Дата документу 07.06.2021 Справа № 332/2127/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/2127/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/777/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 259 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 червня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участі прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 4 лютого 2021 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Куропаткіне Кокчетавської області Казахстану, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, не працюючий, не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей не маючий, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше засуджений 26 лютого 2020 року Заводським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 259, ч. 2 ст. 259 КК України до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік,
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 259 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2020 року та призначено остаточне покарання у вигляді 4 років 1 місяця позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання 10 липня 2020 року.
Зараховано у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 12 вересня 2019 року по 9 листопада 2019 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 2615 грн. 20 коп. та 2615 грн. 20 коп. у рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні 2 епізодів кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 259 КК України, за наступних обставин.
18 травня 2020 року о 16.31 год., ОСОБА_7 , діючи повторно, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за місцем свого проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , з метою забезпечення прибуття швидкої медичної допомоги, вирішив повідомити до органу Національної поліції України про замінування квартири за вказаною вище адресою. Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на завідомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи суспільно небезпечні наслідки, у вигляді шкоди громадській безпеці, бажаючи настання таких наслідків, достовірно знаючи, що вказане вище повідомлення про замінування квартири є неправдивим, розуміючи, що таке повідомлення викличе обстановку страху населення, зателефонував зі свого мобільного телефону «NОМІ» на номер оператора « НОМЕР_1 » та повідомив, що у нього замінована квартира розташована за адресою: АДРЕСА_1 , тим самим здійснив завідомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху, який загрожує загибеллю людей чи іншими тяжкими наслідками.

Крім того, 10 липня 2020 року о 17.36 год., ОСОБА_7 , діючи повторно, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за місцем свого проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , з метою забезпечення прибуття швидкої медичної допомоги, вирішив повідомити до органу Національної поліції України про замінування будинку за вказаною вище адресою. Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на за відомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи суспільно небезпечні наслідки, у вигляді шкоди громадській безпеці, бажаючи настання таких наслідків, достовірно знаючи, що вказане вище повідомлення про замінування будинку є неправдивим, розуміючи, що таке повідомлення викличе обстановку страху населення, зателефонував зі свого мобільного телефону «ERGO» на номер оператора « НОМЕР_1 » та повідомив, що у нього замінований будинок розташований за адресою: АДРЕСА_2 , тим самим здійснив завідомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху, який загрожує загибеллю людей чи іншими тяжкими наслідками.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим, а призначене ОСОБА_7 йому покарання занадто суворим.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що обвинувачений не мав прямого умислу на скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 259 КК України, а в його діях вбачається склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України.
На думку апелянта, вказане підтверджується показаннями самого обвинуваченого, який не приховував свої дії від оточуючих та вважав, що поліцейські добре його знали за вчинювані раніше хуліганські дії, а також показаннями свідків, які повідомили, що сприймали дії ОСОБА_7 як хуліганські та серйозно не відносились до замінування квартири.
За таких обставин, дії ОСОБА_7 можуть бути кваліфіковані як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується зухвалістю.
З приводу призначеного ОСОБА_7 покарання зазначає, що суд не в повній мірі врахував похилий вік та незадовільний стан здоров`я обвинуваченого, його участь в бойових діях, отримані поранення та контузію, а також те, що він є самотньою людиною та потребує реабілітацію і соціальний захист, який він не матиме можливості отримати в умовах ізоляції від суспільства.
Крім того, ОСОБА_7 вже багаторазово пожалкував про скоєне ним кримінальне правопорушення, навчений та покараний наріканням оточуючих людей, проявив щиросердне каяття, характеризується позитивно, має стійкі соціальні зв`язки, постійне місце проживання.
Просить вирок суду змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_7 на ч. 1 ст. 296 КК України та призначити йому більш м`яке покарання.
Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі і провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Суд першої інстанції згідно з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та відповідно до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини за ч. 2 ст. 259 КК України, виклавши їх у вироку.
Так, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 у присутності захисника адвоката ОСОБА_8 свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, викладених в обвинувальному акті, визнав у повному обсязі та повідомив, що обвинувачення йому зрозуміле, він добровільно визнає себе винуватим та щиро розкаюється.
Відповідно до наявного в матеріалах провадження технічного запису та журналу судового засідання від 2 лютого 2021 року обвинувачений ОСОБА_7 у суді показав, що 18 травня 2020 року він дійсно по телефону подзвонив до поліції та повідомив, що у нього замінована квартира, а 10 липня 2020 року подзвонив та повідомив, що замінований його будинок (т. 2, а.с. 22-32).
Таким чином, в суді першої інстанції обвинувачений не заперечував фактів вчинення завідомо неправдивих повідомлень про підготовку вибуху та підтвердив, що його повідомлення про замінування не відповідали дійсності.
Проте, після постановлення обвинувального вироку та призначення обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі з його реальним відбуванням, в апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 виклав позицію, яка зводилась до того, що умислу на вчинення кримінальних правопорушень ОСОБА_7 не мав, а його дії повинні бути кваліфіковані за ч. 1 ст. 296 КК України.
Апеляційним судом перевірено такі доводи апеляційної скарги, і враховуючи показання обвинуваченого, які без жодних сумнівів доводять, що ОСОБА_7 вчинив саме завідомо неправдиві повідомлення про підготовку вибуху, які загрожували загибеллю людей чи іншими тяжкими наслідками, колегія суддів приходить до висновку, що така позиція є лише способом захисту від призначеного ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення волі з його реальним відбуванням, намаганням будь-яким чином уникнути або пом`якшити покарання за вчинення умисних тяжких злочинів.
У суді першої інстанції обвинувачений вину визнав у повному обсязі, самостійно надав логічні та послідовні пояснення з приводу обставин вчинення злочинів, добровільно надавав конкретні відповіді на уточнюючі запитання суду, прокурора та захисника, а тому вказані показання жодним чином не виглядають надуманими та такими, що надані з метою обмовити себе, і сумнівів у їх правдивості у колегії суддів, так само, як і у суду першої інстанції, не викликають.
Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні 2 епізодів інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 259 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.
Колегія суддів звертає увагу, що встановлені та визнані судом першої інстанції доведеними обставини з приводу події кримінальних правопорушень, зокрема часу, місця та безпосередніх фактів повідомлень про замінування квартири і будинку в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції вироку суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого зводяться до того, що обвинувачений ОСОБА_7 не мав умислу на завідомо неправдиві повідомлення про підготовку вибуху, тому його дії повинні бути кваліфіковані за ч. 1 ст. 296 КК України, а не за ч. 2 ст. 259 КК України, з чим колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Виходячи із законодавчого опису ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 259 КК України, відповідальність за його вчинення настає за завідомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху, підпалу або інших дій, які загрожують загибеллю людей чи іншими тяжкими наслідками.

Суспільна небезпечність даного кримінального правопорушення полягає у поширенні неправдивих відомостей, що створює обстановку загального страху і невпевненості, викликає недовіру до органів влади та може породити паніку, тим самим порушує громадську безпеку.

Особливістю кримінального правопорушення, передбаченого ст. 259 КК України, є те, що засобом цього злочину є неправдива (брехлива) інформація відомості, які не відповідають дійсності про нібито існуючу підготовку вибуху, підпалу або інших дій, які загрожують загибеллю людей чи іншими тяжкими наслідками.

З об`єктивної сторони злочин характеризується єдиною обов`язковою ознакою суспільно небезпечною дією, яка полягає у завідомо неправдивому повідомленні про підготовку вибуху, підпалу або інших дій, які загрожують загибеллю людей чи іншими тяжкими наслідками.

Суб`єктивна сторона характеризується умисною виною, при цьому особа точно, достовірно знає, що поширена нею інформація є неправдивою, розуміє, що такі повідомлення викликають обстановку страху серед населення, порушують громадську безпеку.

Мотиви вчинення неправдивого повідомлення про загрозу безпеці громадян можуть бути різними: хуліганські, помста, ревнощі, ненависть, заздрість тощо.

Тобто в контексті складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 259 КК України, наявний спеціальний об`єкт посягання громадська безпека, засіб злочину завідомо неправдива інформація, а також специфічна об`єктивна сторона повідомлення цієї завідомо неправдивої інформації.

У свою чергу, кримінальне правопорушення, передбачене ст. 296 КК України, має низку відмінностей, які суттєво відрізняють його від кримінального правопорушення, передбаченого ст. 259 КК України.

Так, суспільна небезпечність хуліганства полягає у посяганні на громадський порядок та моральність, які не є тотожними поняттю громадської безпеки.

З об`єктивної сторони ст. 296 КК України характеризується діями, що спричинили істотну шкоду особистим чи суспільним інтересам і відрізнялись особливою зухвалістю або винятковим цинізмом, які є обов`язковими показниками грубого порушення громадського порядку.

Суб`єктивна сторона характеризується умисною виною та обов`язковим мотивом явної неповаги до суспільства, тобто очевидним для потерпілих та інших осіб, зневажливим ставленням винного до громадського порядку та існуючих у суспільстві загальновизнаних правил поведінки і моральності.

Зі встановлених судом першої інстанції обставин вчинення кримінальних правопорушень вбачається, що ОСОБА_7 , повідомляючи завідомо неправдиву інформацію про нібито існуючу підготовку вибуху, достовірно розумів, що вона не відповідає дійсності, та усвідомлював, що такі повідомлення викликають обстановку страху серед населення, у першу чергу серед сусідів, які проживають разом з ним в одному будинку.

Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше вже притягався за вчинення аналогічних кримінальних правопорушень, колегія суддів вважає, що він був цілком обізнаний про те, що такі його дії створюють обстановку загального страху і невпевненості, можуть породити паніку серед населення, тобто порушують громадську безпеку.

За таких обставин, кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 259 КК України є правильною, а доводи апеляційної скарги в цій частині необґрунтованими.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, яке на думку сторони захисту є суворим і не відповідає вимогам закону, колегія суддів дійшла наступного.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що захисник обвинуваченого фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.
Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії тяжких злочинів, визнав щире каяття за обставину, що пом`якшує покарання, визнав вчинення кримінальних правопорушень у стані алкогольного сп`яніння за обставину, що обтяжує покарання, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше судимий, не працює, має постійне місце проживання, є ветераном війни, учасником бойових дій, страждає тяжкими захворюваннями, перебуває на обліку нарколога, на обліку у психіатра не перебуває.
Колегія суддів також враховує те, що обвинувачений раніше судимий за вчинення аналогічного кримінального правопорушення, має не зняту та не погашену в установленому законом порядку судимість, вчинив інкриміновані йому кримінальні правопорушення в період іспитового строку, встановленого попереднім вироком суду, раніше звільнявся від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості й не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що свідчить про те, що належних висновків він для себе не зробив та на шлях виправлення ставати не бажає, що у сукупності свідчить про його підвищену суспільну небезпеку.
За таких обставин судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, і підстави як для застосування ст.ст. 69, 75 КК України до вказаного покарання, так і пом`якшення йому розміру призначеного покарання, відсутні.
Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.
При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 2 ст. 259 КК України ОСОБА_7 було призначене покарання в мінімальних межах санкції, а призначаючи остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, суд застосував принцип часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, що також не свідчить про несправедливість призначеного покарання через його суворість.
Як зазначено в постанові Верховного Суду від 1 листопада 2018 року у справі № 51-2776км18 (єдиний унікальний номер 524/5999/17), термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
З огляду на попередній кримінальний досвід обвинуваченого, наявність у нього не знятої та не погашеної судимості, факт звільнення від відбування покарання з випробуванням у минулому, а також дані про особу обвинуваченого, у суду першої інстанції не було правових підстав для призначення ОСОБА_7 більш м`якого остаточного покарання, ніж у вигляді 4 років 1 місяця позбавлення волі, яке, на переконання колегії суддів, не є явно несправедливим через суворість.
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого з приводу неналежного врахування судом першої інстанції того, що ОСОБА_7 має похилий вік та незадовільний стан здоров`я, приймав участь у бойових діях, отримав поранення та контузію, щиро розкаявся, характеризується позитивно, має постійне місце проживання, оскільки як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд врахував всі обставини при призначенні обвинуваченому покарання та прийшов до висновку про можливість призначення йому покарання в мінімальних межах санкції.
Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.
На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 4 лютого 2021 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 259 КК України, залишити без змін.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.
Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4