КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 квітня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря судового засідання ОСОБА_4

за участю:
представника власника майна ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року,-

В с т а н о в и л а:
Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_7 про арешт майна та накладено арешт на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 26462955, із забороною відчуження та розпорядженням вказаним майном, із забороною ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_1 ) або іншими фізичними та юридичними особам, їхнім представникам (у тому числі за довіреністю) розпоряджатися арештованим майном будь-яким чином.

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, представник власника майна подала апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року, постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання відмовити.

Мотивуючи свою апеляційну скаргу вказує на те, що слідчий суддя дійшов помилкового висновку про відповідність арештованого майна критеріям, зазначеним у ст.. 98 КПК України, а саме що вказаний об`єкт нерухомого майна є доказом злочину матеріальним об`єктом, яке було знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло його сліди та містить відомості, які може бути використано як доказ факту та обставин, що встановлюються під час кримінального правопорушення. Крім того, у наданих матеріалах відсутня постанова про визнання цього майна речовим доказом.

Що стосується строку на апеляційне оскарження, то, як зазначає апелянт, про наявність оскаржуваного рішення стало відомо лише 17.02.2021 року, у зв`язку з чим просить поновити строк на апеляційне оскарження.

Заслухавши доповідь судді, думку представника власника майна, яка підтримала подану апеляційну скаргу та просила її задовольнити, дослідивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Так, у відповідності до абз. 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, що в даному випадку мало місце, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Враховуючи, що власник майна або її представник в судовому засіданні суду першої інстанції участі не приймала, а апеляційна скарга подана в межах строку визначеного ч. 3 ст. 395 КПК України, тому строк на апеляційне оскарження не підлягає поновленню.
Як вбачається з ухвали слідчого судді, територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за №0000820 від 02.07.2019, за фактом заволодіння чужим майном шляхом обману, за сприяння співробітників правоохоронних органів, ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що у 2011 році ОСОБА_8 , за попередньою змовою з невстановленими особами, приватними нотаріусами та за сприяння співробітників Васильківського РВ ГУМВС України в Київській області, шляхом обману заволоділа квартирою ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала останній.
Допитана як потерпіла ОСОБА_10 повідомила, що вона та її сестра ОСОБА_11 , є рідними доньками померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 . Перед смертю, ще з 2008 року, ОСОБА_9 захворіла на психічну хворобу і в подальшому була недієздатною, через неможливість усвідомлювати значення своїх дій та навколишніх обставин. У квітні 2010 року ОСОБА_9 була знайдена міліцією в психоневрологічній лікарні № 1 в м. Києві, що по вул. Фрунзе, буд. 103-А, куди була доставлена із залізничного вокзалу міста Києва міліцією та психо-неврологічною швидкою допомогою. В подальшому ОСОБА_9 була впізнана рідними та проходила в цій лікарні лікування.
Після смерті ОСОБА_9 рідним стало відомо, що її власну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , у якій та проживала до смерті, було переоформлено на сторонню особу, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22.09.2011 року, укладеного між ОСОБА_12 (яка діяла по підробленій довіреності як продавець) та ОСОБА_8 (як покупцем).
Відповідний правочин було оформлено на підставі довіреності від 05.09.2011 року, оформленої від довірителя ОСОБА_9 , посвідченої приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_13 . Зі слів ОСОБА_10 її матір, ОСОБА_9 , відповідну довіреність особисто не підписувала та у нотаріуса не могла бути фізично присутня через хворобу. Водночас, нотаріус, певно будучи зацікавленою в оформленні відповідної довіреності, перебуваючи у змові з ОСОБА_12 і ОСОБА_14 , з метою подальшого заволодіння вказаною квартирою, оформила підписання довіреності від імені ОСОБА_9 сторонньою, невідомою особою, на прізвище ОСОБА_15 . При цьому у довіреності не зазначено жодних анкетних даних підписанта ОСОБА_15 . Хто в дійсності підписав довіреність від імені матері, на підставі якої в подальшому було переоформлено її квартиру, ОСОБА_10 та рідним досі невідомо.

Про встановлені обставини ОСОБА_10 повідомила відразу свого чоловіка ОСОБА_16 , вони терміново розшукали зазначеного нотаріуса і 26 липня 2012 року змусили нотаріуса скасувати довіреність. ОСОБА_10 стверджує, що підставою скасування довіреності стало те, що її матір дану довіреність не підписувала особисто, не була при її підписанні присутньою, а також, до всього, ще й була психічнохворою людиною. Однак, як стало згодом відомо, на момент скасування довіреності, квартиру вже було переоформлено з ОСОБА_9 на невідому їм людину, шляхом оформлення операції купівлі-продажу квартири ОСОБА_8 .
Після смерті ОСОБА_9 , за висновками лікарів (експертними висновками) останнябула визнана недієздатною на час підписання вказаної довіреності та укладення договору купівлі-продажу квартири.

Також ОСОБА_10 указує, що, як пізніше їй стало відомо, ОСОБА_8 (яка 22.09.2011 року виступила нібито покупцем квартири) неодноразово намагалась виписати ОСОБА_9 з квартири, що належала останній, ще до переоформлення квартири (шляхом оформлення операції купівлі-продажу), використовуючи іншу довіреність та погрожуючи працівникам ЖЕКу, що відмовлялись це робити без присутності матері (власника квартири), прикриваючись і погрожуючи працівниками Васильківського РВ ГУМВС України в Київській області.
ОСОБА_10 вважає, що інформацію про недієздатність її матері ОСОБА_9 та наявність в неї у власності квартири, ОСОБА_14 і співучасники невстановлені досудовим розслідування особи, дізнались від працівників міліції Васильківського району, що підтверджується відсутністю реакції останніх на звернення щодо незаконних дій по заволодінню квартири її матері.
Про оформлення договору купівлі-продажу квартири (переоформлення квартири) на ОСОБА_14 . 22.09.2011 ОСОБА_10 та її рідним стало відомо пізніше, у 2012 році. До самої смерті ОСОБА_9 , остання була прописана у вказаній квартирі та всі рахунки по сплаті за житлово-комунальні послуги були зареєстровані і надсилались на її ім`я. ОСОБА_14 ще кілька років після смерті ОСОБА_9 такі рахунки не переоформлювала на себе (певно вважаючи, що рідним невідомо про переоформлення квартири, щоб закінчились терміни позовної давності).
Приватний нотаріус ОСОБА_17 , всупереч вимог закону (оскільки її юрисдикція поширюється лише на місто Київ і не поширюється на Васильківський район, Київської області), незважаючи на те, що сторони вказані в договорі купівлі-продажу квартири від 22.09.2011 року не зареєстровані у місті Києві (продавець ОСОБА_9 зареєстрована в Київській області, а покупець - ОСОБА_14 зареєстрована у Чернігівській області) та майно знаходиться у Київській області, посвідчила указаний договір, внаслідок якого відбулось переоформлення (відчуження) квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_9 .
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 173366665 від 10.07.2019 квартира АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_9 , нині на праві приватної власності належить ОСОБА_8 .
Постановою слідчого Першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві ОСОБА_18 від 10.07.2019 року вищевказане майно, а саме на квартира АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 26462955, визнано в кримінальному провадженні №0000820 від 02.07.2019 року речовим доказом.
11 липня 2019 року прокурор відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_7 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 26462955, із забороною відчуження та розпорядженням вказаним майном, із забороною ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_1 ) або іншими фізичними та юридичними особам, їхнім представникам (у тому числі за довіреністю) розпоряджатися арештованим майном будь-яким чином, посилаючись на наявність правової підстави, передбаченої ч. 3 ст. 170 КПК України.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року зазначене клопотання задоволено та накладено арешт на вказане майно.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до статті 100 КПК України, на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, слідчий суддя, суд накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Згідно статті 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.
Задовольняючи дане клопотання, внесене в межах кримінального провадження №0000820 від 02.07.2019 року, про накладення арешту на вищевказане майно, слідчий суддя, дослідивши матеріали, додані до клопотання, прийшов до обґрунтованого висновку, що вищевказане майно відповідає критеріям речового доказу у кримінальному провадженні, а тому необхідно накласти арешт на це майно.

З урахуванням цього, слідчий суддя, всупереч твердженням автора апеляційної скарги, встановив належні правові підстави, передбачені ч. 1 ст. 170, ч. 3 ст. 170 КПК України, для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вищевказане майно, оскільки воно, як вважає колегія суддів, відповідає критеріям ст. 98 КПК України та відповідною постановою органу досудового розслідування правомірно визнане речовим доказом.

Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження та збереження речового доказу, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінальних правопорушень є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.
Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 132, 170 173 КПК України, наклав арешт на вищезазначене майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Доводи апеляційної скарги про невідповідність арештованого майна є необґрунтованими та спростовуються наданими матеріалами справи.
Зважаючи на вищевикладене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на вищевказане майно, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності.
У зв`язку з цим, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали слідчого судді, а відтак, подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 170, 173, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а:
Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року, якою задоволено клопотання прокурора відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_7 про арешт майна та накладено арешт на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 26462955, із забороною відчуження та розпорядженням вказаним майном, із забороною ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_1 ) або іншими фізичними та юридичними особам, їхнім представникам (у тому числі за довіреністю) розпоряджатися арештованим майном будь-яким чином, - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

_____________ _________________ _______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/824/1934/2021 Категорія ст. 170 КПК України
Слідчий суддя суду 1-ї інстанції: ОСОБА_19
Доповідач: ОСОБА_1