ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/93/21 Справа № 185/2276/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника-адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження № 0000235 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника-адвоката ОСОБА_8 та прокурора Павлоградської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_9 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2020 року щодо ОСОБА_7 , -
ВСТАНОВИЛА:
цим вироком
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Павлограда Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років 6 місяців.
Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено обраний тримання під вартою в ДУ «Дніпровська установа виконання покарань №4».
Строк відбуття покарання ухвалено обчислювати з 11.02.2020 року.
Вирішено долю речових доказів та судових витрат.
Вказаним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні наступного.
Приблизно о 01.15 годині 11.02.2020 року, ОСОБА_7 , знаходячись за місцем свого мешкання в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , де перебували також його мачуха ОСОБА_10 , батько ОСОБА_11 та відпочивали, після вживання спиртних напоїв із зведеним братом ОСОБА_12 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин та непорозуміння, виник конфлікт. При цьому ОСОБА_7 взяв в праву руку кухонний ніж, який знаходився на столику в кімнаті та направився в сторону ОСОБА_12 . У свою чергу ОСОБА_12 , бажаючи уникнути конфліктної ситуації, вийшов з кімнати, зачинивши за собою двері та утримував їх з іншої сторони руками, перешкоджаючи ОСОБА_7 відчинити їх.
Під час спроб відчинення дверей кімнати, відчуваючи опір зі сторони ОСОБА_12 , який утримував двері, будучи обуреним на свого брата, вважаючи себе ображеним, з метою вирішення конфлікту, ОСОБА_7 , реалізуючи раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_12 , усвідомлюючи протиправний характер вчинюваних ним дій, тримаючи в правій руці ніж та розуміючи, що за його використанням можливо досягнення протиправної мети, просунувши між дверима кімнати та стіною свою праву руку, в якій утримував ножа, та діючи умисно, із застосуванням фізичної сили, наніс один удар ножем в життєво важливий орган - в ліву скроневу частину голови ОСОБА_12 , який знаходився в цей момент з іншої сторони дверей кімнати та з метою самозахисту намагався протистояти відчиненню дверей ОСОБА_7 .
В результаті отриманого удару ножем в голову, ОСОБА_12 впав на підлогу. Вважаючи виконаними всі дії, що були необхідними для доведення злочину до кінця, бажаючи настання смерті та усвідомлюючи безпорадний стан потерпілого, який, отримавши тілесне ушкодження, не мав можливості надати опору та захистити себе, ОСОБА_7 вийшовши з кімнати, не зупиняючись, керуючись наміром позбавлення життя потерпілого, сів зверху на лежачого на підлозі ОСОБА_12 , та, утримуючи ніж в правій руці, знову здійснив замах ножем над ОСОБА_12 , однак в цей момент був зупинений батьком ОСОБА_11 , який разом із дружиною ОСОБА_10 , почувши шум та сварку між синами, вийшли в коридор квартири. Усвідомлюючи злочинність дій обвинуваченого та побачивши замах ножем над ОСОБА_12 , ОСОБА_11 в цей момент здійснив захват руки ОСОБА_7 , відвернувши заподіяння чергового удару ножем в тіло ОСОБА_12 .
Таким чином, як зазначено у вироку, ОСОБА_7 виконав усі дії, які вважав необхідними для умисного протиправного заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_12 до кінця, завдавши тим самим останньому тілесні ушкодження у вигляді: проникаючого колото-різаного поранення голови скроневої області зліва, що супроводжувалося забоєм головного мозку III ступеню, забоєм скроневої частки, субарахноїдальним та внутрішньошлуночковим крововиливом зліва, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпечності для життя в момент спричинення, але злочин не було закінчено з причин, що не залежали від його волі, оскільки були припиненні батьками ОСОБА_11 та ОСОБА_10 .
Дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст.115 КК України як закінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіянні смерті іншій людині.
В апеляційних скаргах:
- обвинувачений зазначає, що взагалі не визнає себе винним у намірі вбити потерпілого, повністю визнає вину у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України. Висновки суду вважає невірними.
- захисник обвинуваченого просить вказаний вирок скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Вважає даний вирок суду незаконним і необґрунтованим, постановленим з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального законодавства.
На думку захисника, суд неправильно кваліфікував дії ОСОБА_7 як закінчений замах на вбивство потерпілого ОСОБА_13 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України і його винуватість не доведена і не підтверджена в судовому засіданні зібраними доказами. ОСОБА_7 не мав умислу і мети на спричинення смерті потерпілому ОСОБА_12 , у нього був відсутній мотив на заподіяння смерті ОСОБА_12 .
Зазначає, що в судовому засіданні ОСОБА_7 розповів про всі обставини змісту подій, які він пам`ятає, наголосив, що не мав мотиву та умислу на вбивство ОСОБА_12 , можливо наніс удар ножем потерпілому, який перебував за дверима.
Захисник вважає, що протоколи слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , були проведені з порушенням норм Конституції та КПК України. Свідкам не було роз`яснено норми ст. 63 Конституції України, вимоги ст. 87 КПК України, що вони можуть не давати показань проти себе та близьких родичів, ці свідки не були повідомлені про своє право відмовитися від давання показань, та не відповідати на запитання, не роз`яснені права і обов`язки понятого при проведенні слідчого експерименту. Такі докази, на його думку, є недопустимими, оскільки отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Але суд їх врахував як допустимими.
На думку захисника, на теперішній час не знайшло свого підтвердження наявність умислу ОСОБА_7 на заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_12 , оскільки згідно показань обвинуваченого та допитаних у судовому засіданні свідків, він завдав лише одного удару ножем навідмаш та не бачив куди міг попасти ніж, оскільки не бачив розміщення потерпілого і більше ударів ножем не наносив, хоча мав реальну можливість і час спричинити декілька ударів для заподіяння смерті потерпілому.
Вважає, що суд помилково взяв до уваги надумані висновки ОСОБА_12 про те, що ОСОБА_7 умисно намагався вдарити його ножем у грудну клітину після того як останній знаходився зверху потерпілого. Для того, щоб здійснити удар ножем в грудну клітину та інші частини тіла необхідно було ОСОБА_7 мати умисел на вбивство і мету позбавити життя потерпілого. У ОСОБА_7 , на його думку, було багато часу для того, щоб вбити ОСОБА_12 до появи свідків.
- прокурор просить вказаний вирок змінити, виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду на витяг з кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000235 від 11.02.2020 року, а також на рапорт поліцейського від 11.02.2020 року. В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Зазначає, що під час прийняття рішення, суд першої інстанції у своєму вироку посилається як на доказ вини обвинуваченого на витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0000235 від 11.02.2020 року, а також на рапорт поліцейського від 11.02.2020 року про те, що на лінію «102» 11.02.2020 року надійшло повідомлення про те, що 11.02.2020 року о 01 год. 26 хв. за адресою: АДРЕСА_1 , сина заявниці: ОСОБА_14 вдарив ножем у голову громадянин ОСОБА_15 , який мешкає разом з ними.
Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали свої апеляційні скарги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту та просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційних скарг, виходячи з наступного.
Згідно з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Статтею 374 КПК України визначено, що у мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
В ході апеляційного розгляду встановлено, що вищевказаних норм закону судом першої інстанції не було виконано в повному обсязі.
Відповідно до положень ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорони прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Суд першої інстанції в порушення закладених у зазначеній нормі закону завдань, не провів стосовно ОСОБА_7 повного та неупередженого судового розгляду, вимог кримінального процесуального законодавства України не дотримався. Зокрема, суд першої інстанції в ході судового розгляду не здійснив належної перевірки позиції сторони захисту та обвинуваченого про те, що у ОСОБА_7 був відсутній прямий умисел на позбавлення життя потерпілого та необхідності кваліфікації дій останнього за ч. 1 ст. 121 КК України.
Але суд першої інстанції не звернув належної уваги на фактичні обставини скоєного ОСОБА_7 , та не перевірив доводи ОСОБА_7 та адвоката про відсутність наміру обвинуваченого спричинити реальне вбивство потерпілого.
За змістом ст. 24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.
Колегія суддів зазначає, що характерною ознакою прямого умислу є бажання настання злочинного наслідку, що був задуманий, щодо матеріальних злочинів, і бажання вчинення злочинного діяння щодо формальних злочинів. У такого роду бажанні знаходить своє вираження вольова ознака умислу як його найважливіша і відмінна риса. Наявністю бажання настання злочинного наслідку при вчиненні злочину з матеріальним складом прямий умисел відрізняється від інших форм і видів вини. Бажання, як вольове начало, перебуває в нерозривній єдності із свідомістю особи, яка діяла з прямим умислом, і її здатністю передбачити наслідки свого діяння.
Відповідно до ч. 2 ст. 15 КК України, замах на вчинення кримінального правопорушення є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.
Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.
Тобто із суб`єктивної сторони замах на злочин можливий лише з прямим умислом. А згідно з частиною другою ст. 24 КК України умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.
Аналізуючи доводи ОСОБА_7 та адвоката, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 115 КК України умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого. Визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю. Питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Умисне тяжке тілесне ушкодження (ст. 121 КК України) є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини.
З системного аналізу норм Закону випливає, що при відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим. Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів їм необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.
Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи. Порушення даної вимоги породжує серйозні помилки щодо кваліфікації злочину.
Аналогічна правова позиція була викладена Верховним судом у постановах №760/4968/15-к від 09 жовтня 2018 року та №569/2944/16-к від 18 грудня 2018 року, яка є обов`язковою для врахування іншими судами при ухваленні своїх рішень.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, о 01.20 годині 11.02.2020 року, ОСОБА_7 , знаходячись за місцем свого мешкання в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , після вживання спиртних напоїв із зведеним братом ОСОБА_12 в одній із кімнат квартири, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин та непорозуміння, в ході конфлікту, ОСОБА_7 взяв в праву руку кухонний ніж, наніс один удар ножем в життєво важливий орган - в ліву скроневу частину голови потерпілого ОСОБА_12 , який знаходився в цей момент з іншої сторони дверей кімнати.
Згідно показів обвинуваченого, наданих в ході судового провадження, вину у вчиненні інкримінованого злочину він не визнав, суду повідомив, що все відбулось випадково, ніякого наміру чи мотиву на вбивство брата не мав.
Однак суд першої інстанції належним чином вказаних обставин кримінального провадження не перевірив, належної оцінки показам обвинуваченого не надав, питання суб`єктивного ставлення ОСОБА_7 до наслідків вчинюваних ним дій, також, належним чином не з`ясував та не перевірив, лише формально перерахувавши наявні в матеріалах кримінального провадження докази дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_7 та правильності кваліфікації його дій органами досудового розслідування за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.
Таким чином, враховуючи характер стосунків між обвинуваченим та потерпілим, обставини події, характер та локалізацію тілесних ушкоджень, отриманих потерпілим, поведінку обвинуваченого після завдання ним потерпілому ножових поранень, суд першої інстанції зробив передчасний висновок щодо правильності кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України та не надав належного обґрунтування стосовно наявності в обвинуваченого саме умислу на спричинення смерті потерпілому ОСОБА_12 .
Відповідно до ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно переглянути справу і ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Враховуючи вище зазначене, колегія суддів вважає, що судовий розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_7 здійснювався не в повному обсязі, без з`ясування належним чином всіх обставин, необхідних для ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення, у зв`язку з чим, вирок суду першої інстанції відповідно до ст. ст. 409, 412, 415 КПК України підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, під час якого суду необхідно повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону проаналізувати докази, надані сторонами, в тому числі перевірити інші доводи, викладені обвинуваченим, його захисником та прокурором в апеляційних скаргах, врахувати наведене вище та ухвалити рішення, яке б відповідало вимогам Закону.
Оскаржуваним вироком обвинуваченому до набрання вироку законної сили було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. З урахуванням положень ст. ст. 177, 178 КПК України та з метою запобігання в подальшому переховування обвинуваченого від органів досудового розслідування та суду, колегія суддів приходить до висновку про необхідність продовжити обраний судом першої інстанції запобіжний захист у вигляді тримання під вартою до проведення судом першої інстанції попереднього судового засідання, але не більше ніж 60 діб.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 177, 178, 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника-адвоката ОСОБА_8 та прокурора Павлоградської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_9 , - задовольнити частково.
Вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2020 року щодо ОСОБА_7 , - скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання від вартою до підготовчого судового засідання, але не більше ніж на 60 діб.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4