарання, яке, як зазначено, має бути індивідуальним щодо кожної особи, на думку суду, не зашкодить реалізації цілей покарання, сприятиме виправленню обвинувачених без ізоляції від суспільства та попередженню скоєння ними нових злочинів.
У той же час, відповідно до вимог ст. 76 КК України, з метою контролю за поведінкою засудженого для встановлення факту його виправлення, суд вважає за необхідне:
- покласти на засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Питання речових доказів суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.
Цивільні позови у кримінальному проваджені не заявлялися.
Відомостей про процесуальні витрати суду не надано.
На підставі ст.ст. 75-76 КК України, керуючись ст.ст. 100, 349, 367-368, 370-371, 373-376, 395, 532 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, без конфіскації майна.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування призначеного покарання, з випробуванням строком на 3 (три) роки.
На підставі ч. 1 ст. 76 КК України строком на 3 (три) роки покласти на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні обов`язки:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме строк випробування, рахувати з моменту ухвалення вироку, тобто з 19 квітня 2021 року.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не обирати.
Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави витрати на залучення експертів у зв`язку з проведенням експертиз: авто-товарознавчої експертизи №71 ОД від 14.04.2020 року - у сумі 1307,60 (одна тисяча триста сім гривень 60 коп.) гривень; трасологічної експертизи №512-Д від 22.04.2020 року - у сумі 653,80 (шістсот п`ятдесят три гривні 80 коп.).

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси від 29.04.2020 року (справа №522/6097/20, провадження №1-кс/522/6005/20), а саме на: сім картку номеру мобільного телефону НОМЕР_2 ; куртку жовтого кольору; шапку синього кольору; відео файли з назвою «Саржан_ch5_3747_0101», розміром «1,84 ГБ (1 983 809 688 байт)», «номерок_ch7_0000_0012», розміром «1,76 ГБ (1 892 335 765 байт)», «номерок_ch6_5017_5514», розміром «74,3 МБ (78 010 257 байт)», «двор_ch5_0114_5131», розміром «87,0 МБ (91 329 114 байт)».
Речові докази: автомобіль моделі «Hyundai Tucson», 2006 року, в кузові чорного кольору, д.н.з. НОМЕР_1 ; ключ запалення та брилок до сигналізації від автомобіля «Hyundai Tucson», 2006 року, д.н.з. НОМЕР_1 , - вважати переданими власнику.
Речові докази: куртку жовтого кольору та шапку синього кольору; сім-картку № НОМЕР_3 з номером мобільного телефону НОМЕР_2 , - повернути власникам.
Речові докази: фрагмент аркушу паперу з надписом «Нашли ключи»; відео файли з назвою «Саржан_ch5_3747_0101», розміром «1,84 ГБ (1 983 809 688 байт)», «номерок_ch7_0000_0012», розміром «1,76 ГБ (1 892 335 765 байт)», «номерок_ch6_5017_5514», розміром «74,3 МБ (78 010 257 байт)», «двор_ch5_0114_5131», розміром «87,0 МБ (91 329 114 байт)», - зберігати в матеріалах кримінального провадження.
Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1