Справа № 559/2530/19 Провадження № 11-кп/802/287/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст.115 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
представника потерпілого ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 07 грудня 2020 року щодо нього,

В С Т А Н О В И В:

Вказаним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , із середньою спеціальною освітою, одружений, не працює, відповідно до вимог ст.89 КК України не судимий,
засуджений за ч.1 ст.115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 у вигляді цілодобового домашнього арешту продовжений на 60 (шістдесят) днів з дня ухвалення вказаного вироку, із покладенням на нього обов`язків: не відлучатися з місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу суду; утримуватися від спілкуватися з потерпілим ОСОБА_9 та свідками ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ; з`являтися за викликами суду; носити електронний засіб контролю. Контроль за виконанням умов запобіжного заходу покладений на Дубенський відділ поліції ГУ Національної поліції в Рівненській області.

Початок відбуття строку покарання ОСОБА_7 визначено обчислювати з часу фактичного затримання.

ОСОБА_7 у строк відбуття покарання зарахований строк попереднього ув`язнення з 25.06.2019 по 16.09.2020, з розрахунку 1 (один) день попереднього ув`язнення за 1 (один) день позбавлення волі, відповідно до ч.5 ст.72 КК України.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволений.

Стягнуті з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 матеріальна шкода у розмірі 23330 (двадцять три тисячі триста тридцять) гривень 00 коп. та моральна шкода у розмірі 150000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень 00 коп.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 27.06.2019, скасований.

В порядку ст.100 КПК України, вироком вирішено долю речових доказів.

Згідно з вироком суду, 02 червня 2019 року близько 23 год. 00 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи за місцем проживання свого вітчима ОСОБА_13 , що на АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклого побутового конфлікту з ОСОБА_13 , з метою вирішення конфлікту на свою користь, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді смерті та бажаючи їх настання, умисно наніс кулаком правої руки два удари в область грудей ОСОБА_13 , спричинивши тілесні ушкодження у виді тупої травми грудей з множинними двобічними переломами ребер та перелому грудної кістки, в результаті чого ОСОБА_13 впав на землю та помер на місціподії.
У поданій апеляційній скарзі обвинувачений оскаржує рішення суду з мотивів невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування Закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі. Стверджує, що не мав наміру вбивати потерпілого, не передбачав його смерті та не бажав цього. Натомість відбивав напад ОСОБА_13 , оскільки боявся за своє життя. З огляду на це, вказує, що перебував у стані необхідної оборони. Зауважує, що подія злочину відбувалася у темну пору доби не з його волі, а те, що потерпілий був сам удома, є випадковістю. Щодо написання потерпілим заяви в поліцію через неприязні з обвинуваченим відносини, станом на 02.06.2019 апелянт про цю заяву не знав. Крім того, зазначає, що ОСОБА_13 перебував у стані алкогольного сп`яніння, і, якби обвинувачений мав намір його вбити, то не брав би із собою потенційних свідків. Посилається на те, що не вчинив жодних дій для надання потерпілому необхідної допомоги, оскільки був упевнений у невідворотній смерті останнього. Стверджує, що протокол огляду місця події від 25.06.2019, протокол його затримання від 25.06.2019 та протокол огляду трупа від 26.06.2019 є недопустимими доказами. Просить перекваліфікувати його дії з ч.1 ст.115 КК України на ст.118 КК України як умисне вбивство, вчинене при перевищенні меж необхідної оборони. Крім того, вказує на те, що визнає заподіяння смерті ОСОБА_13 , не погоджуючись лише із правильністю кваліфікації його дій, щиро розкаюється у вчиненому, за місцями проживання, роботи та служби у армії характеризується позитивно, брав безпосередню участь у АТО, є членом громадської організації ветеранів АТО, одружений, має на утриманні малолітню дитину інваліда з дитинства, не судимий, до адміністративної відповідальності не притягався, повністю відшкодував потерпілій ОСОБА_14 завдану злочином шкоду.
У запереченні на апеляційну скаргу потерпілий ОСОБА_9 просить залишити апеляцію без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляцію у повному обсязі і просили змінити вирок суду, міркування прокурора, потерпілого та його представника, які подану апеляцію заперечили в повному обсязі і просили вирок суду залишити без змін, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Стаття 94 КПК України визначає, що слідчий, прокурор, суд повинні оцінювати докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ при цьому не має наперед встановленої сили.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, дотримуючись вказаних вимог закону, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив усі представлені стороною обвинувачення докази на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, а саме: умисному вбивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, і надав їм належну правову оцінку.

У суді першої та апеляційної інстанцій вину у вчиненні інкримінованого злочину обвинувачений визнав частково і пояснив суду, що 02.06.2019 близько 22 год. 00 хв. він з ОСОБА_12 та ОСОБА_11 поїхали машиною у с. Турковичі Дубенського району у місце проживання його матері ОСОБА_14 та вітчима ОСОБА_13 , щоб поговорити з вітчимом щодо їх відносин з матір`ю та забрати речі останньої. Автомобіль залишили на відстані близько 200 метрів від господарства ОСОБА_13 . ОСОБА_7 пішов на територію господарства сам, а ОСОБА_12 та ОСОБА_11 залишилися чекати біля відбійників неподалік господарства. ОСОБА_7 увійшов до будинку, який був відкритий, де побачив ОСОБА_13 , котрий, будучи п`яним, лежав на ліжку і дивився телевізор. Обвинувачений спробував почати розмову з ОСОБА_13 , однак поспілкуватися не вдалося. ОСОБА_13 почав випихати ОСОБА_7 з хати у двері та сказав, щоб той не ліз у його сім`ю. ОСОБА_7 , вийшовши з хати, попрямував до виходу, а ОСОБА_9 у цей час в літній кухні взяв сокиру та побіг за ОСОБА_7 . ОСОБА_13 біг за ОСОБА_7 та кричав до нього, що він його зарубає, і йому за те нічого не буде, бо в нього туберкульоз і його в тюрму не посадять. ОСОБА_7 злякався, почав втікати до калітки, однак згадавши, що калітка закрита, побіг до колодязя, а потім до дерева на подвір`ї. ОСОБА_13 біг за ним із сокирою у руках. Тоді ОСОБА_7 зупинився і сказав до потерпілого: «Бери рубай». ОСОБА_13 махав до нього сокирою. З метою дезорієнтувати ОСОБА_13 . ОСОБА_7 наніс йому один удар кулаком правої руки у груди. ОСОБА_13 захитався, зробив два кроки назад, але сокиру із рук не випустив. Після цього ОСОБА_7 зробив крок вперед і наніс йому ще один значно сильніший удар кулаком правої руки в область грудей. Після чого ОСОБА_13 впав спиною на землю та захрипів. ОСОБА_7 , підійшовши ближче до потерпілого, ногою відкинув сокиру та ногою штурхнув лежачого потерпілого, останній не рухався. Помірявши ОСОБА_13 пульс, ОСОБА_7 для себе зрозумів, що ознаки життя в потерпілого відсутні, через що злякався, почав панікувати. Не пригадує, чи був ОСОБА_12 у той час на подвір`ї. Після цього з метою приховати слідиобвинувачений взяв лопату та потягнув потерпілого за руку з подвір`я в сторону лісопосадки. Потім він закинув тіло ОСОБА_13 на плече та пішов далі, декілька разів скидав тіло потерпілого з плеча та волік за ногупо землі, після чого знову закидав на плече. Потерпілий жодних звуків не видавав. Крім того, руки ОСОБА_13 зв`язав своєю футболкою, щоб зручніше було нести та волокти тіло. У лісосмузі за залізничною колією ОСОБА_7 викопав яму, у яку положив тіло ОСОБА_13 , та присипав його землею і гіллям. Після цього повернувся до ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , які чекали в автомобілі, і вони троє поїхали через с. Тараканів у м. Дубно. Лопату ОСОБА_7 викинув дорогою назад у м. Дубно, із моста в річку, попросивши, щоб ОСОБА_12 для цього зупинив автомобіль на мосту. А свої шорти ОСОБА_7 також викинув у річку, але вже після того, як його підвезли, і він повертався додому пішки. Зазначив, що він є фізично розвинутою особою, кандидатом в майстри спорту з веслування на байдарках, а тому сам потерпілий для нього ніякої загрози не становив. Шкодує, що так сталося, просить вибачення у потерпілого, розкаюється у скоєному. Наміру вбивати ОСОБА_13 у нього не було. Вважає, що позбавив життя ОСОБА_13 внаслідок необхідної оборони.
У поданій апеляційній скарзі обвинувачений також посилається на те, що кваліфікація його дій за ч.1 ст.115 КК України є неправильною, однак, на переконання апеляційного суду, такі доводи не заслуговують на увагу і спростовуються сукупністю наявних у матеріалах кримінального провадження доказів, які у повній мірі були досліджені судом першої інстанції.

Зокрема, у своїх показаннях у місцевому та апеляційному судах потерпілий ОСОБА_9 вказав, що його син ОСОБА_13 проживав разом зі своєю сім`єю у с. Турковичі Дубенського району. Зазначив, що з часом відносини сина з дружиною погіршилися. ОСОБА_13 розповідав, що обвинувачений ОСОБА_7 постійно йому погрожував. Повідомив, що протягом 2018 року ОСОБА_13 лікувався від туберкульозу, мав 2 групу інвалідності. Додав, що у ОСОБА_13 права рука була у гіпсі через перелом. Зазначив, що ОСОБА_13 був середньої тілобудови, худорлявий, а тому не міг чинити будь-який фізичний опір ОСОБА_7 .
Допитана у суді першої інстанції ОСОБА_14 показала, що разом з потерпілим ОСОБА_13 проживала сім`єю протягом десяти років, мають спільну дочку ОСОБА_15 . Чоловік останнім часом не працював, зловживав алкоголем, і коли був п`яним, ставав неадекватним, а тому вона часто була змушена йти з дому, аби ночувати у сусідів. ОСОБА_7 ніколи не скаржилася на чоловіка та про їхні відносини з чоловіком не розказувала. 01.06.2019 її чоловік був у стані алкогольного сп`яніння, та у другій половині дня у них виник конфлікт, під час якого ОСОБА_13 почав гнатися з молотком за нею та їхньою дочкою ОСОБА_15 , а тому вона викликала працівників поліції, які відвезли їх до її мами у м. Дубно. Додому вона повернулася лише 03 червня 2019 року, та, не заставши вдома чоловіка, почала телефонувати до нього, але телефон був недоступний. 03 червня 2019 року близько 15 год. 30 хв. ОСОБА_7 приїжджав до неї додому і вона йому повідомила, що ОСОБА_13 немає вдома, однак ОСОБА_7 на це нічого не відповів, і з його реакції нічого підозрілого не зауважила. Про зникнення чоловіка вона повідомила у поліцію 07 червня 2019 року. Про те, що сталося з ОСОБА_13 , вона дізналася лише 25 червня 2019 року від працівників поліції. Зазначила, що претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не має. При обранні міри покарання обвинуваченому поклалася на розсуд суду.

Свідок ОСОБА_12 у місцевому суді вказав, що є другом ОСОБА_7 і знає його з дитинства. 01 червня 2019 року він зустрівся з ОСОБА_7 і останній попросив його поїхати у с. Турковичі Дубенського району, щоб забрати звідти маму. Коли вони приїхали до господарства ОСОБА_13 в с. Турковичі Дубенського району, то побачили поліцейський автомобіль, який від`їжджав від подвір`я, і, як він дізнався пізніше від ОСОБА_7 , у машині були мама і сестра обвинуваченого. Вони зайшли на територію господарства, там перебував лише ОСОБА_13 . ОСОБА_7 намагався з`ясувати у ОСОБА_13 , чому той так вчиняє з його мамою, однак розмова у них не вийшла. Після цього вони покинули господарство та поїхали у м. Дубно. 02 червня 2019 року після обіду він зустрівся з ОСОБА_7 та ОСОБА_11 . Обвинувачений на деякий час від них відлучився, а коли повернувся, був схвильований та сказав, що треба поїхати у с. Турковичі, щоб забрати речі мами та сестри. У с. Турковичі вони поїхали утрьох, дорогою підібрали ОСОБА_16 , якого завезли у с. Птиче Дубенського району, там затрималися приблизно до години часу. Після цього поїхали до господарства ОСОБА_13 . Автомобіль вони залишили приблизно за 200 метрів від господарства ОСОБА_13 . На територію господарства ОСОБА_7 зайшов сам, а вони з ОСОБА_11 залишилися чекати його біля відбійників неподалік господарства. ОСОБА_11 за деякий час пішов до машини спати, бо був дуже п`яний, а він залишився чекати ОСОБА_7 сам. Будь-яких звуків з території даного господарства він не чув. Приблизно через 20 хвилин до хвіртки підійшов ОСОБА_7 та попросив його зайти на територію подвір`я. Зайшовши на подвір`я, він побачив тіло ОСОБА_13 , яке лежало обличчям до землі. На ОСОБА_13 верхнього одягу не було, спина останнього була брудна. У нього склалось враження, що потерпілого хтось тягнув. Підійшовши до тіла ОСОБА_13 , він не чув, щоб потерпілий дихав чи подавав хоч якісь ознаки життя. Після цього він покинув територію господарства та пішов до автомобіля, у якому разом з ОСОБА_11 близько години чекали на ОСОБА_7 . Швидку медичну допомогу та поліцію не викликав. Коли обвинувачений прийшов до автомобіля, вони поїхали. У машині ОСОБА_7 був схвильований, що сталося не пояснював. Через деякий час він дізнався від ОСОБА_17 , що ОСОБА_7 зізнався у вбивстві ОСОБА_13 . Додатково зазначив, що він засуджений за приховування вказаної події.
Свідок ОСОБА_11 , допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції, показав, що ОСОБА_7 є його другом з дитинства. 02 червня 2019 року після обіду він зустрівся з ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , з якими вживали спиртні напої. Через деякий час ОСОБА_7 повідомив їм, що потрібно поїхати в с. Турковичі Дубенського району до ОСОБА_13 , щоб поговорити з ним. Після цього вони втрьох на автомобілі поїхали у с. Турковичі Дубенського району. Коли приїхали у с. Турковичі, припаркували автомобіль поблизу дороги, а самі пішли ближче до господарства ОСОБА_13 . На територію подвір`я ОСОБА_7 пішов сам, вони залишилися чекати неподалік подвір`я біля відбійників. Перед тим, як зайти на територію домогосподарства, ОСОБА_7 сказав їм ловити того, хто буде вибігати з подвір`я. Він перебував у стані алкогольного сп`яніння, а тому повернувся до машини і ліг спати. Спочатку до автомобіля повернувся ОСОБА_12 , а десь через годину прийшов ОСОБА_7 , останній був знервований та брудний. Вони поїхали у м. Дубно. Дорогою додому ні про що не розмовляли, після чого з ОСОБА_7 він також не розмовляв про цю подію.
Допитана місцевим судом малолітня ОСОБА_18 , яка є донькою ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , підтвердила, що 01.06.2019 ОСОБА_13 гнався за ОСОБА_14 з молотком, який тримав у правій руці, та намагався поцілити ним у ОСОБА_14 . Після цього до них приїхали працівники поліції і відвезли їх з мамою до бабусі у м. Дубно. Охарактеризувала ОСОБА_7 з позитивної сторони, повідомила, що він захищав її та маму від тата. У гості до них ОСОБА_7 приїжджав не часто, здебільшого у свята та з метою допомогти у господарстві. Повідомила, що у них у господарстві були дві сокири. Коли у ОСОБА_13 на руці був гіпс, останній рубати не міг.
Свідок ОСОБА_17 у суді першої інстанції показала, що проживає разом з ОСОБА_7 однією сім`єю. Зазначила, що 03 червня 2019 року ОСОБА_7 повернувся додому пізно, близько 04-05 год. ранку, у стані сп`яніння не перебував, у чому був одягнений, не пам`ятає. Про події 02 червня 2019 року ОСОБА_7 їй нічого не розповідав. Про те, що ОСОБА_7 зізнався у вбивстві ОСОБА_13 , вона дізналася від працівників поліції 25 червня 2019 року.
У судовому засіданні місцевого суду свідок ОСОБА_19 вказала, що є сусідкою ОСОБА_13 та ОСОБА_14 . Ствердила, що ОСОБА_13 зловживав алкогольними напоями, і коли перебував у стані алкогольного сп`яніння, проявляв агресію. Обвинуваченого ОСОБА_7 вона ніколи не бачила, про наявність конфліктів обвинуваченого з потерпілим їй нічого не відомо.
Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_20 показала суду, що є рідною сестрою ОСОБА_14 . ОСОБА_14 з ОСОБА_13 жили погано, її чоловік ніде не працював, часто випивав та піднімав на ОСОБА_14 руку. ОСОБА_7 охарактеризувала з позитивної сторони, зазначила, що він не є конфліктною людиною, займався спортом та проходив службу в АТО. Зазначила, що ОСОБА_13 не долюблював ОСОБА_7 , однак очевидцем конфліктних ситуацій обвинуваченого з потерпілимвона не була.
Крім цього, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, об`єктивно підтверджується іншими дослідженими місцевим судом доказами.

25.06.2019 під час огляду місця події був виявлений прикопаний в землі труп ОСОБА_13 , безпосередньо зафіксована обстановка та сліди вчинення кримінального правопорушення (т.1, а.с.175-176).
26.06.2019 при проведенні слідчого експерименту з ОСОБА_7 , останній детально розповів про обставини події, показав механізм нанесення ОСОБА_13 ударів та місце вчинення ним вбивства ОСОБА_13 (т.2, а.с.20-21).
Згідно з протоколом проведення слідчого експерименту з ОСОБА_12 від 19.09.2019 та оглянутим відеозаписом, ОСОБА_12 детально відтворив обставини події, які йому були відомі, що мали місце 02.06.2019 у АДРЕСА_2 (т.1 а.с.65-66).
Протоколом огляду місця події від 07.06.2019 із фототаблицями та відеозаписом проведений огляд території господарства за адресою: АДРЕСА_2 . Територія господарства огороджена парканом, вхід на територію господарства здійснюється через хвіртку. У ході огляду виявлені та вилучені станок для гоління і шапка, яка належала ОСОБА_13 (т.1, а.с.17-24).
З протоколу огляду трупа від 26.06.2019 із фототаблицями вбачається, що в приміщенні моргу Дубенської ЦРЛ оглянутий труп особи чоловічої статі, виявлений поблизу залізничної колії у с. Турковичі Дубенського району, в якому ОСОБА_14 за загальними рисами обличчя, обручці на безіменному пальці правої руки та наявності гіпсу на правій руці, впізнала свого чоловіка ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с.201-205).
Згідно зі ст.86 КПК України, вищенаведені докази отримані у порядку, встановленому КПК України, а, отже, вони не можуть бути визнані недопустимими доказами, як про це зазначає у апеляційній скарзі обвинувачений.

Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 07 лютого 2003 року № 2 регламентовано, що відповідно до ст.76 КПК України для встановлення причин смерті, тяжкості й характеру тілесних ушкоджень призначення експертизи є обов`язковим. Водночас треба мати на увазі, що висновки судово-медичних експертиз містять лише медичну оцінку наслідків злочинного діяння і саме в такому розумінні вони повинні оцінюватися судами при вирішенні питання про доведеність винуватості особи у злочині, обставин його вчинення та про його кримінально-правову кваліфікацію.

Висновком експерта № 853 від 16.09.2019 встановлено, що кров на фрагменті ущільнювача дверей могла виникнути від ОСОБА_13 . На змиві з підлоги та штанах наявності крові не виявлено (т.1, а.с.142-143).
Відповідно до висновку експерта № 95 від 26.07.2019, при проведенні судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_13 , на фоні гнильних змін були виявлені наступні тілесні ушкодження: тупа травма грудей у вигляді множинних двобічних переломів ребер та перелому грудної клітки.Зважаючи на чисельність переломів ребер та грудини, дана травма грудей могла спричинити загрозливі для життя явища (такі як пневмоторакс, гемоторакс тощо) та за даними критеріями відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент її спричинення. Зважаючи на вище викладене, смерть ОСОБА_13 цілком могла настати від травми грудей у вигляді множинних переломів лівих та правих ребер, грудної кістки (т.1, а с.213-221).
Згідно з висновком додаткової судово-медичної експертизи № 95-Д від 30.09.2019, крім встановленого у висновку експерта № 95, також встановлено, що механізм та локалізація смертельних тілесних ушкоджень, встановлених у ОСОБА_13 , може відповідати механізму, на який вказує ОСОБА_7 під час проведення слідчих дій, шляхом нанесення ударів в груди: «… виник конфлікт, при якому я наніс два удари в груди і він впав на землю, я до нього і вже ознаків життя не було…» (т.1, а с.226-234).
Вказані висновки у судовому засіданні місцевого суду підтвердив і експерт ОСОБА_21 .
Апеляційний суд вважає, судом першої інстанції належним чином досліджені та дана належна правова оцінка експертизам і поясненням експерта ОСОБА_21 , допитаного у місцевому суді.

Матеріалами провадження стверджується, що 07.06.2019 за заявою ОСОБА_14 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості № 0000493 за ч.1 ст.115 КК України (т.1, а.с.1).
25.06.2019 о 19 год. 00 хв. ОСОБА_7 затриманий у АДРЕСА_3 (т.1, а.с.235-239).
Відповідно до протоколів тимчасового доступу до речей і документів від 26.07.2019 з додатками, вилучена інформація про з`єднання абонентських номерів рухомого (мобільного) зв`язку (трафіки) мобільних операторів, які належали ОСОБА_13 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , про результати опрацьованої інформації складена довідка (т.1, а.с.80-82, 83-85, 88-96).
Із висновку судово-психіатричної експертизи № 156/19 від 17.07.2019 вбачається, що ОСОБА_7 на момент вчинення інкримінованого йому діяння яким-небудь психічним захворюванням не страждав, у тимчасово хворобливому стані не знаходився, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними; на даний час яким-небудь психічним захворюванням не страждає; застосування примусових заходів медичного характеру не потребує (т.1, а.с.119-124).
Піддавати сумніву дані докази у суду апеляційної інстанції немає підстав.
Місцевим судом вже перевірялося твердження сторони захисту про вчинення обвинуваченим умисного вбивства при перевищенні меж необхідної оборони, однак такі доводи є необґрунтованими і безпідставними, з чим погоджується і апеляційний суд.

Так, положеннями п. 30 Постанови «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 07 лютого 2003 року № 2 визначено, що відповідно до вимог статей 23 і 23-2 КПК судам необхідно з`ясовувати причини й умови, що сприяли вчиненню вбивств чи заподіянню тілесних ушкоджень.

Згідно з п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про необхідну оборону» від 26 квітня 2002 року № 1, стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. Перехід використовуваних при нападі знарядь або інших предметів від нападника до особи, яка захищається, не завжди свідчить про закінчення посягання. При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Умисне вбивство може бути вчинене з прямим умислом, коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини і бажає її настання, або з непрямим умислом, коли особа хоча і не бажає настання смерті іншої людини, але свідомо припускає її настання.
Умисел характеризується сукупністю усіх обставин вчиненого діяння, зокрема, способом, знаряддями злочину, кількістю, характером і локалізацією поранень та інших тілесних ушкоджень, причинами припинення злочинних дій, поведінкою винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунками.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_7 зауважує, що не мав наміру вбивати потерпілого, не передбачав його смерті та не бажав цього. Натомість відбивав напад ОСОБА_13 , оскільки боявся за своє життя. При цьому, в апеляційній скарзі обвинувачений вказує, що не вчинив жодних дій для надання потерпілому необхідної допомоги, оскільки був упевнений у невідворотній смерті останнього.

Таким чином, аналізуючи наведені твердження обвинуваченого та усі докази у їх сукупності, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що ОСОБА_7 , умисно завдаючи кулаком правої руки два удари в область грудей ОСОБА_13 , бажав смерті потерпілого, який був інвалідом ІІ групи, хворів на туберкульоз, права рука була зламана та знаходилась у гіпсі, мав худорляву тілобудову. Тобто у даному випадку потерпілий мав значно менші фізичні дані, ніж обвинувачений.
Отже, ОСОБА_7 мав реальну можливість захистити свої інтереси, покинувши будинковолодіння потерпілого.
Також суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що саме ОСОБА_7 прибув у темну пору доби до будинку свого вітчима, який його не запрошував до себе, і спровокував конфлікт, який переріс у бійку.
Тому в даному випадку апеляційний суд не вбачає у діях обвинуваченого ОСОБА_7 перевищення меж необхідної оборони та захисту своїх інтересів, який прийшов у будинок до потерпілого з певними претензіями. Як вказує у своїх показаннях сам обвинувачений, потерпілий взяв сокиру та виганяв його зі свого двору.
В подальшому ОСОБА_7 , нанісши два удари кулаком в грудну клітку потерпілого, не вчинив жодних дій на надання потерпілому першої допомоги чи виклику медичних працівників, оскільки був впевнений у тому, що потерпілий мертвий від двох нанесених ударів. Така поведінка обвинуваченого повністю спростовує доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_7 не мав наміру вбивати потерпілого. Більше того, подальші дії обвинуваченого, які виразились у приховуванні тіла потерпілого та слідів злочину, в тому числі і речових доказів, також спростовують його ж доводи про те, що він відбивав напад потерпілого і не мав наміру його вбивати.
Це, зокрема, підтверджується і відстанню, на яку ОСОБА_7 тягнув тіло потерпілого з подвір`я до лісопосадки (приблизно 1,5 км), та активними фізичними діями обвинуваченого, який викопав яму, у яку положив тіло ОСОБА_13 , та присипав його землею і гіллям, викинув лопату і свої шорти у річку.
У своїх показаннях потерпілий ОСОБА_9 вказав, що ОСОБА_13 йому розповідав про постійні погрози ОСОБА_7 в його адресу.
Також у апеляційній скарзі обвинувачений сам підтверджує факт існування заяви потерпілого ОСОБА_13 щодо нього в поліції, однак стверджує, що станом на 02.06.2019 він про цю заявуне знав, а дізнався пізніше.

За наведених обставин, суд апеляційної інстанції відхиляє також і доводи захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_7 діяв в межах уявної оборони, оскільки неправильно оцінив дії потерпілого.

Так, ОСОБА_7 в темну пору доби прийшов до будинку, в якому проживав потерпілий, та спровокував конфлікт з останнім, і коли ОСОБА_13 почав проганяти його, помилково припустив наявність посягання на його життя та здоров`я.

Однак, як убачається із висновку судово-психіатричної експертизи № 156/19 від 17.07.2019, ОСОБА_7 на момент вчинення інкримінованого йому діяння яким-небудь психічним захворюванням не страждав, у тимчасово хворобливому стані не знаходився, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Крім того, обвинуваченому було добре відомо про те, що він значно перевершує потерпілого фізично, а тому без жодних проблем зможе здолати його.
Отже, на переконання суду апеляційної інстанції, обставини вчинення даного злочину, зокрема те, що обвинувачений прийшов в темну пору доби у будинок до потерпілого (інваліда ІІ групи, з переломом правої руки, значно фізично слабшого) і в подальшому на його ж подвір`ї наніс йому два удари кулаком в грудну клітку, спричинивши тим самим множинні двобічні переломи ребер та перелом грудної клітки, що потягнуло смерть потерпілого, його подальші дії (перетягнення тіла потерпілого з подвір`я та його закопування, знищення доказів) в сукупності з дослідженими місцевим судом доказами повністю спростовують версії сторони захисту як про перевищення меж необхідної, так і уявної оборони, і не дають законних підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_7 на ст.118 КК України.
Стратегія захисту, висунута обвинуваченим та його захисником, спростована судом першої інстанції та, на думку апеляційного суду, є нічим іншим, як способом уникнення ОСОБА_7 кримінальної відповідальності.
Посилання сторони захисту щодо тиску на обвинуваченого з боку працівників поліції також було перевірено місцевим судом.
При цьому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що докази такого тиску в матеріалах кримінального провадження відсутні. А саме лише внесення відомостей до ЄРДР за таким фактом жодним чином не доводить вини працівників поліції у здійсненні морального тиску на обвинуваченого.
Вказані доводи не знайшли свого підтвердження і під час апеляційного розгляду. Також варто зазначити, що сам ОСОБА_7 під час свого затримання жодних заяв чи клопотань з приводу будь-якого тиску на нього не подавав.
Що стосується доводів апеляційної скарги про порушення порядку отримання доказів органом досудового розслідування, то вони також були предметом розгляду в суді першої інстанції та обґрунтовано і вмотивовано відхилені місцевим судом.
Так, протокол огляду місця події від 25.06.2019 проведений уповноваженою особою. Присутній під час огляду місця події ОСОБА_7 в статусі підозрюваного не перебував, затриманий не був. Жодних заяв чи зауважень під час проведення вказаної слідчої дії не подавав, що підтверджується протоколом огляду місця події від 25.06.2019.
Що стосується протоколу огляду трупа від 26.06.2019, то положення ч.7 ст.223 КПК України не забороняють органу досудового розслідування залучати в якості понятих працівників медичної установи.
Суд першої інстанції, дослідивши вказані докази, обґрунтовано відмовив стороні захисту у визнанні їх недопустимими.
З огляду на вищевикладене, підстав для визнання вказаних доказів недопустимими апеляційний суд не вбачає.
Необхідно звернути увагу на те, що метою судочинства є не лише формальне вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку, відповідно до вимог ст.368 КПК України, а досягнення правосуддя, у зв`язку з чим суд зобов`язаний дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі прийнятого ним рішення й забезпечують його правосудність.

Пункт 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень суди відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного (Рішення ЄСПЛ у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії»).
Отже, оцінюючи в сукупності досліджені під час судового розгляду докази, з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, і приймаючи до уваги наявність належних і допустимих доказів, які доводять вину ОСОБА_7 , суд першої інстанції обґрунтовано визнав його винуватим у вчиненні умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, та правильно кваліфікував його дії за ч.1 ст.115 КК України.

Що ж стосується тверджень апелянта про призначення йому надто суворого покарання за ч.1 ст.115 КК України, то вони не беруться апеляційним судом до уваги, так як не відповідають матеріалам кримінального провадження.

Відповідно до приписів ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, місцевий суд, відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який належить до категорії особливо тяжких, усі обставини кримінального провадження та дані про особу винного.

До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, місцевий суд відніс часткове добровільне відшкодування завданих збитків потерпілому.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , судом не встановлено.

Судом першої інстанції також враховано, що ОСОБА_7 в порядку ст.89 КК України не судимий, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має місце реєстрації та фактичне місце проживання, за якими характеризується позитивно, одружений, не працює, приймав участь в антитерористичній операції, є учасником бойових дій.
Однак, при цьому також було враховано обставини вчинення даного злочину та його невідворотні наслідки у вигляді смерті людини, поведінка ОСОБА_7 після заподіяння смертельних ударів (приховування тіла потерпілого та речових доказів).
Також слід відмітити, що місцевий суд взяв до уваги і позицію потерпілого ОСОБА_9 , який просив суд суворо покарати обвинуваченого, який позбавив життя його єдиного сина.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції враховує, що така позиція потерпілої сторони у судових засіданнях місцевого та апеляційного судів не є обов`язковою для суду, натомість враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.
Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».
Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.
Отже, призначене ОСОБА_7 покарання апеляційний суд вважає таким, що повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню ним нових злочинів, і не є надто суворим, як про це зазначено в апеляційній скарзі.
На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.
Законних підстав для скасування вироку та задоволення апеляційної скарги з наведених у ній мотивів, суд апеляційної інстанції не вбачає.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 07 грудня 2020 року щодо нього без змін.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді