В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Справа № 348/648/20

Провадження № 1-кп/348/134/21

15 липня 2021 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого-судді: - ОСОБА_1 ,

секретаря: - ОСОБА_2 ,

з участю прокурора: - ОСОБА_3

обвинуваченого - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Надвірна кримінальне провадження № 0000010 про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з повною загальною середньою освітою, не працює, розлученого, має на утриманні четверо неповнолітніх дітей, солдата, на час вчинення злочину гранатометника 1 відділення 2 взводу гранатометної роти військової частини НОМЕР_1 , раніше судимого 10.12.2020 року вироком Збаразького районного суду Тернопільської області за ч.3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Згідно ст. 75 КК України звільненого від відбування основного покарання з випробуванням та визначенням іспитового строку 1 рік, громадянина України, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.408 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
Обвинувачений ОСОБА_4 будучи військовослужбовцем за контрактом вчинив дезертирство, тобто нез`явлення на службу з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
Кримінальне правопорушення ним вчинено при наступних обставинах:

11.02.2018 року ОСОБА_4 з Міністерством оборони України укладено контракт про проходження військової служби на строк три роки.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30.11.2018 року №306-РС солдат ОСОБА_4 призначений на посаду гранатометника 1 відділення 2 взводу гранатометної роти військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 30.11.2018 року № 328 солдат ОСОБА_4 зарахований до списків особового складу та на всі види забезпечення даної військової частини.

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Проходячи військову службу у вищевказаній військовій частині солдат ОСОБА_4 відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України повинен був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і Законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків, виконувати свої службові обов`язки, які визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України.

Згідно ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Також, у ст. 1 Закону України «Про оборону України» надається визначення терміну особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
З моменту видання виконувачем обов`язків Президента України Указу «Про часткову мобілізацію» № 303/2014 від 17.03.2014 на території України почав діяти особливий період, який триває до теперішнього часу.
Згідно п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Про особливий період несення військової служби та порядок проходження військової служби солдату ОСОБА_4 достеменно було відомо і до часу нез`явлення на службу останній дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.

Однак, 22.06.2019 року о 09 год. 00 хв. солдат ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, проходячи військову службу за контрактом, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, з метою ухилитися від виконання обов`язків військової служби, без поважних причин, не з`явився на службу до розташування військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), приховуючи свою належність до Збройних Сил України, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам, як про військовослужбовця, який не з`явився на службу до військової частини.

Таким чином, своїми діями солдат ОСОБА_4 вчинив дезертирство, тобто нез`явлення на службу з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, передбачене ч.3 ст.408 КК України.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті визнав повністю та пояснив, що він з Міністерством оборони України уклав контракт про проходження військової служби терміном на три роки.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30.11.2018 року № 306-РС він був призначений на посаду гранатометника 1 відділення 2 взводу гранатометної роти військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 30.11.2018 року № 328 він також був зарахований до списків особового складу та на всі види забезпечення даної військової частини.

В подальшому, 22.06.2019 року о 09 год. 00 хв., він не прибув на службу до розташування військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з сімейними обставинами, оскільки йому подзвонила колишня дружина ОСОБА_5 і повідомила, що хворіє і їй важко в такому стані одній виховувати чотирьох дітей, а тому з його боку потрібна допомога. Він мав намір звільнитися з військової служби, однак йому було відмовлено, після чого він здав зброю, обмундирування та поїхав додому. Після цього на військову службу не з`являвся.

Зазначає, що розумів що такі його дії це дезертирство, що він легковажно віднісся до своїх обов`язків військовослужбовця, не подумав про наслідки.

Просить його суворо не карати, у вчиненому щиро розкаюється та обіцяє стати на шлях виправлення. Стверджує, що вчинити даний злочин та ухилитися від проходження служби його спонукали сімейні обставини.

Беручи до уваги те, що обвинувачений ОСОБА_4 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового слідства кримінальному правопорушенні при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та зважаючи на те, що прокурор також не оспорював фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши їм положення ч.3 ст.349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників процесу, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні при обставинах викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Дії ОСОБА_4 , які виразились у дезертирстві, тобто нез`явленні на службу з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вірно кваліфіковано за ч.3 ст.408 КК України.

При обранні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд приймає до уваги ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів, особу обвинуваченого, те, що на обліку у психіатричному та наркологічному кабінетах не перебуває, його поведінку до і після вчинення злочину, ставлення до скоєного та обставини, що пом`якшують покарання.

По місцю проживання обвинувачений ОСОБА_4 характеризується добре.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , відповідно до ч.ч.1, 2 ст.66 КК України, суд враховує повне визнання вини у вчиненому, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Обтяжуючих вину ОСОБА_4 обставин судом не встановлено.
Згідно досудової доповіді Підволочиського районного сектору філії Державної установи «Центр пробації» в Тернопільській області у обвинуваченого ОСОБА_4 середній ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та високий ризик небезпеки для суспільства, в тому числі для окремих осіб, а тому вважають, що його виправлення можливе без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк та не становить високої небезпеки для суспільства ( в тому числі для окремих осіб).
Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а згідно ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

З врахуванням всіх обставин справи, особи обвинуваченого, його поведінку до і після вчинення кримінального правопорушення, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_4 слід призначити покарання в межах санкції, передбаченої ч.3 ст. 408 КК України, а саме у виді позбавлення волі.

Крім того, в ході судового розгляду судом встановлено, що згідно вироку Збаразького районного суду Тернопільської області від 10.12.2020 року обвинуваченого ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та на підставі ст.ст. 75, 76 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням та визначенням іспитового строку 1 рік.
Як вбачається з матеріалів даного кримінального провадження ОСОБА_4 вчинив дане кримінальне правопорушення 11.02.2018 року, тобто до ухвалення вироку 10.12.2020 року Збаразьким районним судом Тернопільської області.
Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги всі дані про особу обвинуваченого ОСОБА_4 та обставини, що пом`якшують його покарання, суд приходить до висновку, що виправлення ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства та вважає за необхідне призначити покарання обвинуваченому в межах санкції статті закону за вчинений ним злочин у вигляді позбавлення волі строком на п"ять років із застосуванням ч.4 ст. 70 КК України, звільнивши його від відбування остаточного покарання з іспитовим строком два роки, що відповідатиме правовій позиції, викладеній в постанові Об`єднаної палати ККС ВС від 23.09.2019 в справі №199/1496/17. Саме таке покарання на думку суду, буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових злочинів.
Згідно ст.76 КК України на обвинуваченого ОСОБА_4 під час іспитового строку слід покласти обов`язок періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).
Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, оскільки справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому кримінальному правопорушенню; категорія справедливості передбачає, що покарання за кримінальне правопорушення повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».
Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання без звільнення від його відбування, суд сприймає, як діяння, яке б вказувало на те, що саме у цій ситуації, та обставинах при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б, як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, у світлі практики, ЄСПЛ, сприймалося б як жорстоке поводження, тобто суперечило статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Враховуючи наведене, обраний обвинуваченому такий вид покарання, на переконання суду, відповідатиме не тільки тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення та обставинам провадження, але й особі самого обвинуваченого, є обгрунтованим та буде відповідати меті покарання.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Судові витрати та речові докази у даному кримінальному провадженні, питання щодо яких має вирішувати суд відсутні.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_4 на стадії досудового розслідування та судового розгляду не обирався, арешт на майно не накладався.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.370, 371, 373, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.408 КК України та призначити йому покарання 5 (п`ять) років позбавлення волі.

За сукупністю кримінальних правопорушень, згідно ч.4 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання за попереднім вироком Збаразького районного суду Тернопільської області від 10.12.2020 року більш суворим за даним вироком остаточно призначити покарання ОСОБА_4 - 5 (п"ять) років позбавлення волі.
Застосувати до ОСОБА_4 ст.75 КК України і звільнити його від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.
Згідно п.п.1,2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_4 під час іспитового строку такі обов`язки:
- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу (сектору) з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган (сектор) з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом (сектором) з питань пробації.
Запобіжний захід ОСОБА_4 не обирався.
Вирок суду може бути оскаржений з підстав, передбачених ст.394 КПК України, до Івано-Франківського апеляційного суду через Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області протягом 30 днів з дня його проголошення, а засудженим ОСОБА_4 - в той самий строк з часу отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1