Житомирський апеляційний суд
Справа №296/2185/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.539 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №288/582/20 за апеляційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 02 березня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:
зазначеною ухвалою задоволено подання Корольовського районного відділу філії державної установи «Центр пробації» у Житомирській області про примусове направлення до місця відбування покарання згідно з вироком суду засудженого ОСОБА_8 .
Надано дозвіл на затримання засудженого вироком Житомирського апеляційного суду від 24.06.2020 ОСОБА_8 для направлення його для відбування покарання у виді 2 років обмеження волі в порядку встановленому для осіб, засуджених до позбавлення волі.
Початок строку відбуття покарання обраховано з дня затримання, зараховано строк тримання під вартою згідно з правилами, передбаченими ст.72 КК України.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як незаконну та призначити новий розгляд у суді першої інстанції у іншому складі суду. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що розглянувши справу за відсутності засудженого, суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, передбачене п.3 ч.2 ст.412 КПК України, зокрема порушення права на захист. Вказує, що у зв`язку з тим, що засуджений ОСОБА_8 в судове засідання 02.03.2021 року не з`явився, він - адвокат за призначенням, не мав можливості зв`язатися з останнім засобами телефонного зв`язку за номерами, зазначеними в наданій уповноваженим органом з питань пробації особовій справі засудженого та не мав можливості узгодити із ним правову позицію для належного здійснення його захисту. Крім того, зазначає, що судом не враховано ту обставину, що направлення засудженого ОСОБА_8 до виправного центру для відбування покарання, призначеного вироком Житомирського апеляційного суду від 24.06.2020 року, унеможливить розгляд у розумні строки Богунським районним судом м.Житомира кримінального провадження №295/12910/17 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.296, ч.1 ст.122 КК України, розгляд якого на даний час не завершений.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення засудженого та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, перевіривши матеріали судового провадження, доводи апеляційної скарги, а також ухвалу суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволення з таких підстав.
Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст.2 КПК України).
Положення ст.7 КПК України визначають, що зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, обов`язковість судових рішень, змагальність сторін та розумність строків розгляду справи.
Вимогами ч.1 ст.370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
На думку апеляційного суду, суд першої інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався.
Згідно з ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Як вбачається із матеріалів провадження, вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 09.04.2020 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.186, ч.1 ст. 296 КК України та призначено йому покарання, з урахуванням ст.70 КК України, у виді двох років обмеження волі, за ст. ст.75,76 КК України звільнено від відбування покарання із встановленням іспитового строку 1 рік 6 місяців (а.8-11 т.2).
Вироком Житомирського апеляційного суду від 24.06.2020 року вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 09.04.2020 року щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасовано та ухвалено в цій частині новий вирок. Призначено ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.186, ч.1 ст.296 КК України, з урахуванням положень ст. 70 КК України, у виді двох років обмеження волі. Початок строку відбування покарання обраховано з моменту приведення вироку до виконання (а.54-56 т.2).
Процедура направлення засуджених до обмеження волі для відбування покарання врегульована ст.57 КВК України.
Відповідно до ч.1 ст.57 КВК України особи, які засуджені до обмеження волі, прямують за рахунок держави до місця відбування покарання самостійно. Уповноважений орган з питань пробації згідно з вироком суду вручає засудженому припис про виїзд до місця відбування покарання. Не пізніше трьох діб з дня одержання припису засуджений зобов`язаний виїхати до місця відбування покарання і прибути туди відповідно до вказаного в приписі строку.
Частиною 4 ст.57 КВК України передбачено, що у разі невиїзду засудженого до місця відбування покарання без поважних причин або ухилення засудженого від отримання припису суд за поданням уповноваженого органу з питань пробації направляє засудженого до місця відбування покарання в порядку, встановленому для засуджених до позбавлення волі.
Поважними причинами невиїзду засудженого після отримання припису до місця відбування покарання в призначений строк є хвороба та інші обставини, що фактично позбавляють його можливості своєчасно прибути за викликом і документально підтверджені.
Належним підтвердженням отримання засудженим припису є його підпис про отримання припису.
Згідно ч.5 ст.57 КВК України у разі неприбуття засудженого до обмеження волі до місця відбування покарання та в разі, якщо його місцезнаходження невідоме, уповноважений орган з питань пробації надсилає органам Національної поліції подання про оголошення його в розшук та подання до суду для вирішення питання направлення засудженого до місця відбування покарання в порядку, установленому для засуджених до позбавлення волі. Після затримання засуджений направляється до місця відбування покарання в порядку, встановленому для засуджених до позбавлення волі.
Вирішуючи питання про правильність юридичної оцінки наявності підстав і умов, зазначених у ст.57 КВК України, суд апеляційної інстанції перевіряє, чи було належно з`ясовано місцевим судом наявність обов`язкових умов направлення засудженого до місця відбування покарання в порядку, встановленому для засуджених до позбавлення волі, у їх сукупності.
Так, 22.07.2020 року на адресу Корольовського РВ Державної установи «Центр пробації» у Житомирській області надійшов вищезазначений вирок разом із розпорядженням про його виконання і в цей же день був прийнятий до виконання (а.1-2 особової справи).
10.08.2020 року засудженому ОСОБА_8 роз`яснено наслідки ухилення від одержання припису про виїзд до місця відбування покарання та не виїзд в установлений строк чи неприбуття до виправного центру, передбачені ст. 57 КВК України, зокрема, про те, що він буде затриманий для вирішення питання про направлення до місця відбування покарання в порядку, встановленому для засуджених до позбавлення волі, про що свідчить дана ним підписка (а.20 особової справи), власноруч заповнена анкета (а.19 особової справи).
Засудженому був виданий припис для прибуття самостійно протягом трьох діб, а саме до 13.08.2020 року до Бердичівського виправного центру (№108) в Житомирській області за адресою: вул. Нізгурецька, 2, м. Бердичів, Житомирська область (а.23 особової справи). В той же день засуджений ОСОБА_8 надав пояснення та зазначив про те, що наслідки ухилення від відбування покарання йому відомі (а.21 особової справи).
Разом з цим, станом на 02.09.2020, засуджений ОСОБА_8 до виправного центру для відбування покарання у виді обмеження волі, на виконання вироку Житомирського апеляційного суду від 24.06.2020 року, самостійно не прибув (а.27 особової справи).
З рапорту заступника начальника Корольовського РВ філії ДУ «Центр пробації» в Житомирській області від 15.09.2020 року вбачається, що під час телефонної розмови з ОСОБА_8 , останній повідомив, що не згоден з рішенням суду, планує його оскаржувати, а тому не збирається їхати до Бердичівського ВЦ №108 згідно виданого йому припису. Відмовився прибути за викликом до Корольовського РВ для надання письмового пояснення (а.29 особової справи).
Дані обставини безспірно встановлені судом першої інстанції, про що зазначено в оскаржуваній ухвалі.
На думку апеляційного суду, оскільки в ході судового розгляду в суді першої інстанції не встановлено поважних причин неприбуття засудженого ОСОБА_8 до виправного центру у визначений в приписі строк, таких причин, що фактично позбавили засудженого можливості своєчасно прибути за викликом не встановлено і судом апеляційної інстанції в ході перегляду оскаржуваного судового рішення, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість направлення до місця відбування покарання засудженого ОСОБА_8 в порядку, встановленому для осіб, засуджених до позбавлення волі, відповідно до ч. 4 ст. 57 КВК України.
Доводів про порушення місцевим судом вимог ст.57 КВК України в апеляційній скарзі не наведено.
Що ж стосується апеляційних тверджень захисника про порушення права на захист ОСОБА_8 , то колегія суддів вважає, їх безпідставними.
Положення ч.1 ст. 59 Конституції України та ч.2 ст. 8 Кримінально-виконавчого кодексу України гарантує засудженому право на правову допомогу.
Забезпечення права на захист є однією з основних засад кримінального провадження, як зазначено в пункті 13 частині 1 статті 7 КПК України.
Згідно із ч. 3 ст. 43 КПК України, виправданий, засуджений має права обвинуваченого, передбачені статтею 42 цього Кодексу, в обсязі, необхідному для його захисту на відповідній стадії судового провадження.
Відповідно до ч.3 ст.539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, розглядається протягом десяти днів з дня його надходження до суду суддею одноособово згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318-380 цього Кодексу, з урахуванням положень цього розділу.
Частиною 5 ст.539 КПК України, визначено, що в судове засідання викликаються засуджений, його захисник, законний представник, прокурор. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про місце та час розгляду клопотання (подання), не перешкоджає проведенню судового розгляду, крім випадків, коли їх участь визнана судом обов`язковою або особа повідомила про поважні причини неприбуття.
Вирішуючи питання про правомірність проведення слухання справи за відсутності засудженого ОСОБА_8 судом першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне зазначеними наступне.
Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що подання начальника Корольовського РВ філії ДУ «Центр пробації» від 16.09.2020 року про примусове направлення до місця відбування покарання перебувало на розгляді місцевого суду з 22.09.2020 року (а.73-75 т.2).
Суд першої інстанції протягом тривалого часу вживав всіх можливих заходів щодо належного повідомлення та забезпечення участі засудженого ОСОБА_8 в розгляді вищезазначеного подання, шляхом не тільки надсилання поштових повідомлень про виклик до суду на адресу місця проживання засудженого (а.82-83, 86 (судова повістка вручена матері засудженого), 94-95 т.2), а й винесення ухвал про привід (а.99, 105, 111 т.2), які не виконувались, так як засуджений ОСОБА_8 був постійно відсутній за місцем проживання (брат зобов`язався передати інформацію засудженому про дату та час судового розгляду подання).
Як вбачається з журналу судового засідання, 15.02.2021 року судовий розгляд відбувся за участю засудженого ОСОБА_8 (а.116-117 т.2), який в суді першої інстанції пояснив, що не з`являвся в судові засідання, так як йому не приходили судові повістки та він не отримував повідомлення про необхідність приїхати до Виправного центру м.Бердичева для відбування покарання. Вказав, що можливо оскаржував вирок апеляційного суду в касаційному порядку. Засуджений ОСОБА_8 в судовому засіданні 15.02.2021 року також заявив клопотання про призначення йому безоплатного захисника, у зв`язку з чим розгляд подання перенесено на 02.03.2021 рік з повідомленням усіх учасників провадження, у тому числі засудженого, про що свідчить розписка останнього (а.120 т.2). Крім того, засуджений під час судового засідання був проінформований, що у разі неявки без поважних причин чи неповідомлення про причини неприбуття, справа може бути розглянута за його відсутності.
Належним чином повідомлений засуджений ОСОБА_8 в судове засідання 02.03.2021 року не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило.
Апеляційний суд критично оцінює показання засудженого ОСОБА_8 , дані ним як в суді першої так і апеляційної інстанції, оскільки з матеріалів справи вбачається, що вирок Житомирського апеляційного суду від 24.06.2020 року набрав законної сили, з вересня 2020 року засуджений не намагався добровільно прибути до виправного центру в м.Бердичеві, а сама поведінка засудженого свідчить виключно про бажання ухилитися від відбування покарання, що підтверджується неприбуттям добровільно до виправного центру у встановлений у приписі триденний строк, так і ухиленням протягом тривалого часу від явки в судові засідання, ухиленням від отримання поштових відправлень за адресою місця проживання, відключенням мобільного телефону, який зазначений ним особисто як його контактний номер.
На переконання колегії суддів, судом першої інстанції всіляко забезпечувалась змагальність судового процесу та право засудженого ОСОБА_8 на справедливий судовий розгляд, що свідчить про дотримання основного принципу Європейського суду з прав людини «особа повинна бути почутою».
В рішенні Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07 липня 1989 року виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій, направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи.
В цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Отже, поведінка засудженого ОСОБА_8 , який будучи обізнаним про перебування на розгляді в суді першої інстанції подання органу пробації, не цікавився ходом судового розгляду, свідчить про те, що він не використовував всі засоби, передбачені Кримінальним процесуальним кодексом України для прискорення процедури слухання справи та проявляє до нього байдужість.
Таким чином, враховуючи дату набрання вироком законної сили 24.06.2020 року, дату надходження подання органу пробації до Корольовського районного суду 24.06.2020 року, положення ч.3 ст.539 КПК України, які встановлюють скорочені строки розгляду зазначеної категорії справ, вимоги ч.2 ст.22 КПК України відповідно до яких, вирок та ухвала суду, що набрали законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України, а також процесуальну поведінку засудженого, яка на думку колегії суддів, спрямована виключно на зволікання у розгляді справи та ухилення від відбування покарання, який про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, колегія суддів вважає що суд першої інстанції правомірно розглянув подання без участі засудженого.
Крім того, явка засудженого ОСОБА_8 в судове засідання 02.03.2021 року не була визнана судом обов`язковою, а тому відповідно до вимог ч.5 ст. 539 КПК України, неприбуття останнього в судове засідання не перешкоджало проведенню судового розгляду.
Доводи апелянта про те, що він не узгодив правову позицію із засудженим, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки достовірно знаючи про те, що подання органу пробації перебуває на розгляді в Корольовському районному суді та про те, що його клопотання про залучення захисника задоволено, засуджений не вжив заходів ні для звязку із залученим захисником, ні для безпосередньої участі в судовому засіданні.
Крім того, відповідно до вимог ст.52 КПК України участь захисника в даному провадженні необов`язкова.
Тому, апеляційний суд визнає, що засуджений ОСОБА_8 самостійно розпорядився своїми процесуальними правами, а його неявка в судове засідання було його власним волевиявленням і згідно з вимогами закону не перешкоджало проведенню судового розгляду.
Європейський суд з прав людини наголошує, що особа, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Недобросовісним користування процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез`явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.
Не заслуговують на увагу також доводи захисника про неповноту судового розгляду у зв`язку з неврахуванням судом тієї обставини, що на розгляді Богунського районного суду перебуває кримінальне провадження №295/12910/17 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.296, ч.1 ст.122 КК України, оскільки вказана обставина не є визначеною законом підставою, яка має враховуватися при вирішення питання про примусове направлення засудженого до місця відбування покарання. Крім того, відповідно до ч.3 ст.59 КВК України, засудженим може бути дозволено короткочасні виїзди за межі виправного центру за обставин, передбачених законом для осіб, засуджених до позбавлення волі, а також з інших поважних причин у випадках, зокрема, за викликом суду - на період здійснення кримінального провадження.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а ухвала місцевого суду є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування немає.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 02 березня 2021 року, якою засудженого ОСОБА_8 направлено для відбування покарання у виді 2 років обмеження волі, - без змін.

Ухвала апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :