КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11кп/824/2651/2021 Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 23 квітня 2021 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 258, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 342 КК України,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 квітня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотань захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_8 про зміну обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід та продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 до 21 червня 2021 року включно.
Рішення суду мотивовано тим, що з огляду на суспільну небезпечність, характер та масштабність наслідків інкримінованих обвинуваченому дій, суворість покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі доведення його винуватості, а також даних про особу обвинуваченого, що у своїй сукупності свідчить про наявність ризиків, передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, що ОСОБА_7 , перебуваючи на волі може переховуватися від суду та може вчинити інше кримінальне правопорушення, а тому застосування більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить дотримання обвинуваченим процесуальних обов`язків під час судового розгляду.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просив скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 23 квітня 2021 року та задовольнити клопотання захисту, змінивши запобіжний захід ОСОБА_7 з тримання під вартою на особисте зобов`язання.
В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції з власної ініціативи суду майже за місяць до закінчення дії попереднього запобіжного заходу та без клопотання прокурора розглянув питання про продовження строків тримання обвинуваченого під вартою.
Апелянт вказує, що за час дії попередніх ухвал, якими було застосовано та продовжено дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судових засідань, де б досліджувались докази, не проводилось.
При цьому суд, розглядаючи справу судом присяжних, продовжив ОСОБА_7 строк тримання під вартою неповним складом суду, за відсутності запасного присяжного ОСОБА_9 .
Як вважає захисник, неодноразове продовження судом тримання ОСОБА_7 під вартою у поєднанні із переходом суду на спрощений порядок провадження та долучення доказів до справи порушує право на захист.
Також апелянт зазначає, що стороною обвинувачення жодних доказів на підтвердження існування ризиків, передбачених п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України суду надано не було.
Захисник вказує, що ризик переховування обвинуваченого від правосуддя та продовження вчинення ним кримінальних правопорушень оцінювався судом виключно на підставі лише суворості можливого покарання без врахування всіх інших обставин та фактів, що передбачені ст. 178 КПК України.
Апелянт зазначає, що судом не було враховано низки рішень Європейського суду з прав людини щодо того, що сама по собі тяжкість обвинувачення та можливого покарання не може бути обґрунтуванням обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Також, захисник звертає увагу на те, що інший обвинувачений у цій справі ОСОБА_10 , який також тривалий час утримувався під вартою, та про існування ризику втечі якого та продовження вчинення ним злочинів постійно наголошував прокурор, після зміни йому запобіжного заходу на непов`язаний з триманням під вартою, від суду не переховувався, кримінальних правопорушень не вчиняв, а постійно прибуває у всі судові засідання де намагається довести свою невинуватість, що, як вважає захисник свідчить про припущення суду першої інстанції про існування ризиків.
Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції не досліджував особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який під час його затримання був працівником батальйону патрульної служби міліції особливого призначення ГУМВС України в м. Києві, у 2014 році брав участь в акціях протесту на Майдані Незалежності в м. Києві з метою захисту від узурпації державного строю та Європейського вибору України де він був свідком розстрілу цивільних активістів та учасників мирного протесту 20 лютого 2014 року.
Захисник звертає увагу також на те, що після збройної агресії Російської Федерації, ОСОБА_7 виступив на захист територіальної недоторканості та державного суверенітету України, більше року перебував в зоні проведення АТО, брав участь у бойових діях, перебуваючи під обстрілами бачив загибель бойових товаришів, отримував контузії та інші травми. З грудня 2014 року по квітень 2015 року ОСОБА_7 перебував у с. Пісках де проходили запеклі бойові дії.
Як зазначає захисник 29 серпня 2015 року ОСОБА_7 повернувся до м. Києва з метою переведення до іншого батальйону у зв`язку з розформуванням добровольчих батальйонів, при цьому психологічно він відчував себе пригнічено, сильно морально виснаженим.
Захисник вважає, що тривале неодноразове продовження застосування тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_7 , який утримується під вартою вже п`ять років 7 місяців 23 дні перетворило запобіжний захід на «очікування» обвинувального вироку та фактичне відбуття покарання у вигляді позбавлення волі.
В апеляції захисника відсутнє клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін, відтак розгляд провадження здійснюється без участі сторін кримінального провадження, як це передбачено ч. 4 ст. 422-1 КПК України.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали, додані до апеляційної скарги та витребувані з суду першої інстанції, за апеляційною скаргою захисника, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.
Висновок, викладений в ухвалі Шевченківського районного суду м. Києва від 23 квітня 2021 року щодо підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 ґрунтується на матеріалах провадження та відповідає вимогам закону.
Так суд, розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , врахував наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та обставини, що враховуються при обранні запобіжного заходу згідно з вимогами ст. 178 КПК України.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції з власної ініціативи суду майже за місяць до закінчення дії попереднього запобіжного заходу та без клопотання прокурора розглянув питання про продовження строків тримання обвинуваченого під варто є неспроможними, позаяк, відповідно до ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Крім того, доводи апелянта про те, що розглядаючи справу судом присяжних, суд продовжив ОСОБА_7 строк тримання під вартою неповним складом суду, тобто за відсутності запасного присяжного ОСОБА_9 є безпідставними, оскільки, як вбачається з оскаржуваної ухвали, рішення ухвалено судом присяжних у складі двох професійних суддів та трьох присяжних, що відповідає положенням ч. 3 ст. 31 КПК України.
Посилання апелянта на те, що за час дії попередніх ухвал, якими було застосовано та продовжено дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_7 , судових засідань, де б досліджувались докази, не проводилось, не може бути взятим до уваги, оскільки це не стосується висновків, викладених в оскаржуваній ухвалі щодо підстав для продовження запобіжного заходу.
А посилання захисника на те, що суду перейшов "на спрощений порядок провадження" при вирішення питання про продовження запобіжного заходу ОСОБА_7 є неспроможним, оскільки суд дотримався вимог кримінального процесуального закону.
Доводи апелянта про те, що стороною обвинувачення не надано жодних доказів на підтвердження існування ризиків, передбачених п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, є необґрунтованими, оскільки при вирішенні питання про доцільність продовження тримання обвинуваченому ОСОБА_7 під вартою, суд першої інстанції врахував конкретні обставини вчинення інкримінованих обвинуваченому дій, особу обвинуваченого, моральні якості обвинуваченого, суворість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі доведення його винуватості у вчиненні інкримінованих йому злочинів, прийшов до обґрунтованого висновку про наявність високої ймовірності вчинення останнім зазначених прокурором поза процесуальних дій з метою створення перешкод судовому розгляду або ж загрози суспільству.
При цьому твердження апелянта про те, що суд не досліджував дані про особу обвинуваченого, є необґрунтованими, оскільки в оскаржуваній ухвалі суд, з посиланням на дані по особу обвинуваченого, наявність у нього певних сімейних зв`язків, постійного місця реєстрації, дійшов до висновку про те, що вказані дані не зменшують ризиків до такого ступеню, щоб повністю виключити їх.
Це ж стосується і попередньої службової чи громадської діяльності ОСОБА_7 та його участі в АТО.
При цьому, з огляду на тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 258, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 342 КК України, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок, викладений в ухвалі суду щодо продовження ОСОБА_7 такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, а тому доводи захисника на те, що тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке інкримінується його підзахисному саме по собі, не може бути підставою для застосування відносно підозрюваного такого запобіжного заходу, як тримання під вартою є безпідставними.
Доводи апелянта про те, що судом не було враховано низки рішень Європейського суду з прав людини щодо того, що сама по собі тяжкість обвинувачення та можливого покарання не може бути обґрунтуванням обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є безпідставними, оскільки, на думку колегії суддів, прийняте судове рішення суду першої інстанції не суперечить положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в провадженні існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Також безпідставними колегія суддів вважає доводи захисника про те, що ризик переховування від суду нівельований тим, що інший обвинувачений у цій справі - ОСОБА_10 після зміни йому запобіжного заходу на непов`язаний із триманням під вартою, в повному обсязі виконує покладені на нього обов`язки, оскільки дані обставини жодним чином не спростовують ризики, на які посилається суд в оскаржуваній ухвалі щодо підстав продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 .
При цьому, суд врахував обставини вчинення інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, а також обставини затримання останнього, а саме супротив працівникам правоохоронних органів, вилучення у ОСОБА_7 під час затримання вибухового пристрою, і, на думку колегії суддів, прийшов до обґрунтованого висновку, що обвинуваченому необхідно продовжити строк тримання під вартою, а тому доводи захисника про тривале неодноразове продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , який утримується під вартою вже п`ять років 7 місяців 23 дні - є безпідставним.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не особисте зобов`язання, як просить захисник обвинуваченого в апеляційній скарзі, має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні на даній стадії судового розгляду, відтак не вбачає підстав для зміни чи скасування ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 23 квітня 2021 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 .
Таким чином, колегія суддів, вважаючи законною і обґрунтованою ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 23 квітня 2021 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 не вбачає підстав для її зміни чи скасування.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 422-1 КПК України, колегія суддів, -
у х в а л и л а :

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 23 квітня 2021 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 258, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 342 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції оскарженню не підлягає.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4