Справа № 458/1092/20
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2021 м. Турка

Турківський районний суд Львівської області
у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 ,
секретар судового засідання ОСОБА_2 ,
провівши у відкритому судовому засіданні в залі суду судовий розгляд у кримінальному провадженні № 0000252 стосовно
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Малинівка, Гощанського району, Рівненської області, місце проживання якого зареєстровано у АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , громадянина України, з неповною середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, згідно ст. 89 КК України не судимого, -
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125 та ст. 128 КК України,
з участю прокурорів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,
потерпілого ОСОБА_6 ,
представника потерпілого ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_3 ,
захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 31 жовтня 2020 року о 18 год. 10 хв. біля житлового будинку ОСОБА_6 по АДРЕСА_3 в ході словесного конфлікту з ОСОБА_6 умисно наніс йому кулаком правої руки удар у ділянку носа, спричинивши синець та садно в ділянці перенісся, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, тобто вчинив умисне легке тілесне ушкодження, а саме кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України.
Крім того, ОСОБА_3 31 жовтня 2020 року о 18 год. 10 хв. там само в ході словесного конфлікту з ОСОБА_6 , не маючи умислу на заподіяння тому середньої тяжкості тілесних ушкоджень, а саме, не передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, хоча повинен був і міг їх передбачити, наніс ОСОБА_6 кулаком правої руки удар у ділянку носа, від чого той впав на праву руку на тверду поверхню, від чого отримав закритий перелом правої променевої кістки в типовому місці, який відноситься до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, як таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, тобто вчинив необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження, а саме кримінальне правопорушення, передбачене ст.128 КК України.
Під час судового розгляду ОСОБА_3 винуватим себе в умисному легкому тілесному ушкодженні визнав повністю, перелому руки потерпілому не спричинив та показав, що 31 жовтня 2020 року, приблизно о 17 год. 15 хв. він, ОСОБА_9 , разом зі своєю співжителькою ОСОБА_10 прийшли до житлового будинку ОСОБА_6 у АДРЕСА_3 , так як той був винен йому гроші. Через деякий час приїхав ОСОБА_6 і він, ОСОБА_9 , запитав його, коли той заплатить йому гроші за роботу, що в нього виконував, але ОСОБА_6 почав обзивати ОСОБА_10 і вибив у неї з рук мобільний телефон. Він, ОСОБА_9 , заступився за ОСОБА_10 і наніс ОСОБА_6 один удар кулаком правої руки в ділянку носа, від чого той впав на спину, на дорогу і зразу ж піднявся та пішов додому. На цьому конфлікт закінчився. Він, ОСОБА_9 , удари по руках йому не наносив і потерпілий не жалівся на болі в руці.
Цивільний позов не визнав, мотивуючи тим, що ОСОБА_6 жодних доказів понесення матеріальних витрат не надав.
Однак, винуватість ОСОБА_3 у заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження та необережного середньої тяжкості тілесного ушкодження підтверджується такими доказами.
Так, потерпілий ОСОБА_6 показав, що 31 жовтня 2020 року, приблизно о 17 год. 15 хв., він приїхав додому, біля під`їзду зустрів ОСОБА_3 та ОСОБА_10 і між ними винен словесний конфлікт із-за грошей, так як ОСОБА_3 працював у нього тимчасово і він, ОСОБА_11 , був винен йому 500 грн. Стверджує, що ОСОБА_3 умисно наніс йому один удар кулаком правої руки в ділянку носа, від якого він, ОСОБА_11 , впав на праву руку та отримав перелом руки. ОСОБА_3 допомоги йому не надавав, він, ОСОБА_11 , піднявся сам, пішов додому і в цей вечір зателефонував до ОСОБА_12 , щоб той відвіз його в лікарню, так як його дуже боліла рука. У лікарні йому на руку наклали гіпс. Визнав, що мав конфлікт із ОСОБА_10 .
Цивільний позов підтримав повністю, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.
Свідок ОСОБА_10 показала, що 31 жовтня 2020 року, приблизно о 17 год. 15 хв., вона та ОСОБА_3 прийшли до житлового будинку ОСОБА_6 у АДРЕСА_3 , так як той був винен ОСОБА_3 гроші. Через деякий час приїхав ОСОБА_6 і ОСОБА_3 запитав його, коли той заплатить йому гроші за роботу, що в нього виконував, але ОСОБА_6 почав обзивати її, ОСОБА_13 , і вибив у неї з рук мобільний телефон та вдарив в обличчя. Тоді ОСОБА_3 заступився за неї і наніс ОСОБА_6 один удар кулаком правої руки в ділянку носа, від чого той впав на дорогу. На цьому конфлікт закінчився.
Показаннями свідка ОСОБА_12 про те, що 31 жовтня 2020 року, приблизно о 19 год. 30 хв., до нього зателефонував ОСОБА_6 і попросив відвезти його до лікарні. Він, Гусар, відвіз його до лікарні, де потерпілому наклали гіпс на праву руку. Стверджує, що ОСОБА_6 розповів йому, що у цей день мав конфлікт.
Письмовою заявою про вчинення кримінального правопорушення від 31 жовтня 2020 року, з якої відомо, що ОСОБА_6 звернувся до Турківського ВП Самбірського ВП ГУНП у Львівській області з приводу прийняття заходів до ОСОБА_3 , який 31 жовтня 2020 року, приблизно о 18 год. 10 хв. побив його, а саме: наніс удар рукою в голову, від чого він упав на руку та отримав тілесні ушкодження - перелом руки (арк. справи 52).
Висновком судово-медичної експертизи № 107/2020 від 11.11.2020, з якого видно, що у ОСОБА_6 є наступні тілесні ушкодження:
-закритий перелом правої променевої кістки в типовому місці, який відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я і за давністю утворень може відповідати 31.10.2020. Переломи променевої кістки в типовому місці завжди виникають від непрямої травми - при падінні з упором на кисть руки;
-синець та садно в ділянці перенісся, які утворились від дії тупого твердого предмета, могли утворитись 31 жовтня 2020 року і відносяться до легких тілесних ушкоджень (арк. справи 54).
Судово-медичний експерт ОСОБА_14 на підставі ст. 356 КПК України пояснив, що в даному кримінальному провадженні ним було проведено судово-медичну експертизу потерпілого ОСОБА_6 та складено висновки. В ході проведення експертиз було проведено огляд ОСОБА_6 , вивчено матеріали кримінального провадження, медичну документацію та зроблено підсумки. У ОСОБА_6 було виявлено синець та садно в ділянці перенісся, які утворились від дії тупого твердого предмета і відносяться до легких тілесних ушкоджень, а закритий перелом правої променевої кістки в типовому місці виник від непрямої травми, при падінні на випрямлену руку з упором на кисть руки та ознак про те, що дане падіння відбулося з прискоренням, не має. Даний перелом відноситься до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, як такий, що спричинив тривалий розлад здоров`я.
Протоколом проведення слідчого експерименту від 19 листопада 2020 року, проведеного з участю потерпілого ОСОБА_6 , у ході якого той, розповідаючи, показав та продемонстрував, що 31 жовтня 2020 року між ним і ОСОБА_3 виник словесний конфлікт, під час якого ОСОБА_3 наніс йому удар кулаком в ділянку носа, від чого він, Посоленик, впав на тверду поверхню, на праву руку та отримав перелом руки (арк. справи 55-57).
Протоколом проведення слідчого експерименту від 19 листопада 2020 року, відеозапис якого був відтворений під час судового розгляду, із якого видно, що ОСОБА_3 розповів та показав на місці події як 31 жовтня 2020 року між ним і ОСОБА_6 виник словесний конфлікт, під час якого він, ОСОБА_9 , наніс йому удар кулаком в ділянку носа, від чого потерпілий упав на дорогу (арк. справи 58-60).
Висновком судово-медичної експертизи № 115/2020 від 24.11.2020, з якого відомо, що заподіяння тілесних ушкоджень на тілі у ОСОБА_6 при таких обставинах, які вказані під час слідчих експериментів цілком можливе (арк. справи 61-62).
Відповідно до ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Згідно зі ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Суд врахував показання обвинуваченого, потерпілого та свідка ОСОБА_10 щодо механізму заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , оскільки вони узгоджуються з іншими доказами та вважає їх допустимими доказами, так як вони отримані відповідно до вимог чинного КПК України і підтверджують ту обставину, що мав місце конфлікт між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , під час якого обвинувачений кулаком правої руки наніс удар у ділянку носа потерпілого, від чого той впав на праву руку на тверду поверхню.
Суд критично оцінює показання ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_6 не отримав у цей день під час падіння на дорогу перелом руки, оскільки такі його показання об`єктивно спростовуються дослідженими в судовому засіданні показаннями свідка ОСОБА_12 про те, що 31 жовтня 2020 року біля 19.00-19.30 год. він відвозив ОСОБА_6 до лікарні, де йому наклали гіпс на праву руку та висновками судово-медичних експертиз про те, що перелом руки виник 31 жовтня 2020 року.
Тому суд розцінює дані показання обвинуваченого не інакше, як обрану позицію самозахисту з метою уникнення відповідальності, оскільки такі доводи обвинуваченого, окрім його власних тверджень, жодним іншим доказом не підтверджені та водночас об`єктивно спростовуються дослідженими судом належними та допустимими доказами.
За змістом ст. 8 Конституції України, в державі визначено принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти, приймаються на основі Конституції і повинні відповідати її змісту.
Згідно зі ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку та встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. При цьому не можна покладати на обвинуваченого доведення своєї невинуватості, а всі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитись на користь останньої. Визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за доведеності її вини. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а також доказах одержаних незаконним шляхом.
За правилами ст. 8, 9 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до п. 10) ч. 1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема відносяться: презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.
У відповідності до ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість даної особи .
Розглядаючи кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 , суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Згідно ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
У частині третій статті 337 КПК України встановлено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Прокурором у зміненому обвинуваченні зазначено, що ОСОБА_3 в ході словесного конфлікту, не маючи прямого умислу на заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень, однак, передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння та легковажно розраховуючи на їх відвернення, наніс ОСОБА_6 кулаком правої руки удар у ділянку носа, від чого останній упав на праву руку на тверду поверхню та отримав закритий перелом правої променевої кістки в типовому місці, який відноситься до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень.
Проте, під час судового розгляду не надано доказів на підтвердження наявності необережності у виді протиправної самопевності.
Аналіз досліджених у судовому засіданні доказів у їх сукупності дозволяє суду дійти висновку, що ОСОБА_3 вчинив необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження у виді протиправної недбалості, так як, наносячи удар кулаком правої руки у ділянку носа, хоча й не передбачав, але повинен був і міг передбачати, що потерпілий може впасти та отримати травму внаслідок удару об тверду поверхню (дорогу).
Суд відхиляє твердження потерпілого та його представника про умисне заподіяння середньої тяжкості тілесного ушкодження, так як вони суперечать дослідженим у судовому засіданні доказам.
Так, обов`язковою ознакою складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України є наявність вини особи у формі прямого чи непрямого умислу на спричинення потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Тобто особа повинна передбачати суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажати їх настання (прямий умисел) або ж хоча і не бажати, але свідомо припускати настання цих наслідків (непрямий умисел). При цьому питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Умисне заподіяння середньої тяжкості тілесного ушкодження (ст. 122 КК України) з об`єктивної сторони характеризується протиправним посяганням на здоров`я іншої людини, шкідливими наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, встановлення причинного зв`язку між зазначеним діянням та наслідками.
Кримінальна відповідальність за необережне тілесне ушкодження (стаття 128 КК України) настає за наявності таких самих елементів об`єктивної сторони, як і складу злочину, передбаченого статтею 122 КК України, за умови, якщо були заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження, а за суб`єктивною стороною цей злочин проявляється в необережній формі вини у виді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.
Розмежування умисного заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень (частина перша статті 122 КК України) і необережного заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень (стаття 128 КК України) здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів.
Окрім того, при визначенні ступеня тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень за способом вчинення діяння враховуються локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень, які можуть бути віднесені до середньої тяжкості, а зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах з матеріальним складом обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до цих наслідків.
Так, під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_3 наніс ОСОБА_6 кулаком правої руки удар у ділянку носа, від чого останній упав на праву руку на тверду поверхню та отримав закритий перелом правої променевої кістки в типовому місці.
Оскільки травма потерпілим була отримана не внаслідок спричинення йому безпосередньо обвинуваченим, що є необхідним для кваліфікації дій за ч. 1 ст. 122 КК України, а результатом падіння, без ознак прискорення, на тверду поверхню (дорогу), тобто суб`єктивна сторона злочину, вчиненого ОСОБА_3 , характеризується необережністю у вигляді протиправної недбалості - обвинувачений не передбачав можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити.
Згідно роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» у випадках, коли особа, яка заподіяла потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії слід розглядати як заподіяння необережного середньої тяжкості тілесного ушкодження і кваліфікувати за ст.128 КК.
Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
ОСОБА_3 вчинив кримінальні правопорушення, які згідно ст. 12 КК України відносяться до проступку та нетяжкого злочину.
За місцем проживання він характеризується позитивно, на утриманні має двох неповнолітніх дітей, на обліку в лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, згідно ст. 89 КК України не судимий.
Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання ОСОБА_3 судом не встановлено.

Суд не бере до уваги зазначені в обвинувальному акті обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину з огляду на таке.
Так, виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке полягає в тому, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.
Активним сприянням розкриттю злочину слід вважати надання особою правоохоронним органам або суду фактів, доказів, будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи.
Однак, у судовому засіданні не встановлені такі обставини.
Із досудової доповіді уповноваженого органу з питань пробації відомо, що ОСОБА_3 є безпечним для суспільства та його виправлення можливе без ізоляції від суспільства.
Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_3 покарання у виді громадських робіт в межах санкції ч. 1 ст. 125 КК України та обмеження волі в межах санкції ст. 128 КК України, які є необхідні та достатні для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень і відсутні підстави для застосування ст. 69 КК України.

Так як ОСОБА_3 вчинив кримінальні правопорушення, які складають сукупність кримінальних правопорушень, то йому слід призначити покарання за правилами, передбаченими ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Оскільки ОСОБА_3 призначається покарання у виді обмеження волі, та ураховуючи обставини вчинення кримінальних правопорушень, а саме дії обвинуваченого, який став на захист особи від протиправної поведінки потерпілого, а також особу обвинуваченого, який згідно досудової доповіді з інформацією про соціально психологічну характеристику обвинуваченого є безпечним для суспільства та його виправлення можливе без ізоляції від суспільства, на утриманні має двох неповнолітніх дітей, суд дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_3 без відбування покарання і звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
У зв`язку з тим, що ОСОБА_3 вчинив два кримінальні правопорушення, раніше притягався до кримінальної відповідальності, суд визнає за необхідне призначити іспитовий строк тривалістю два роки.
Саме таке покарання, на думку суду, буде справедливим, необхідним і достатнім, та, у відповідності до вимог ст. 50, 65 КК України, відповідає загальним засадам призначення покарання та його меті.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі Скоппола проти Італії від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Як у справі Бакланов проти Росії (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі Фрізен проти Росії (рішення від 24 березня 2005 року) суд зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним, а у справі Ізмайлов проти Росії (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи.
Вирішуючи питання про цивільний позов, суд виходив із такого.
Потерпілим ОСОБА_6 у даному кримінальному провадженні до початку судового розгляду пред`явлено цивільний позов до ОСОБА_3 про відшкодування завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення майнової шкоди в розмірі 15000 грн. та моральної шкоди в розмірі 50 000 грн.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_6 покликався на те, що внаслідок неправомірних дій відповідача він отримав тілесні ушкодження та на лікування витратив кошти і далі продовжує лікуватися, так як хворіє важкою формою цукрового діабету.
Крім того, неправомірними діями ОСОБА_3 йому завдана моральна шкода, яку він оцінює в розмірі 50 000 грн., оскільки він, Посоленик, зазнав сильний фізичний біль, проживає один і не може самостійно одягнутися, приготувати їжу та реалізувати інші життєві потреби.
Заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали справи в частині цивільного позову, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що позов у кримінальному провадженні про відшкодуванння моральної шкоди підлягає частковому задоволенню, а в позові про відшкодування майнової шкоди необхідно відмовити з таких підстав.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Статтею 128 КПК України встановлено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов, зокрема до обвинуваченого за шкоду, завдану його діяннями.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи, зокрема, обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині першій статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Потерпілий ОСОБА_6 не надав жодних доказів в обґрунтування заподіяної йому майнової шкоди та розміру понесених матеріальних витрат, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно, зокрема: від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3).
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Ураховуючи наведене, а саме: обставини вчинення кримінального правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, які потерпілий зазнав унаслідок спричинення йому тілесних ушкоджень, суд дійшов висновку про визначення моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню відповідачем, в розмірі 5 000,00 грн., що відповідає ступеню заподіяних йому моральних та фізичних страждань, обставинам заподіяння шкоди та вимогам справедливості і розумності.
Речові докази та процесуальні витрати відсутні.

Запобіжний захід не обирався.

Керуючись ст. 369-371, 374 КПК України, суд

у х в а л и в :

ОСОБА_3 визнати винуватим за ч. 1 ст. 125 та ст. 128 КК України і призначити покарання:
- за ч. 1 ст. 125 КК України 200 годин громадських робіт;
- за ст. 128 КК України - два роки обмеження волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_3 остаточне покарання у виді обмеження волі на строк два роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.
Установити ОСОБА_3 іспитовий строк два роки.
Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Цивільний позов ОСОБА_6 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 у користь ОСОБА_6 5 000 /п`ять тисяч/ грн. 00 коп. за заподіяння моральної шкоди.
У решті частині позову про відшкодування майнової шкоди в розмірі 15 000 грн. та моральної шкоди в розмірі 45 000 грн. відмовити за недоведеністю позовних вимог.
Речові докази та процесуальні витрати відсутні.

Запобіжний захід не обирався.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано і може бути оскаржений в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через суд, який ухвалив вирок протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1