УХВАЛА
іменем України
18 травня 2021 року
м. Київ
справа № 757/36737/19-к
провадження № 51-5492км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого (у режимі відеоконференції) ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Київського апеляційного суду від 7 жовтня 2020 року про відмову в задоволенні його клопотання про поновлення засудженому ОСОБА_7 строку на касаційне оскарження вироку Київського міського суду від 8 серпня 2000 року щодо нього.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 5 червня 2020 року задоволено клопотання захисника ОСОБА_6 та відновлено засудженому ОСОБА_7 строк на касаційне оскарження вироку Київського міського суду від 8 серпня 2000 року, яким він засуджений за пунктами «а», «з», «і» ст. 92, ч. 2 ст. 142, ч. 2 ст. 17, ч. 2 ст. 143, частин 1, 3 ст. 194 КК у редакції 1960 року до довічного позбавлення волі та передано матеріали кримінальної справи для виконання вимог статей 351, 389 КПК у редакції 1960 року (далі КПК 1960 року).
Київський апеляційний суд ухвалою від 7 жовтня 2020 року задовольнив апеляцію прокурора, скасував ухвалу місцевого суду та відмовив у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про відновлення засудженому ОСОБА_7 строку на касаційне оскарження вироку Київського міського суду від 8 серпня 2000 року щодо останнього.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу апеляційного суду на підставах, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року, і направити справу на новий апеляційний розгляд. Свої доводи обґрунтовує тим, що апеляційний суд усупереч вимог ч. 1 ст. 365 КПК 1960 року вийшов за межі апеляції прокурора та із власної ініціативи перевірив обставину щодо неповідомлення належним чином у встановленому законом порядку засудженого ОСОБА_7 і його захисника ОСОБА_8 про день та час касаційного розгляду вироку Київського міського суду у Верховному Суді України і дійшов протилежного ніж місцевий суд висновку про те, що засуджений ОСОБА_7 був обізнаний про призначення касаційного розгляду на 26 квітня 2001 року.
Також, на переконання захисника, апеляційний суд, скасовуючи ухвалу місцевого суду, виніс рішення, яке суперечить вимогам ч. 5 ст. 353 КПК, яка не надає суду апеляційної інстанції повноважень скасувати ухвалу місцевого суду про відновлення процесуального строку, а лише надає можливість здійснити апеляційний перегляд оскаржених постанови судді чи ухвали суду про відмову особі у відновленні пропущеного строку на апеляційне оскарження та у разі скасування вищевказаних рішень, визнати апеляцію такою, що підлягає розгляду, з подальшим поверненням справи до суду першої інстанції для виконання вимог ст. 351 КПК 1960 року.
Позиції учасників судового провадження
Захисник та засуджений підтримали касаційну скаргу захисника і просили її задовольнити, прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги, просив рішення апеляційного суду залишити без змін.
Мотиви Суду
Згідно зі ч. 1 ст. 395 КПК 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними у справі і додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене.

Що стосується доводів, викладених у касаційній скарзі захисника про винесення апеляційним судом ухвали про відмову у задоволенні його клопотання щодо поновлення строку на касаційне оскарження вироку Київського міського суду від 8 серпня 2000 року щодо ОСОБА_7 з порушенням вимог ч. 5 ст. 353 КПК 1960 року, то вони є безпідставними.
Відповідно до вимог ст. 383 КПК 1960 року у касаційному порядку також можуть бути перевірені, у тому числі інші постанови (ухвали), які перешкоджають подальшому провадженню у справі.
Згідно з вимогами п. 3 ч. 2 ст. 347 КПК 1960 року апеляція також може бути подана на інші постанови місцевих судів у випадках, передбачених цим Кодексом.
Частинами 4, 5 ст. 353 КПК 1960 року визначено, що за результатами розгляду клопотання про відновлення строку на апеляційне оскарження суд виносить ухвалу, постанову, якою відновляє пропущений строк або відмовляє у його відновленні і визнає апеляцію такою, що не підлягає розгляду. Постанова судді чи ухвала суду, винесена відповідно до частини четвертої цієї статті, може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції.
Виходячи із системного аналізу вищевказаних норм процесуального закону, слід дійти висновку про те, що законодавець не встановлює перед апеляційним судом таких обмежень (перегляд інших постанов (ухвал), які перешкоджають подальшому провадженню) щодо перегляду рішень суду, як для касаційного суду, а навпаки, перегляд апеляційним судом ухвал, постанов місцевого суду про відновлення пропущеного строку або відмову у його відновленні і визнанні апеляції такою, що не підлягає розгляду прямо регламентовано ч. 5 ст. 353 КПК 1960 року.
При цьому законодавець наділив апеляційний суд повноваженнями, закріпленими у ст. 366 КПК 1960 року, відповідно до п. 2 ч. 2 цієї статті апеляційний суд за результатами розгляду апеляції на рішення, зазначені у частині другій статті 347 цього Кодексу має право постановити свою ухвалу та скасувати повністю чи частково ухвалу чи постанову суду першої інстанції.
Верховний Суд звертає увагу на те, що законодавець використав у диспозиції ч. 5 ст. 353 КПК 1960 року формулювання «… суд апеляційної інстанції, який має право своєю ухвалою відновити пропущений строк…». Така юридична конструкція свідчить про дискреційні повноваження апеляційного суду, а не про категоричний припис безальтернативно виносити лише один вид судового рішення про відновлення пропущеного строку.
Отже, оскільки ч. 4 ст. 353 КПК 1960 року передбачено розгляд апеляційним судом як рішення місцевого суду про відновлення строку на апеляційне (касаційне) оскарження, так і відмову у відновленні строку на таке оскарження, тому апеляційний суд відповідно має право прийняти два рішення: 1) залишити ухвалу місцевого суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення; 2) скасувати ухвалу місцевого суду та відмовити у задоволенні клопотання про відновлення строку на апеляційне (касаційне оскарження).
Рішення апеляційного суду про відмову у задоволенні клопотання особи щодо відновлення строку на апеляційне (касаційне) оскарження не потребує виконання вимог ст. 351 КПК 1960 року, а тому законодавцем у ч. 5 ст. 353 цього Кодексу така вимога і не зазначена.
Таким чином, надавши апеляційному суду право своєю ухвалою відновити пропущений строк, законодавець тим самим надав суду апеляційної інстанції повноваження оцінювати, чи є підстави для відновлення пропущеного строку, а отже, повноваження вирішувати, чи відновлювати цей строк, чи відмовляти у його відновленні.
З огляду на це, формулювання у нормі ч. 5 ст. 353 КПК 1960 року про право апеляційного суду відновити пропущений строк означає, що питання стосується того, чи є підстави для такого поновлення, а отже, передбачає повноваження суду апеляційної інстанції як відновити пропущений строк, так і винести рішення про відмову у його поновленні.
Таким чином, апеляційний суд, приймаючи рішення про скасування ухвали місцевого суду, якою було задоволено клопотання захисника ОСОБА_6 щодо відновлення засудженому ОСОБА_7 строку на касаційне оскарження вироку Київського міського суду від 8 серпня 2000 року щодо останнього та, відмовляючи у поновленні такого строку, підставно виніс відповідну ухвалу, яка відповідає вимогам КПК 1960 року.
Посилання у касаційній скарзі на ухвалу Верховного Суду України у справі № 5-993км11 від 4 серпня 2011 року висновків суду апеляційної інстанції не спростовує, оскільки це судове рішення постановлене судом касаційної інстанції на підставі статей 394 396 КПК (в редакції Законів України № 2533-ІІІ від 21 червня 2001 року і № 3323-ІVвід 12 січня 2006 року) та п. 2 Перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VІ від 7 липня 2010 року, а не в порядку глави 32-1 КПК 1960 року.

Доводи у касаційній скарзі захисника про те, що апеляційний суд усупереч вимог ч. 1 ст. 365 КПК 1960 року вийшов за межі апеляції прокурора, є безпідставними з огляду на нижче наведене.
За приписами ч. 4 ст. 386 КПК 1960 року строк на касаційне оскарження може бути відновлений у випадках і в порядку, передбачених ст. 353 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 353 КПК 1960 року у разі пропуску строку на оскарження судового рішення з поважних причин особи, які мають право на подання скарги, можуть заявити клопотання перед судом, який постановив вирок чи виніс ухвалу, про відновлення пропущеного строку.

Виходячи із системного аналізу норм процесуального закону, під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи є об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду у визначений законом строк. У кожній справі суди мають перевірити, чи наводить особа, яка заявляє клопотання про поновлення строків на оскарження судового рішення, такі підстави.

Як убачається з матеріалів справи, не погоджуючись із ухвалою місцевого суду про задоволення клопотання захисника щодо поновлення строку на касаційне оскарження вироку Київського місцевого суду від 8 серпня 2000 року щодо ОСОБА_7 , прокурор оскаржив це рішення в апеляційному порядку, з підстав того, що місцевий суд за відсутності поважних причин пропуску встановленого законом строку безпідставно задовольнив клопотання сторони захисту та відновив засудженому ОСОБА_7 строк на касаційне оскарження вироку Київського міського суду.
Апеляційний суд здійснив перегляд справи в межах апеляції прокурора, у тому числі щодо доводів про безпідставні твердження сторони захисту щодо неповідомлення Верховним Судом України захисника та засудженого про дату та час касаційного розгляду та здійснення розгляду касаційних скарг без участі засудженого ОСОБА_7 та його захистника, при цьому ретельно перевірив матеріали кримінальної справи щодо ОСОБА_7 та інших і дійшов до умотивованих висновків про необхідність відмови у поновленні строку на касаційне оскарження.
Так, як правильно встановив апеляційний суд, з посиланням на матеріали кримінальної справи, засуджений ОСОБА_7 у відповідності до вимог діючого кримінально-процесуального законодавства оскаржив постановлений щодо нього 8 серпня 2000 року вирок у касаційному порядку, подавши касаційну скаргу 4 вересня 2000 року (т. 8, а.с. 55).
В подальшому 7 вересня 2000 року Київський міський суд повідомив усім учасникам справи про надходження касаційних скарг засуджених та захисників на вирок від 8 серпня 2000 року (т. 8, а.с. 161).
При цьому 4 грудня 2020 року засуджений подав доповнення до апеляційної скарги (т. 8, а.с. 57 - 62).
Починаючи з 9 серпня 2000 року ОСОБА_7 направив до Київського міського суду низку клопотань про ознайомлення з матеріалами кримінальної справи та протоколами судових засідань, на підставі яких постановою судді Київського міського суду від 4 січня 2001 року йому було встановлено графік ознайомлення з матеріалами кримінальної справи протягом чотирьох днів (т. 9, а.с. 14).
Надалі, як убачається із матеріалів кримінальної справи, ознайомлення ОСОБА_7 з матеріалами справи розпочалося 14 грудня 2000 року, тривало до 25 січня 2001 року та було припинено згідно з постановою суду від 4 січня 2001 року. З цієї ж підстави в подальшому не були задоволені клопотання засудженого щодо додаткового ознайомлення з матеріалами справи.
При цьому 5 березня 2001 року ОСОБА_7 направив до суду заяву, в якій зазначив, що на підставі ст. 353 КПК 1960 року відкликає касаційну скаргу від 3 вересня 2020 року та доповнення до неї від 4 грудня 2020 року, просив повернути йому ці скарги та не вважати пропущеним строк на касаційне оскарження. Крім того, повідомив, що касаційна скарга буде направлена на адресу Верховного Суду України після перерахування його за цією інстанцією (т. 9, а.с. 105).
В заявах від 5 та 13 березня 2001 року ОСОБА_7 просив повернути йому лише доповнення до касаційної скарги у тому випадку, якщо повернення первинної касаційної скарги призведе до зупинення строку касаційного оскарження (т. 9 а.с. 107, 109).
Крім того, як було встановлено апеляційним судом, в матеріалах кримінальної справи знаходяться численні скарги засудженого ОСОБА_7 з приводу незаконного, на його думку, засудження, які були адресовані правоохоронним органам та Уповноваженому з прав людини і в подальшому були направлені до Верховного Суду України.
Також, як правильно було встановлено судом апеляційної інстанції, щодо обізнаності ОСОБА_7 про призначення касаційного розгляду на 26 квітня 2001 року свідчить зміст його заяви від 3 квітня 2001 року, в якій він просив перенести розгляд справи на більш тривалий термін, але не з підстав того, що він бажає подати доповнення до касаційної скарги або з метою забезпечення його участі в касаційному розгляді, бо в справі такі клопотання відсутні, а з інших підстав, які не пов`язані з процедурою касаційного розгляду (т. 9, а.с. 297).
Врешті ухвалою Верховного Суду України від 26 квітня 2001 року касаційні скарги засуджених та їх захисників, в тому числі засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 , були залишені без задоволення, а вирок Київського апеляційного суду від 8 серпня 2000 року без змін, копія якої 11 травня 2001 року була направлена до Київського слідчого ізолятора для вручення ОСОБА_7 , і в подальшому на неодноразові скарги і звернення засудженого, йому направлялися в копіях як вирок Київського міського суду, так і ухвала Верховного Суду України.
При цьому, як правильно вказав суд апеляційної інстанції, протягом більше ніж одинадцяти років ОСОБА_7 або його захисником (захисниками) не порушувалися питання щодо перегляду (оскарження) судових рішень з урахуванням тих доводів, про які повідомив у клопотанні захисник у липні 2019 року, тобто через вісімнадцять років від дати прийняття рішення судом касаційної інстанції.
На підставі вищенаведеного апеляційний суд обґрунтовано погодився з доводами у апеляції прокурора та дійшов до умотивованого висновку про те, що засуджений ОСОБА_7 скористався своїм правом на подачу касаційної скарги, при розгляді якої була дотримана належна правова процедура щодо забезпечення касаційного оскарження.
Наведені висновки узгоджуються з позицією Європейського суду з прав людини у рішеннях від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» та від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України», на яку послався у своєму рішенні апеляційний суд та відповідно до якої одним із основних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливостями і непереборними обставинами.
Аналогічний висновок був зроблений Верховним Судом у в ухвалі колегії суддів другої судової палати Касаційного кримінального суду від 12 квітня 2018 року у справі № 596/681/17 (провадження № 51-1804км18), відповідно до якого порядок розгляду клопотання про відновлення строку на апеляційне (касаційне) оскарження «в судовому засіданні судом, який розглядав справу», передбачений ч. 3 ст. 353 КПК 1960 року, з огляду на положення ч. 2 ст. 353, ч. 4 ст. 386 КПК 1960 року є обов`язковим лише, якщо апеляційну (касаційну) скаргу подає особа, яка має право на апеляційне (касаційне) оскарження. До числа таких осіб не відносяться особи, які реалізували своє право на апеляційне (касаційне) оскарження, тобто чиї апеляційні (касаційні) скарги вже були розглянуті по суті відповідним судом в установленому законом порядку.
Враховуючи вищенаведене та дослідивши матеріали кримінальної справи щодо ОСОБА_7 та інших, апеляційний суд дійшов до обґрунтованого висновку про те, що захисник ОСОБА_6 у своєму клопотанні фактично порушила питання про відновлення строку на повторне касаційне оскарження вироку, що не передбачено нормами КПК 1960 року.
З такими висновками апеляційного суду погоджується Верховний Суд.
Також, як на додаткову підставу для відмови у поновленні засудженому ОСОБА_7 строку на касаційне оскарження вироку Київського міського суду від 8 серпня 2000 року, апеляційний суд послався на те, що після набрання вищевказаним вироком законної сили, захист інтересів ОСОБА_7 здійснювали: захисник ОСОБА_9 , який в інтересах останнього ще у 2013 році звертався до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали суду касаційної інстанції з підстав неоднакового застосування судом одних і тих самих норм кримінального закону щодо подібних суспільно-небезпечних діянь, у задоволенні якої постановою судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 23 травня 2013 року було відмовлено; а також захисник ОСОБА_10 , який в інтересах засудженого 14 серпня 2013 року звернувся до Апеляційного суду міста Києва із заявою про перегляд вироку Київського міського суду від 8 серпня 2000 року щодо ОСОБА_7 за нововиявленими обставинами, яку ухвалою цього суду було залишено без задоволення, та дійшов до умотивованого висновку про відсутність достатніх підстав вважати, що з 2001 року до часу звернення захисника у липні 2019 року з клопотанням про відновлення ОСОБА_7 строку не були відомі обставини, на які посилається ОСОБА_6 , і засуджений у визначені законом строки та у процесуальний спосіб не міг використати можливості касаційного оскарження вироку суду.
З такими висновками погоджується колегія суддів.
Отже, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 365 КПК 1960 року здійснив перевірку ухвали місцевого суду за апеляцією прокурора, в межах доводів цієї скарги, та умотивовано визнав висновки місцевого суду щодо наявності підстав для відновлення пропущеного стороною захисту строку на касаційне оскарження необґрунтованими, навівши відповідні й докладні мотиви своїх висновків. З такими висновками погоджується і колегія суддів.
Порушень вимог ст. 365 КПК 1960 року апеляційний суд не допустив.
Ухвала апеляційного суду є вмотивованою та відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.
Посилання захисника на ухвалу Верховного Суду від 28 березня 2019 року у провадженні № 51-10к18 (справа № 1-13/2005), як на додатковий аргумент необхідності відновлення засудженому ОСОБА_7 строку на касаційне оскарження вироку Київського міського суду від 8 серпня 2000 року, колегія суддів не бере до уваги.
Так, у вищевказаній постанові Верховного Суду від 28 березня 2019 року не порушувалися питання, пов`язані із вирішенням судом клопотання про відновлення строку на касаційне оскарження та причини, які можуть визнаватися поважними для відновлення пропущеного процесуального строку. У вказаній постанові колегія суддів переглянула вирок апеляційного суду від 9 червня 2005 року за касаційними скаргами захисників засудженого від 6 липня 2005 року, які під час попереднього касаційного розгляду Верховним Судом України 27 жовтня 2005 року не були розглянуті, а касаційний розгляд відбувся лише за касаційною скаргою засудженого. Отже касаційні скарги захисників від 6 липня 2005 року не були предметом перегляду судом касаційної інстанції та 28 березня 2019 року розглядалися вперше.
Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які тягнуть за собою безумовне скасування ухвали апеляційного суду, не встановлено.
З огляду на викладене відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника.
Керуючись ч. 3 ст. 388, статтями 394 396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», п. 7 параграфа 3 розділу 4 цього ж Закону, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Київського апеляційного суду від 7 жовтня 2020 року про відмову в задоволенні його клопотання про поновлення засудженому ОСОБА_7 строку на касаційне оскарження вироку Київського міського суду від 8 серпня 2000 року щодо нього залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3