ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 11-кп/819/175/21 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 115 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2021 року м. Херсон
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5 прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

потерпілої ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні в залі суду кримінальне провадження №0001485 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 захисника ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 09.04.2020 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Херсона, раніше судимого 24.05.2018 року Херсонським міським судом Херсонської області за ч.2 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.115 КК України та призначено покарання у вигляді 12 (дванадцять) років позбавлення волі.

У відповідності зі ст.71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 24.05.2018 року та остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у вигляді 13 років позбавлення волі із поміщенням його до кримінально-виконавчої установи закритого типу.

Строк відбування покарання обчислено з 04.06.2018 року.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою продовжено до набрання вироком законної сили.

Цивільний позов задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 : 37087грн. у відшкодування матеріальної шкоди, 300000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про речові докази та судові витрати.

Суд встановив, що ОСОБА_7 03.06.2018 року близько 18.00 годин перебуваючи на подвір`ї будинку АДРЕСА_2 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з прямим умислом, направленим на заподіяння смерті іншій людині, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків внаслідок конфлікту з ОСОБА_10 , який переріс в бійку, з метою позбавлення ОСОБА_10 життя, наніс йому удари ножом в область тулуба з права, зліва та в область серця, в результаті чого спричинив останньому наступні тілесні ушкодження:

- проникаючі колото-різані поранення грудної клітини з пошкодженням лівої і правої легені, серця, міжреберних м`язів, крововиливи в м`які тканини по ходу ранових каналів відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, перебувають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті;

- садну, синець, крововиливи в м`які тканини обличчя, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Смерть ОСОБА_10 настала від зазначених проникаючих колото-різаних поранень грудної клітини з пошкодженням лівої і правої легені, серця, що супроводжувалися гострою крововтратою.

Суд кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч.1 ст.115 КК України, як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Доводи та вимоги апеляційних скарг

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок скасувати, призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції. В апеляційній скарзі зазначає, що суд розглянув справу поверхово, однобічно, з обвинувальним ухилом, не з`ясував всіх обставин, які підлягають доказуванню, не перевірив належним чином його показання про відсутність умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_10 та перебування у стані необхідної оборони через неправомірну поведінку останнього, від нападу якого він змушений був захищатись та отримав тілесні ушкодження. Він не мав при собі холодної зброї та на місці події схопив брус та вдарив потерпілого неприцільно, що підтверджує правдивість його показань про перебування у шоковому стані через дії потерпілого. Суд безпідставно не прийняв до уваги висновок судової медичної експертизи № 354 від 27.07.2018 року, яким зафіксовано наявність в нього тілесних ушкоджень, що підтверджує факт загрози його життю з боку потерпілого. Жоден з допитаних судом свідків не вказував на нього як особу, яка умисно вбила потерпілого, тому кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 115 КК України є неправильною.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_7 просить вирок змінити в частині призначеного покарання, пом`якшити покарання та зменшити його розмір. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що при призначенні покарання суд не врахував конкретні обставини злочину, зокрема, що сварка та бійка була обопільною, ОСОБА_7 діяв під впливом раптово виниклого умислу, що знижує його суспільну небезпеку, свою провину визнав, сприяв розкриттю злочину, що підтверджено проведеним в ході досудового розслідування слідчим експериментом, таким чином доводи суду про відсутність обставин, які пом`якшують покарання не відповідають дійсності.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі винного внаслідок м якості.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що ОСОБА_7 визнавав вину у вчиненні умисного вбивства в стані сильного душевного хвилювання, що відображено судом в мотивувальній частині вироку, тому суд безпідставно виклав показання обвинуваченого іншим чином. Отже мотивувальна частина вирок має бути змінена в частині зазначення, що обвинувачений визнав свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ст. 115 ч. 1 КК України.

Крім того просить скасувати вирок в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та призначити йому покарання за ч.1 ст.115 КК України у виді 14 років позбавлення волі. У відповідності зі ст.71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 24.05.2018 року та остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді 15 років позбавлення волі.

В обґрунтування цих вимог посилається на те, що суд при призначенні покарання не врахував тяжкість вчиненого злочину, який є особливо тяжким і наслідком якого стала смерть її сина, відомості про особу винного, який свою вину визнав частково, що свідчить про відсутність каяття у вчиненні злочину та прагнення уникнути відповідальності за цей злочин, вчинив умисне вбивство через 10 днів після ухвалення щодо нього попереднього вироку, за весь час не намагався відшкодувати заподіяну злочином шкоду за цивільним позовом, в матеріалах справи відсутні докази, які б позитивно характеризували особу обвинуваченого.

Крім того вважає, що при вирішенні цивільного позову в частині відшкодування заподіяної злочином моральної шкоди, суд не врахував вимоги п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року та положення Методики встановлення заподіяння моральної шкоди та оцінки розміру компенсації спричинених страждань, тому присуджена до стягнення сума 300 000 грн. абсолютно неспіврозмірна з силою та глибиною її моральних страждань через втрату сина. Просить задовольнити цивільний позов у повному обсязі та стягнути зі ОСОБА_7 2 000 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 частково підтримав свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу захисника, посилаючись на неповноту судового розгляду та неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, просив перекваліфікувати його дії з ч. 1 ст. 115 КК України на менш тяжке кримінальне правопорушення, зокрема вчинення умисного вбивства при перевищенні меж необхідної оборони та призначити йому менш суворе покарання.

Захисник ОСОБА_8 підтримала свою апеляційну скаргу в частині невідповідності призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок суворості, та підтримана апеляційну скаргу обвинуваченого в частині неповноти судового розгляду та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність. Вважає, що ОСОБА_7 вчинив злочин при перевищенні меж необхідної оборони, проте ця версія судом належним чином перевірена не була.

Потерпіла ОСОБА_9 підтримала свою апеляційну скаргу, просила скасувати вирок в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та призначити йому покарання за ч.1 ст.115, 71 КК України на максимальний строк та повністю задовольнити її позовні вимоги.

Прокурор ОСОБА_6 проти задоволення апеляційних скарг заперечив, просив вирок залишити без змін.

Мотиви суду

Заслухавши доповідь судді, позиції сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла до наступного.

В апеляційній скарзі обвинувачений, серед іншого, по суті не погоджується з установленими фактичними обставинами кримінального провадження, заперечує повноту судового розгляду, достовірність зібраних у справі доказів.

Разом з цим, як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК зроблено з додержанням ст. 23 КПК на підставі з`ясування всіх обставин, що належать до предмета доказування, які підтверджено перевіреними під час судового розгляду доказами, оцінених у переважній більшості відповідно до правил ст. 94 цього Кодексу, і вони в сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку.

Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі насамперед аналізу: показань допитаних з дотриманням засади змагальності свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ; фактичних даних, що містяться у протоколі огляду місця події від 03.06.2018 року, протоколі слідчого експерименту за участю підозрюваного від 04.06.2018 року, на підставі проведених у справі та перевірених у ході судового слідства судових експертиз, а також інших досліджених доказів, зміст яких детально відображено у вироку.

З`ясувавши ставлення ОСОБА_7 до пред`явленого обвинувачення й перевіривши показання останнього на свій захист, такі твердження вмотивовано спростував у вироку.

У своєму рішенні суд навів конкретні докази, які переконливо доводять справедливість засудження ОСОБА_7 та обґрунтовано критично оцінив доводи ОСОБА_7 про відсутність в його діях складу вказаного злочину.

Колегія суддів погоджується з цим висновком та критично оцінює аналогічні доводи апеляційної скарги обвинуваченого з огляду на наступне.

Зокрема обвинувачений як в своїх показаннях суду першої інстанції, так і в апеляційній скарзі не заперечує факту конфлікту з потерпілим ОСОБА_10 03.06.2018 року у дворі будинку АДРЕСА_2 , бійки між ними та заподіяння потерпілому ножових поранень.

Факт бійки між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 підтвердила свідок ОСОБА_12 , яка бачила як ОСОБА_7 повалив ОСОБА_10 та став бити його лежачого руками зверху, а коли ОСОБА_10 вивільнився та пішов на вихід з подвір`я, ОСОБА_7 пішов за ним, а через декілька хвили у дворі побачила ОСОБА_7 з ножем в руках.

Свідок ОСОБА_11 також був очевидцем бійки ОСОБА_7 з ОСОБА_10 та побачивши в ході цієї бійки ніж у руках ОСОБА_7 вибіг з двору, а через декілька хвилин вибігли дівчини з криком, що когось вбили. Він пішов назад та побачив, що ОСОБА_10 лежить і хрипить, після чого викликав швидку, яка по приїзду констатувала смерть ОСОБА_10 .

Доводи обвинуваченого про перебування у стані необхідної оборони та сильного душевного хвилювання ретельно перевірені судом та не найшли свого підтвердження.

Невід`ємним елементом необхідної оборони є наявність у того, хто захищається, потреби в негайному відверненні чи припиненні наявного суспільно небезпечного діяння.
До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Цих вимог судом належно дотримано. Суд ретельно проаналізував показання обвинуваченого та обгартувано відхилив їх, оскільки вони спростовуються сукупністю зібраних у справі доказів.

Зокрема допитані судом свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які перебували зі ОСОБА_7 та ОСОБА_10 спочатку конфлікту та були очевидцями бійки між ними не вказували на те, що ОСОБА_10 вчиняв суспільно небезпечне посягання на ОСОБА_7 , яка б зумовило виникнення стану необхідної оборони або сильного душевного хвилювання.

Показання обвинуваченого в частині, того, що ніж він схопив, коли побачив обломок цеглини в руках потерпілого, спростовуються показаннями цих свідків, які не бачили в руках потерпілого обломку цеглини. Під час огляду місця події обломку цеглини також не було виявлено.

Отже наявність у ОСОБА_7 тілесних ушкоджень пов`язана з обоюдною бійкою. Крім того, з показань зазначених свідків слідує, що після того як ОСОБА_10 вивільнився з під обвинуваченого, він відійшов, тобто фактично припинив бійку.

Протоколом слідчого експерименту, проведеного з підозрюваним наступного дня після вчинення злочину 04.06.2018 року в присутності захисника та дослідженим судом відеозаписом вказаної слідчої дії зафіксовано, що безпосередньо на місці вчинення кримінального правопорушення, вільно орієнтуючись в обстановці ОСОБА_7 відтворив обстановку та обставини завдання ним 03.06.2018 року ударів ножем потерпілому, вказавши, що 03.06.2018 року близько 18.00год., він прийшов до подвір`я за адресою: АДРЕСА_2 , де у нього виник конфлікт з потерпілим, в ході якого взяв кухонний ніж, який лежав на столі та наніс ним 2-3 удари в область тулуба потерпілому.

При цьому, незважаючи на те, що слідчий експеримент проведено наступного після вчинення злочину, тобто в обстановці, коли обставини злочину були для підозрюваного цілком прозорими, останній під час експерименту не зазначив ані про напад на себе з боку потерпілого з цеглиною, ані про будь-які інші тяжкі образи з боку потерпілого, які б викликали у нього стан сильного душевного хвилювання.

Слідчий експеримент проведений з дотриманням вимог ст. 240 КПК, за участю понятих, підозрюваного та його захисника, перебіг слідчої дії фіксувався за допомогою фото-та відеозаписувальної апаратури.

Таким чином, з показань свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 та слідчого експерименту з підозрюваним вбачається, що конфлікт між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 закінчився тим моментом, коли ОСОБА_10 вивільнився та намагався піти з двору, однак ОСОБА_7 наздогнав його та продовжив злочинне посягання, нанісши потерпілому декілька ударів ножем у життєво-важливий орган, тобто всупереч доводам захисту, ОСОБА_10 не вчиняв суспільно небезпечного посягання на ОСОБА_7 та не вдавався до тяжких образ, які б зумовили виникнення стану необхідної оборони або сильного душевного хвилювання.

Відповідно до висновків судово-медичних експертиз №712 від 22.06.2018 та №47/712 від 27.06.2018 на трупі ОСОБА_10 виявлені проникаючі колото-різані поранення грудної клітини з пошкодженням лівої і правої легені, серця, міжреберних м`язів, крововиливи в м`які тканини по ходу ранових каналів, які утворилися незадовго до настання смерті від дії колюче-ріжучої предмета типу клинка ножа, що мав лезо і обух з нечітко вираженими ребрами, з найбільшою шириною клинка до рівня занурення близько 18 мм., які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, складаються в прямому причинному зв`язку з настанням смерті; також виявлені садна, синець, крововиливи в м`які тканини обличчя, які утворилися від дії тупого предмета незадовго до настання смерті, відносяться до легким тілесних ушкоджень. Смерть наступила від проникаючих колото-різаних поранень грудної клітини з пошкодженням лівої і правої легені, серця, що супроводжувалися гострою крововтратою.

Утворення тяжких тілесних ушкоджень способом, вказаним ОСОБА_7 в протоколі його допиту та в протоколі проведення слідчого експерименту за його участю від 04.06.2018 не виключається.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №70-МК від 20.06.2018 пошкодження шматка шкіри від трупу ОСОБА_10 є колючо-різаним і виникло від дії колючо-ріжучого предмету за типом клинка ножа, який мав лезо та обух з не чітко вираженими ребрами. Найбільша ширина клинка до рівня занурення складає біля 18мм.

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 353 від 12.07.2018 року ОСОБА_7 психічним захворюванням у сенсі ч 2 ст. 19 Кримінального кодексу України не страждав і не страждає. На час вчинення кримінального правопорушення у нього не було будь-якого тимчасового хворобливого розладу душевної діяльності, тоді знаходився в стані простого алкогольного сп`яніння, міг віддавати собі звіт у своїх діях і керувати ними. У ОСОБА_7 індивідуально-психологічних особливостей особистості, які носять виражений характер та могли суттєво вплинути на його здатність розуміти та керувати своїми діями не виявлено. ОСОБА_7 у період здійснення інкримінованого йому діяння в стані фізіологічного афекту, емоційному стані, який суттєво впливав на його діяльність та свідомість не перебував.

Оцінюючи зібрані у справі докази суд вірно встановив суд, про умисел ОСОБА_7 на заподіяння смерті потерпілому свідчать локалізація завданих ним ножових поранень в область життєво важливого органу - серця, механізм їх нанесення, обране знаряддя злочину ніж, що свідчить у сукупності про те, що ОСОБА_7 , при цьому не міг не усвідомлювати, що його дії можуть спричинити смерть. Після скоєного злочину жодних дій, спрямованих на надання допомоги потерпілому ОСОБА_7 не вчинив. Вищевказане підтверджує умисність і цілеспрямованість дій обвинуваченого, який мав на меті саме заподіяння смерті потерпілому.

Вищенаведені докази в їх сукупності беззаперечно доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, що йому інкримінується, у вироку суд першої інстанції навів переконливі докази та мотиви визнання його винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, тому апеляційний суд не може констатувати, що винуватість ОСОБА_7 не доведено поза розумним сумнівом, а отже апеляційні вимоги обвинуваченого задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційних скарг захисника обвинуваченого ОСОБА_13 та потерпілої ОСОБА_9 про невідповідність призначеного судом ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок як суворості, так і м`якості, також є необґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру . Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вказуючи в апеляційних скаргах на те, що суд призначив ОСОБА_7 явно несправедливе покарання через м`якість та суворість, потерпіла ОСОБА_9 та захисник ОСОБА_8 не наводять переконливих мотивів на їх обґрунтування.

Так, суд урахував, характер та ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, рецидив злочину як обставину, що обтяжує покарання, відомості про особу обвинуваченого, який характеризується задовільно, не працює, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, утриманців не має, вчинив злочин в період іспитового строку за попереднім вироком, тобто на шлях виправлення не став, і дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк, ближчий до максимального та за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, оскільки його виправлення та попередження нових злочинів неможливе без ізоляції від суспільства.

Тобто суд врахував всі обставини, на які йдеться посилання в апеляційних скаргах потерпілої та захисника.

Доводи захисника про наявність обставин, що пом`якшують покарання щирого каяття та активного сприяння у розкритті злочину є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на досліджених судом доказах.

Натомість судом встановлено, що вину ОСОБА_7 у вчиненому злочині визнав частково, злочин було викрито виключно через втручання правоохоронного органу, зізнавальні показання підозрюваний давав під тиском доказів, які викривали його у вчиненні злочину.

Всупереч доводам скарги потерпілої суд, при призначенні ОСОБА_7 покарання не посилався на визнання ним своєї винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК та не зазначав про наявність позитивних характеристик обвинуваченого. При цьому, апеляційний суд констатує, що районний суд призначив обвинуваченому покарання за ч.1 ст. 115 КК у розмірі, ближче до максимального. Наведений факт свідчить про необґрунтованість апеляційної скарги потерпілої щодо м`якості призначеного покарання.

У зв`язку з викладеним, апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання ґрунтується на положеннях ст.ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому вважати призначене покарання явно несправедливим через його м`якість або суворість, апеляційний суд підстав не вбачає.

Оцінюючи апеляційні вимоги потерпілої про порушення судом вимог закону в частині присудження судом до стягнення в рахунок відшкодування заподіяної злочином моральної шкоди в розмірі 300 000 грн, що на думку апелянта не відповідає принципам розумності та справедливості, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 368, ч. 3, 4 ст. 374 КПК України при ухваленні вироку суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, і якщо так, то на чию користь, в якому розмірі та порядку, а в мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду, рішення про цивільний позов.

Згідно з вимогами п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Положенням ч. 1 ст. 129 цього Кодексу визначено, що суд, зокрема, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому. При цьому суд зобов`язаний усебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити злочинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, і дати у вироку належну оцінку таким обставинам.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, нанесеної в результаті порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами і доповненнями "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" вказано, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача і вини останнього в її спричиненні. Суд зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт спричинення позивачу моральних або фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин або якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі або в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду і з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, які мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру і об`єму страждань (фізичних, душевних, психічних і тому подібне), яких отримав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення і тому подібне) і з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін в його життєвих і виробничих відносинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд повинен виходити з принципів законності, виваженості і справедливості.

Цих вимог закону при розгляді даного провадження місцевим судом у повній мірі дотримано.

В обґрунтування прийнятого рішення в частині присудження до стягнення моральної шкоди, суд обґрунтовано врахував, що потерпіла ОСОБА_9 в результаті злочинних дій ОСОБА_7 втратила рідну людину, що призвело до величезних душевних страждань, зміни звичайного способу її життя, в зв`язку з цим, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд обґрунтовано визначив потерпілій в рахунок відшкодування заподіяної злочином моральної шкоди у розмірі 300 000 грн.

З вказаним висновком погоджується і колегія суддів і підстав для збільшення цієї суми не вбачає.

Істотних порушень КПК, які б стали підставою для зміни або скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

Таким чином, апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 09.04.2020 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим - в цей же строк з дня отримання копії ухвали.

Судді: три підписи