Ухвала

Іменем України

06 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 296/5253/17
провадження № 51-1701ск21

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 16 листопада 2020 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 17 березня 2021 року,

встановив:

Згідно з вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 16 листопада 2020 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Житомирський апеляційний суд ухвалою від 17 березня 2021 року апеляційну скаргу засудженого залишив без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.

Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень злочин вчинено за таких обставин: ОСОБА_4 13 березня 2017 року приблизно о 21:54, керуючи технічно справним автомобілем марки «Renault Master», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Київське шосе поблизу будинку №70 у м. Житомирі зі сторони пров. Поліського в напрямку вул. Коростишівської, всупереч вимогам п. 2.3 пп. «б» Правил дорожнього руху проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, порушуючи вимоги пунктів 1.10, 10.1, 11.4 указаних вище Правил, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не врахував дорожньої обстановки і дорожніх умов, у результаті чого виїхав на смуги зустрічного руху транспорту та здійснив зіткнення з автомобілем марки «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_5 , який їхав у зустрічному напрямку.

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «Mercedes-Benz» ОСОБА_6 отримав комплекс тілесних ушкоджень, від яких настала смерть.

Порушення правил безпеки дорожнього руху водієм ОСОБА_4 має причинний зв`язок із виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді заподіяння потерпілому ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень за життя за ознакою небезпеки для життя.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , не оспорюючи фактичних обставини справи, просить судові рішення щодо нього змінити з підстав невідповідності призначеного покарання особі засудженого та тяжкості вчиненого злочину і вказує на те, що суд першої інстанції призначив йому суворе покарання за наявності підстав для застосування ст. 69 КК, тобто визначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією статті, без позбавлення права керувати транспортними засобами, а також застосувати положення статей 75, 76 КК, звільнивши від відбування покарання з випробуванням.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши викладені в касаційній скарзі доводи та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів доходить висновку, що підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі не має враховуючи таке.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваження лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень, а виходить з обставин, установлених судом.

Доводи засудженого щодо невідповідності призначеного йому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, а також безпідставного незастосування статей 69, 75 КК є необґрунтованими.

Положеннями статті 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції призначаючи покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, що належить до тяжких злочинів, дані про його особу, який раніше не судимий, молодого віку, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку в нарколога не перебуває, зважив на його стан здоров`я «тривалість перебування на стаціонарному та амбулаторному лікуванні з приводу отриманих травм, що стало підставою для встановлення другої групи інвалідності» та відсутність обставин, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Крім того, суд урахував обставини вчинення злочину, його наслідки у виді загибелі людини, а також дані, які містяться у висновку уповноваженої особи органу пробації у досудовій доповіді про те, що виправлення ОСОБА_4 можливе без обмеження або позбавлення волі на певний строк.

Узявши до уваги всі обставини, які за законом мають правове значення, в тому числі й ті, на які посилається засуджений у касаційній скарзі, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення винного без реального відбування ним призначеного покарання.

Таким чином, призначаючи засудженому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, суд дотримався вимог статей 50, 65 КК, оскільки вказане покарання відповідає обставинам справи, характеру й тяжкості вчиненого злочину, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду в частині призначеного покарання без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухвалення такого рішення.

Також суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що районний суд повною мірою врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, тобто дотримався загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК, у зв`язку з чим йому призначено покарання у межах санкції статті обвинувачення, яке є ближчим до мінімального.

Крім цього, суд апеляційної інстанції, спростовуючи доводи засудженого в частині неврахування місцевим судом таких пом`якшуючих обставин, як щире каяття і визнання винуватості, обґрунтовано послався на відсутність у матеріалах кримінального провадження даних на підтвердження того, що ОСОБА_4 намагався будь-яким чином допомогти потерпілій отямитися від пережитого, компенсував їй перенесені страждання (матеріальну і моральну шкоду) чи полегшив душевний біль, вибачення у неї просив лише під час розгляду кримінального провадження апеляційним судом, отримані ним тілесні ушкодження, що спричинили поганий стан здоров`я, є наслідком іншої дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася через рік і чотири місяці після вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК (27 липня 2018 року). Обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, судом не встановлено і матеріали кримінального провадження не містять, а тому відсутні підстави для застосування ст. 69 КК.

Наведені дані про особу винуватого, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, та обставини вчинення кримінального правопорушення не дають підстав для застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК, а вказані засудженим обставини не є достатніми для цього.

Доводи засудженого, викладені у касаційній скарзі, що є аналогічними за змістом доводам в апеляційній скарзі, були предметом розгляду суду апеляційної інстанції, який умотивовано їх відхилив. Розглядаючи матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_4 , апеляційний суд дотримався вимог ст. 419 КПК.

На думку Суду, відсутні підстави для зміни оскаржуваних судових рішень унаслідок невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого і призначене покарання не є несправедливим через його суворість.

З огляду на викладене з касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 16 листопада 2020 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 17 березня 2021 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3