Категорія:ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 травня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої - ОСОБА_7 ,

представника потерпілих ОСОБА_8 ,

представника цивільного відповідача ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, за апеляційною скаргою представників цивільного відповідача АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_12 , адвоката ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2020 року щодо ОСОБА_10 , яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Луцька, Волинської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , українець, громадянин України, з середньою спеціальною освітою, одружений, має на утриманні малолітню дитину, працює монтером колій «Ківерцівської дистанції колії», раніше не судимий,
визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_10 від відбування призначеного основного покарання, якщо він протягом 3 років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Зараховано в строк відбуття покарання термін попереднього ув`язнення з 5 вересня 2020 року (моменту його затримання) по 7 вересня 2020 року (обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту).
Цивільний позов потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_13 про відшкодування завданої моральної шкоди та витрат на правову допомогу задоволено частково. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь потерпілої ОСОБА_7 моральну шкоду в розмірі 500 000 грн. та 10 000 грн. витрат на правничу допомогу. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь потерпілого ОСОБА_13 моральну шкоду в розмірі 500 000 грн. та 10 000 грн. витрат на правничу допомогу.
Вироком вирішено питання про долю речових доказів та арешт майна.
В С Т А Н О В И В
Згідно із вироком суду ОСОБА_10 визнано винуватим та засуджено за те, що він 5 вересня 2020 о 13 год. 20 хв., керуючи автомобілем марки «ГАЗ-3307 ФУА» р.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись зі сторони пр. Волі м. Луцька в напрямку с. Підгайці, Луцького району, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, що навпроти будинку 71 вул. Дубнівської м. Луцька, проявив безпечність та неуважність під час руху, при об`єктивному виявленні попутного транспортного засобу, який став зменшувати швидкість перед нерегульованим пішохідним переходом, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, а продовжив рух, в результаті чого допустив наїзд передньою правою частиною вищевказаного автомобіля на пішохода ОСОБА_14 , який перетинав проїзну частину по пішохідному переході з права на ліво відносно руху автомобіля.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди та згідно висновку судово-медичного експерта № 377 від 9 вересня 2020 року пішохід ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав тілесні ушкодження у вигляді множинних саден тіла із забійно-рваними ранками, закритих зламів обох стегон на різних рівнях, зламу лівої ключиці, множинних зламів ребер з обох сторін, забою легень та крововиливів в їх корені, забою печінки, багатофрагементарного зламу кісток склепіння та основи черепа, забою головного мозку з крововиливом під його оболонки. Вказаний комплекс тілесних ушкоджень відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя в момент їх спричинення. Причиною смерті ОСОБА_14 являється поєднана тупа травма тіла, яка супроводжувалась множинними зламами кісток скелету та забоями внутрішніх органів.
В прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_10 вимог п.п. 2.3 (б), 18.4 Правил дорожнього руху.
У поданій на вирок апеляційній скарзі представники цивільного відповідача АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_12 та адвокат ОСОБА_9 вважають оскаржуваний вирок суду в частині вирішення цивільного позову, зокрема стягнення моральної шкоди та витрат на правничу допомогу лише з АТ «Українська залізниця» незаконним та необґрунтованим. У зв`язку із цим, просять вирок в зазначеній частині змінити. В задоволенні цивільного позову ОСОБА_7 , ОСОБА_13 про відшкодування моральної шкоди та витрат на правничу допомогу, відмовити.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник цивільних позивачів адвокат ОСОБА_8 просить вищезазначену апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без зміни.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, представника цивільного відповідача, яка подану апеляційну скаргу підтримала, просила задовольнити, прокурора, обвинуваченого та потерпілих, які відносно її задоволення заперечили, апеляційний суд доходить такого висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого та доведеність його винуватості у вчиненні даного злочину, ґрунтуються на зібраних у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку та перевірених у судовому засіданні доказах, яким суд дав належну юридичну оцінку, і які ніким з учасників судового провадження не оспорюються, як і вид та розмір призначеного покарання.

Судом першої інстанції матеріали кримінального провадження, за згодою учасників судового провадження розглянуто в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України. При цьому з`ясовано правильність розуміння учасниками судового провадження змісту цих обставин та добровільність їх позиції. А тому вирок суду в цій його частині на предмет законності та обґрунтованості апеляційним судом не переглядається.

Що стосується заявленого представником потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_13 адвокатом ОСОБА_8 цивільного позову, апеляційний суд зазначає про таке.

Потерпілі, користуючись наданими їм процесуальним законом правами /ст. 56 КПК України/, під час судового провадження у суді першої інстанції пред`явили цивільний позов, шляхом подачі позовної заяви про стягнення моральної шкоди, завданої злочином та витрат на правничу допомогу.

У кримінальному провадженні, як зазначено у ч. 1 ст. 62 КПК України, цивільним відповідачем може бути юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями обвинуваченого, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

За змістом частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Тлумачення статей 11 та 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно із статтею 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживають з нею однією сім`єю.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.

Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

У справі, що переглядається, встановивши, що ОСОБА_10 , на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди, перебував у трудових правовідносинах з

виробничим структурним підрозділом «Ківерцівська дистанційна колія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» регіональної філії «Львівська залізниця», на посаді монтера колії (з правом керування автотранспортним засобом), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення відшкодування моральної шкоди саме з володільця транспортного засобу АТ «Українська залізниця», і зазначені обставини представниками цивільного відповідача не оспорюються.
Разом з тим, із аналізу поданої ними ж апеляційної скарги установлено, що відповідач не погоджується із визначеним судом розміром моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, і який визначається судом із урахуванням характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступеня вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інших обставин, зокрема, характеру і тривалості страждань, стану здоров`я потерпілого, тяжкості завданої травми, наслідків тілесних ушкоджень, істотності вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.
Частково задовольняючи позов про відшкодування моральної шкоди позивачам ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , суд першої інстанції урахував ступінь винуватості ОСОБА_10 , який перебував у трудових правовідносинах із відповідачем, глибину та тривалість моральних страждань пережитих позивачами, яких вони зазнали унаслідок непоправної втрати - смерті їх малолітнього сина у результаті ДТП, що беззаперечно є найвищою немайновою втратою, вимушені зміни у їх житті та із застосуванням принципів розумності і справедливості дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь кожного із потерпілих по 500 000 грн. моральної шкоди.

Відтак, заявлений у справі цивільний позов представником потерпілих вирішено відповідно до вимог закону.

Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставне стягнення із відповідача понесених потерпілими витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд вважає їх також безпідставними, виходячи з таких мотивів.

У випадку вирішення питання щодо процесуальних витрат суд має чітко дотримуватись вимог глави 8 КПК України, яка регламентує поняття процесуальних витрат у кримінальному процесі, їх види та порядок відшкодування.

Положеннями ч. 1 ст. 124 КПК України установлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Згідно із ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Як убачається із матеріалів кримінального провадження до цивільного позову потерпілих додано копії ордерів від 11 вересня 2020 року на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які поніс і які очікує понести кожен із позивачів, детальний опис наданих послуг з наведеним розрахунком вартості виконаних робіт правничої допомоги від 23 грудня 2020 року, квитанції до прибуткового касового ордера № 33 та № 34 від 23 грудня 2020 року /а.к.п. 123-124, 126-127/, а тому із стягненням таких витрат погоджується і апеляційний суд.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при їх розгляді апеляційним судом, тому підлягають залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції без зміни.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В
Апеляційну скаргу представників цивільного відповідача АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_12 , адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2020 року щодо ОСОБА_10 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: