Дата документу 22.02.2021 Справа № 317/3436/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/3436/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/571/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 82 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2021 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

захисника засудженого адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 16 грудня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні його клопотання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, -

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів провадження, 27 листопада 2020 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну йому невідбутої частини покарання більш м`яким.

Своє рішення про відмову в задоволенні вказаного клопотання суд першої інстанції мотивував тим, що засуджений ОСОБА_8 за період відбування покарання характеризується посередньо, має 8 стягнень та 9 заохочень, на виробництві установи не працевлаштований, до виконання робіт з благоустрою ставиться посередньо, у зв`язку з чим, він не проявив себе як такий, що став на шлях виправлення та перевиховання.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати та замінити йому невідбуту частину покарання більш м`яким.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що на теперішній час він з 12 років позбавлення волі вже відбув 9 років 9 місяців, за весь період відбування покарання має 9 заохочень та 8 стягнень, які є погашеними.

Крім того вказує, що він залучався до робіт з благоустрою, виконував законні вимоги адміністрації установи, брав участь у реалізації програм диференційованого виховного впливу, вчився в ПТУ, підтримує зв`язки з рідними шляхом листування та побачень, отримує посилки, провину у скоєному злочині визнав та розкаюється.

Засуджений ОСОБА_8 , який відбуває покарання у ДУ «Біленськівська виправна колонія (№99)», будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду апеляційної скарги, заяв про забезпечення його участі під час судового розгляду провадження в апеляційному суді, або про відкладення розгляду справи не подавав, у зв`язку із чим, враховуючи приписи ч. 4 ст. 405 КПК України, а також думку захисника засудженого та прокурора, які не заперечували проти розгляду справи за відсутністю засудженого в судовому засіданні апеляційного суду, колегія суддів вважає за можливим провести розгляд справи за відсутністю засудженого в судовому засіданні апеляційного суду.

Заслухавши доповідь судді по справі, захисника засудженого, який підтримав апеляційну скаргу без доповнень та просив її задовольнити, прокурора, який ухвалу суду вважав законною та обґрунтованою, заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційний скарзі та провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець сел. Червоний Перекоп Каховського району Херсонської області, українець, громадянин України, не одружений, не працюючий, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , відбуває покарання в Державній установі «Біленьківська виправна колонія (№ 99)» за вироком Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 19 червня 2015 року, яким він визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 194 КК України, і засуджений до покарання у вигляді 12 років позбавлення волі (а.с. 16-19).

Крім того, ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2016 року ОСОБА_8 було зараховано у строк відбування покарання строк перебування під вартою з 24 липня 2013 року по 27 серпня 2015 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі (а.с. 20).

Таким чином, на час звернення з клопотанням до суду першої інстанції відбута частина строку призначеного ОСОБА_8 покарання становила більше 2/3 строку, призначеного судом за вчинення кримінальних правопорушень, які відносяться, у тому числі, до категорії умисних особливо тяжких злочинів.

Відповідно до положень ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Із змісту вказаних положень кримінального закону випливає, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням можлива при обов`язковій та одночасній наявності в їх сукупності підстав та умов.

При цьому головним та вирішальним є не факт відбування певної частини покарання, а перебування засудженого на шляху до виправлення.

Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким повинна сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України виправленню засудженого і запобіганню вчиненню нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», рішення про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений став на шлях виправлення. При цьому, суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.

Висновок суду про те, що засуджений став на шлях виправлення, повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує розгляду подання.

Суд не може не врахувати, що примірна поведінка це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намаганням своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_8 в місцях позбавлення волі знаходиться з 2 серпня 2013 року.

Під час тримання в Державній установі «Кіровоградський слідчий ізолятор» з 2 серпня 2013 року по 28 вересня 2015 року характеризувався посередньо, вимог режиму тримання не порушував, стягнень та заохочень не мав.

У Державній установі «Дніпропетровський слідчий ізолятор» тримався з 28 вересня 2015 року по 6 жовтня 2015 року, за період тримання характеризувався посередньо, вимог режиму тримання не порушував, стягнень та заохочень не мав.

У Державній установі «Жовтоводська виправна колонія (№ 26)» відбував покарання з 6 жовтня 2015 року по 17 квітня 2016 року, за період відбування покарання характеризувався посередньо, мав 1 заохочення, стягнень не мав.

У Державній установі «Дніпропетровський слідчий ізолятор» тримався з 17 квітня 2016 року по 6 травня 2016 року, за період тримання характеризувався посередньо, вимог режиму тримання не порушував, стягнень та заохочень не мав.

У Державній установі «Жовтоводська виправна колонія (№ 26)» відбував покарання з 6 травня 2016 року по 7 жовтня 2020 року, за період відбування покарання характеризувався посередньо, мав 8 заохочень та 8 стягнень.

У Державній установі «Біленьківська виправна колонія (№ 99)» відбуває покарання з 7 жовтня 2020 року, за період відбування покарання характеризується посередньо, не допускає порушень вимог режиму відбування покарання, стягнень та заохочень не має.

При апеляційному розгляді встановлено, що під час відбування покарання в місцях позбавлення волі, засуджений ОСОБА_8 характеризується посередньо.

Так, згідно наявної в матеріалах провадження характеристики, засуджений ОСОБА_8 за характером спокійний, врівноважений, у відношенні з засудженими підтримує рівні взаємовідносини. У відношенні до персоналу установи дотримується не завжди правомірних та ввічливих взаємовідносин, передбачені законом вимоги персоналу установи виконує під контролем. Намагається дотримуватися вимог санітарії та гігієни, має не завжди охайний зовнішній вигляд. Виконує роботи із самообслуговування, має задовільний рівень необхідних навичок. До виконання робіт із благоустрою установи ставиться посередньо, не вбачає суспільної необхідності у їх виконанні. Не допускає порушень вимог пожежної безпеки і безпеки праці. Не приймає участі в організації виховних заходів, які проводяться в установі. Не приймає участі у реалізації програм диференційованого виховного впливу. Не прагне до підвищення наявного загальноосвітнього рівня. Не приймає участі у роботі самодіяльних організацій засуджених. Не перебуває на профілактичному обліку, підстав для постановки на такий облік не має. За вироком суду має позов, який не відшкодований (а.с. 22).

Разом з тим, засудженому ОСОБА_8 4 липня 2017 року комісією установи було відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 101 КВК України; 11 липня 2019 року відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 82 КК України; 2 липня 2020 року відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 81 КК України (а.с. 22).

Крім того, згідно довідки начальника відділення СПС від 9 грудня 2020 року, на ОСОБА_8 під час відбування покарання було накладено 8 стягнень у вигляді 1 попередження, 2 доган, 2 суворих доган та 3 поміщень до ДІЗО на 14 діб, а також 9 заохочень, останнє з яких він отримав лише 30 червня 2020 року (а.с. 23).

Вказані стягнення, їх вид та кількість, які хоча на час звернення з цим поданням до суду були погашені, але факт їх накладення сам по собі та відсутність будь-яких заохочень за період з 29 грудня 2017 року по 26 грудня 2019 року та з 1 липня 2020 року по теперішній час, свідчать про відсутність стабільно позитивної сумлінної поведінки засудженого протягом всього часу відбування покарання.

Колегія суддів зазначає, що під сумлінним ставленням до праці засудженого слід розуміти участь у суспільно-корисній роботі, добросовісне виконання трудових обов`язків, використання форм і методів отримання доходів, які допустимі з точки зору не лише індивідуальних, а й суспільних інтересів (сплата податків, обов`язкових платежів, тощо), підвищення кількісних і якісних показників у роботі, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, додержання правил охорони праці та техніки безпеки.

Так, з довідки про працевлаштування вбачається, що ОСОБА_8 на виробництві колонії взагалі не працював, що не може свідчити про його сумлінне ставлення до праці (а.с. 25).

Враховуючи поведінку засудженого за весь період відбування покарання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що засуджений ОСОБА_8 не проявив себе як такий, що став на шлях виправлення, а тому застосування до нього заохочувальної норми, передбаченою ст. 82 КК України, є передчасним.

Даний висновок суду ґрунтується на досліджених в процесі судового розгляду матеріалах особової справи засудженого.

Наявною в матеріалах провадження характеристикою повністю спростовані доводи апеляційної скарги засудженого, який до виконання робіт із благоустрою установи ставиться посередньо та не вбачає суспільної необхідності у їх виконанні, законні вимоги адміністрації установи виконує тільки під контролем, не приймає участі у реалізації програм диференційованого виховного впливу.

Інші доводи апеляційної скарги засудженого висновків суду першої інстанції також не спростовують, оскільки судом першої інстанції було враховано всі обставини при вирішенні питання про можливість заміни ОСОБА_8 невідбутої частини покарання більш м`яким.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини по справі та надавши їм належну оцінку, прийшов до обґрунтованого висновку, що засуджений ОСОБА_8 не став на шлях виправлення та перевиховання і невідбута ним частина покарання не підлягає заміні на більш м`яке, тому судова колегія вважає, що апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, ст. 82 КК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 16 грудня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну йому невідбутої частини покарання більш м`яким, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4