У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
4 березня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши матеріали кримінального провадження №0000090 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_5 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , прокурора Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_7 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 грудня 2020 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, з середньо технічною освітою, не працюючого, неодруженого, який мешкає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого.

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України;

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_8
(в режимі відеоконференції з Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області)
обвинувачений ОСОБА_6
захисник ОСОБА_5
потерпілий ОСОБА_9

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону при оцінці допустимості доказів.
Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 за ч.1 ст.125 КК України покарання у виді 100 годин громадських робіт. Відповідно до ч.4 ст. 70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарань за цим вироком та вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16.10.2020р., остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді 120 годин громадських робіт.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
В ході апеляційного розгляду повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, а саме дані що характеризують особу обвинуваченого, протокол проведення слідчого експерименту від 28.09.2020р. з фото таблицею до нього, протокол пред`явлення особи до впізнання за фотознімками від 21.08.2020р. за участю свідка ОСОБА_10 .

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним в скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначено йому покарання в виді громадських робіт на строк 80 годин.
Відповідно до ч.4 ст.70 КК України, при сукупності кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, яке було призначено обвинуваченому ОСОБА_6 за вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 жовтня 2020 року, більш суворим, остаточно до відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_6 призначено 80 годин громадських робіт. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 задоволено частково. Стягнуто на користь потерпілого ОСОБА_9 з обвинуваченого ОСОБА_6 1564 (одну тисячу п`ятсот шістдесят чотири) гривні 26 копійок в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди та 10000 (десять тисяч) гривень, в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди, пов`язаної із вчиненням кримінального проступку обвинуваченим ОСОБА_6 , а всього 11564 (одинадцять тисяч п`ятсот шістдесят чотири) гривні 26 копійок.
Цивільний позов Комунального підприємства «Комунальне некомерційне підприємство Вознесенська багатопрофільна лікарня» Вознесенської міської ради, , про стягнення на користь даного підприємства з обвинуваченого ОСОБА_6 спричиненої матеріальної шкоди в розмірі 21286 (двадцять одну тисячу двісті вісімдесят шість) гривень 57 копійок - залишено без розгляду.

Узагальнені доводи апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі захисник вважає оскаржуваний вирок суду незаконним, у зв`язку з тим, що судове розслідування проведено упереджено, вирок не ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи і їх сукупності і вважає вину ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення в суді першої інстанції не доведеною.

Зауважує, що всі докази причетності ОСОБА_6 до скоєння інкримінованого йому кримінального правопорушення, сторона обвинувачення обґрунтувала на підставі свідка ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , які різняться між собою і не являються послідовними.

Пояснює, що обвинувачений прийшов до своєї колишньої дружини ОСОБА_11 в гуртожиток з метою поговорити, вона його не впустила і він пішов. Також зауважив, що влітку 2020 року у ОСОБА_6 був перелом правої ключиці, тобто травмована рука і він не в повній мірі володіє своєю правою рукою і тим більш не міг спричиняти удари правою рукою. Зазначив, що ОСОБА_9 раніше потрапив в ДТП, внаслідок якої мав інвалідність і погіршення його здоров`я могла спровокувати стара травма отримана внаслідок ДТП.

В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи фактичних обставин кримінального правопорушення та доведеності вини обвинуваченого, вважає оскаржуваний вирок незаконним та таким, що підлягає скасуванню з під став невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону при оцінці допустимості доказів.

Посилаючись на постанову Верховного Суду України від 08.10.2019р. по справі №639/8329/14-к, зазначає, що протоколи слідчих дій можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті. Якщо суд визнає доказ недопустимим з посиланням на ч.1 ст.87 КПК України, він має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Зауважує, що суд, визначаючи доказ недопустимим відповідно до ч.2 або ч.3 ст. 87 КПК України, має зазначити, який саме пункт цих положень став підставою для такого рішення.

На думку прокурора, суд необґрунтовано, безпідставно та всупереч вимогам кримінального процесуального закону, визнав письмові докази, а саме: протокол проведення слідчого експерименту та протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками надані стороною обвинувачення, недопустимими доказами, а тому не надав належної оцінки фактичним даним, що містяться у цих доказах на підставі ст. 94 КПК України.

Крім того, вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання, хоча і не виходить за межі зазначеної статті Закону України про кримінальну відповідальність, проте за своїм розміром, з огляду на особу обвинуваченого, форму вини й мотиви вчинення, є явно несправедливим через м`якість. Зауважує, що ухвалюючи вирок судом не надано належної оцінки обставинам, що мають істотне значення при вирішенні питання про розмір покарання, а саме: що обвинувачений вину у вчиненому кримінальному правопорушенні не визнав та не розкаявся, не вжив заходів щодо відшкодування шкоди потерпілому та не визнав цивільний позов. Зауважує, що внаслідок чого судом порушено вимоги ст. 65 КК України, відповідно до яких особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а призначене ОСОБА_6 покарання, наближене до найменшої межі, передбаченої санкцією ч.1 ст. 125 КК України, а також покарання на підставі ч.4 ст.70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень, за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що 01 серпня 2020 року близько 16 години 30 хвилин в місті Вознесенську Миколаївської області обвинувачений ОСОБА_6 прийшов до місця мешкання своєї колишньої дружини ОСОБА_11 , а саме до гуртожитку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Перебуваючи за вищевказаною адресою, в коридорі загального користування №1, обвинувачений ОСОБА_6 відчинив двері, що ведуть до коридору загального користування №2, де розташовані житлові кімнати АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 . Під час перебування в коридорі загального користування №2, між обвинуваченим ОСОБА_6 та потерпілим ОСОБА_9 , який співмешкає з колишньою дружиною обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_11 , на підґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин виник конфлікт, в ході якого у обвинуваченого ОСОБА_6 виник умисел, направлений на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 .
Реалізуючи свій умисел, направлений на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 та усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, обвинувачений ОСОБА_6 наніс кілька ударів кулаком своєї правої руки в область лівого плеча потерпілого ОСОБА_9 , чим спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді садна в ділянці лівої верхньої кінцівки, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.
Дії обвинуваченого ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч.1 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення , ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження , передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення , ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин , які підтверджені доказами , дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення , в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Висновок суду, щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального проступку, за яке його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про його винність у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінального проступку обвинуваченими.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.1. ст.125 КК України є вірною.

За такого, доводи апеляційної скарги про недоведеність винуватості ОСОБА_6 в умисному спричиненні легких тілесних ушкоджень потерпілого є неспроможними.

Крім того, захисник у своїй апеляційній скарзі не наводить доводів на спростування висновків суду першої інстанції, щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 в інкримінованому йому проступку, а лише посилається на порушення, на його думку, судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону при розгляді даного кримінального провадження.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Виходячи з системного аналізу вказаних норм, підставами для скасування чи зміни судового рішення є такі порушення норм кримінального процесуального закону, які шляхом позбавлення чи обмеження гарантованих КПК України прав учасників кримінального провадження, недотримання процедури судочинства чи іншим шляхом вплинули чи могли вплинути на винесення законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення.

При цьому, конкретне порушення кримінального процесуального закону може бути визнано істотним чи неістотним залежно від обставин кримінального провадження.

Апеляційним судом не встановлено порушень, які наведені в апеляційній скарзі захисника та які перешкодили суду всебічно розглянути матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_6 та постановити законне і обґрунтоване рішення.

В судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованому йому проступку не визнав, пояснив, що дійсно 1 серпня 2020 року між 16 та 17 годинами прийшов до місця помешкання своєї колишньої дружини ОСОБА_12 , з метою поспілкуватися щодо її співмешканця потерпілого ОСОБА_9 , але при цьому він не бив потерпілого ОСОБА_9 і ніяких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 він не спричиняв.

Разом з тим, винуватість обвинуваченого в нанесенні умисних легких тілесних ушкоджень потерпілому, підтверджується доказами, дослідженими в судовому засіданні та наведеними у вироку, а саме поясненнями потерпілого ОСОБА_9 , який підтвердив, що 01 серпня 2020 року між 16 та 17 годинами, до його житлової кімнати в гуртожитку, де він мешкає з колишньою дружиною обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_11 , увірвався обвинувачений ОСОБА_6 . При цьому ОСОБА_6 став кулаками наносити удари в голову своєї колишньої дружини ОСОБА_11 та при цьому нецензурно висловлювався на її адресу. Потерпілий ОСОБА_9 та ОСОБА_11 виштовхали обвинуваченого ОСОБА_6 в коридор загального користування в гуртожитку, де обвинувачений ОСОБА_6 наніс йому кілька ударів кулаком правої руки в область лівого плеча, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді садна в ділянці лівої верхньої кінцівки.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 надала аналогічні покази. Покази потерпілого та свідка ОСОБА_11 є послідовними, логічними та узгоджуються між собою та іншими дослідженими судом доказами, а тому відсутні підстави зауважені захисником про непослідовність та різність їх між собою.

Твердження захисника про те, що у обвинуваченого ОСОБА_6 травмована рука, а тому він не міг наносити удари потерпілому, апеляційний суд не бере до уваги, оскільки, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження вказаних доводів. Також є лише припущенням сторони захисту те, що погіршення здоров`я потерпілого могла спровокувати стара травна, яку він отримав внаслідок ДТП.

Натомість на підтвердження винуватості обвинуваченого суд вірно у вироку послався на висновок судової медичної експертизи №345 від 28.08.2020р., відповідно до якої, на основі даних судово медичного дослідження медичної карти стаціонарного хворого у потерпілого ОСОБА_9 , виявлено садна в ділянці лівої верхньої кінцівки. Садна виникли до госпіталізації в лікарню, куди потерпілий ОСОБА_9 поступив 01 серпня 2020 року о 18 годин 42 хвилин. Згідно наказу №6 МОЗ України від 17 січня 1995 року, пункту 2.3.5 садна відносяться до легких тілесних ушкоджень. На тілесних ушкодженнях не відобразилась поверхня травмуючого предмету (предметів), не виключається вірогідність утворення саден від удару (/ударів) руками, ногами чи іншими предметами. Не виключається вірогідність утворення саден внаслідок падіння з положення стоячи та ударі об тверду поверхню.

Що стосується доводів викладених у апеляційній скарзі прокурора про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 надто м`якої міри покарання, то суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до вимог статті 65 КК України суд призначає покарання у межах санкції закону з урахуванням ступеня тяжкості злочину, даних про особу винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Згідно з частиною 2 статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Призначене обвинуваченому покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, зазначеним у статті 65 КК України та роз`ясненням, що містяться у пунктах 1, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 із внесеними змінами Постановою Пленуму Верховного Суду від 12 червня 2009 року № 8 «Про практику призначення судами кримінального покарання», оскільки суд першої інстанції призначив покарання у межах, встановлених санкцією статті, інкримінованого ОСОБА_6 кримінального проступку, з врахуванням ступеня тяжкості вчиненого ним правопорушення, особи обвинуваченого та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 125 КК України, суд першої інстанції належним чином враховував характер та ступінь тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення, яке є кримінальним проступком проти здоров`я особи, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання обвинувачений характеризується задовільно, має військову середню технічну освіту, проходив військову службу в лавах Збройних Сил СРСР на офіцерських посадах, не є пенсіонером, не має інвалідності, не працює, не одружений і не має на утриманні неповнолітніх дітей, не отримував амбулаторну допомогу лікарів психіатра та нарколога, на теперішній час не перебуває на диспансерному обліку даних лікарів. Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченому судом не встановлено.

Рішення суду першої інстанції про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст. 125 КК України у виді громадських робіт на визначений у вироку строк, із застосуванням вимог ч.4 ст. 70 КК України, є правильним і достатньо умотивованим, воно узгоджується з вимогами кримінального закону, відповідає меті покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

За такого, є безпідставними доводи прокурора щодо необхідності застосування до ОСОБА_6 більш суворого покарання за ч.1 ст. 125 КК України.

Крім того, не заслуговують на увагу твердження прокурора про безпідставне визнання недопустимими доказами протокол проведення слідчого експерименту та протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками.

Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що протокол проведення слідчого експерименту від 28.08.2020р. з фото таблицею до нього та протокол пред`явлення особи для впізнання за участю свідка ОСОБА_10 отримані з порушенням вимогам ст. 104, 228, 240 КПК України. За такого, суд першої інстанції обґрунтовано визнав їх недопустимими доказами, та не прийняв до уваги відомості, що містяться в цих процесуальних документах.

Суд повно та об`єктивно дослідив всі обставини справи, прийняв законне та обґрунтоване рішення, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а тому доводи апелянтів щодо порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону є безпідставними, за такого підстав для скасування вироку суду першої інстанції, а відтак, і для задоволення апеляційних скарг захисника та прокурора, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України,
п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_5 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 грудня 2020 року стосовно ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді