Справа №574/553/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/167/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне вбивство
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 574/553/17 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 04.06.2020, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

установила:

В поданих апеляційних скаргах:

- прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_12 просить скасувати вирок у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості і ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, і призначити покарання у виді 11 років позбавлення волі. В іншій частині вирок суду залишити без змін. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції порушив вимоги ст. 65 КК та не врахував рекомендації постанови ПВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» і не взяв до уваги тяжкість кримінального правопорушення, наслідки у вигляді смерті людини та обтяжуючу вину обставину вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння. Крім того, обвинувачений свою вину не визнав, не розкаявся у вчиненому, а тому не втратив суспільної небезпеки;

- обвинувачений ОСОБА_13 просить частково скасувати вирок суду, виключивши з мотивувальної частини інформацію про невизнання ним вини та причетності до вбивства потерпілого, а з резолютивної частини виключивши розмір покарання 10 років позбавлення волі, стягнення за проведення експертизи у сумі 1980,90 грн та постановивши новий вирок, де вказати про визнання ним вини в повному обсязі та про його причетність до вбивства потерпілого, врахувати п. 1, 2 ч. 1 ст. 66, ст. 69 КК, оскільки він розкаюється у вчиненому. Зазначає, що під час проведення слідчого експерименту за участю адвоката ОСОБА_14 добровільно розповів про обставини події та вказав на знаряддя вчинення злочину. З появою захисника ОСОБА_15 почав заперечувати свою причетність до вбивства та не визнавати вину. Просить взяти до уваги показання потерпілої ОСОБА_16 , яка не має ніяких претензій, а також те, що він має на утриманні матір та бабусю, позитивно характеризується за місцем проживання, хворіє на онкологічне захворювання.

Вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 04.06.2020 ОСОБА_10 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, та йому призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років. Строк відбування покарання ухвалено рахувати з 16.02.2017, а час перебування під вартою до вступу вироку в законну силу обраховувати з розрахунку, що один такий день відповідає двом дням позбавлення волі. Стягнуто на користь держави 1980,90 грн судових витрат.

Відповідно до вироку суду, 15.02.2017 близько 17 год у АДРЕСА_1 ОСОБА_10 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в ході сварки на ґрунті раптово виникнених неприязних стосунків завдав металевим пристроєм для подрібнення тютюну потерпілому ОСОБА_17 два удари в область голови, спричинивши тілесні ушкодження, від яких останній помер.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 , які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого і заперечували проти апеляційної скарги прокурора, доводи прокурора ОСОБА_9 , який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував проти апеляційної скарги обвинуваченої, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційних скаргах не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційних скарг обвинуваченого про суворість покарання, а прокурора навпаки про м`якість призначеного ОСОБА_10 покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, так як вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Так, ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого злочину, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного злочину, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, обвинуваченого), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

При визначенні виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

Суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який є особливо тяжким, особу винного, обставини, які обтяжують покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, обставини, які пом`якшують покарання відсутність попередніх судимостей, наявність на утриманні рідних, позитивну характеристику за місцем проживання і наявність хронічного захворювання та дійшов цілком правильного висновку про призначення покарання у межах санкції ч. 1 ст. 115 КК саме у виді позбавлення волі строком 10 років, яке на переконання колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого злочину і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним) і пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Оскільки визначене судом першої інстанції покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, то вид і розмір призначеного ОСОБА_10 покарання є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів.

Також необхідно зауважити, що під час судового розгляду ОСОБА_10 вину не визнав, заперечивши своє відношення до вбивства потерпілого ОСОБА_17 та надавши показання, які не знайшли свого підтвердження у суді першої інстанції, тому визнання обвинуваченим своєї вини в апеляційному суді не є підставою для застосування вимог ст. 69 КК та пом`якшення призначеного покарання.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо позиції потерпілої ОСОБА_16 , наявності на його утриманні рідних, позитивної характеристики та наявності захворювання були враховані судом першої інстанції при обранні покарання за ч. 1 ст. 115 КК. При цьому будь-яких законних підстав для призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК також колегією суддів не встановлено, так як повинні бути наявними кілька обставин, що пом`якшують покарання, та які одночасно повинні істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, ураховуючи особу винного.

Зазначені в апеляційній скарзі прокурора обставини щодо тяжкості кримінального правопорушення вчиненого ОСОБА_10 , наслідків у виді смерті людини, вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, не визнання обвинуваченим своєї вини у суду першої інстанції також в повній мірі враховані міськрайонним судом при призначенні покарання, а тому не можуть бути прийнятими до уваги. При цьому відмінність у правовій оцінці розміру покарання між судом та прокурором/обвинуваченим не має принципового характеру, не указує на істотну диспропорцію або ж неадекватність між визначеним судом розміром покарання та тим розміром покарання, яке б на думку кожної із сторін мало бути призначене, враховуючи усі обставини, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Таким чином, оскаржене судове рішення є законним, належним чином обґрунтованим та умотивованим, тому воно підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги сторін судового провадження без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 04.06.2020 відносно ОСОБА_18 залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_19 та обвинуваченого ОСОБА_7 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4