Справа № 943/2328/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1211/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_8 на вирок Золочівського районного суду Львівської області від 28 вересня 2020 року у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_6 за ч.1 ст.286 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п`ятсот) грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Вирішено питання з речовими доказами, процесуальними витратами та накладеним арештом на майно.

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_6 та Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай» задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай» () на користь ОСОБА_8 шкоду заподіяну внаслідок пошкодження майна в розмірі 99000 грн., витрати на лікування в розмірі 1854,41 грн., моральну шкоду в розмірі 92,72 грн.

Стягнуто з засудженого ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 завдану майнову шкоду в розмірі 25561,00 грн. та моральну шкоду 24907,28 грн.

У решті позову відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винним в тому, що він 12 червня 2019 року близько 18 год. 30 хв. керуючи автомобілем марки «VOLKSWAGEN PASSAT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вулиці Петрушевича неподалік будинку №32, що у м. Буськ Львівської області, в напрямку смт. Красне Буського району, грубо порушив вимоги п.п.1.10 в частині терміну «обгін», 10.1, 11.3, 12.4 та 14.2 в), г) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, які виразились в тому, що він керуючи транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, проявив неуважність до дорожніх умов, не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості, щоб мати змогу постійно контролювати рух автомобіля та безпечно керувати ним, перед зміною напрямку руху не переконався у тому, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, розпочав маневр обгону автомобіля марки ВАЗ-2108, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який рухався попереду в попутному напрямку, перед початком виконання якого не переконався в тому, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, та допустив зіткнення із автомобілем марки «Renault Traffic», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_8 , який рухався в зустрічному напрямку в сторону м. Буськ Львівської області.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля марки «Renault Traffic», реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді ЗЧМТ, струсу головного мозку, закритого перелому ліктьової кістки, які згідно із висновком судово-медичної експертизи по ознаці тривалості розладу здоров`я відносяться до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Таким чином, ОСОБА_6 порушив вимоги Правил дорожнього руху, в результаті чого відбулася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої потерпілому ОСОБА_8 спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 286 КК України.

Не погоджуючись з даним вироком захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 та потерпілий ОСОБА_8 подали апеляційні скарги.

В своїй апеляцій скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 просить вирок Золочівського районного суду Львівської області від 28 вересня 2020 року змінити, виключити з резолютивної частини вироку посилання на призначення ОСОБА_6 додаткового покарання права керування транспортними засобами строком на 2 роки. В частині вирішення цивільного позову просить направити справу на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства в суд першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, захисник покликається на те, що оскаржуваний вирок є незаконним, необґрунтованим, таким, що винесений з грубим порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, конституційних прав обвинуваченого, а також Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, а призначене покарання таким, що за своєю суворістю не відповідає обставинам справи та особі обвинуваченого.
Вказує, що судом першої інстанції прийнято до уваги як належний та допустимий доказ протокол огляду місця події від 12.06.2019 року з додатками, а саме фототаблицею та план-схемою. Під час зазначеного огляду місця події слідчим органу досудового розслідування оглянуто ділянку вул. Петрушевича в м.Буськ, поблизу будинку №32, де відбулося зіткнення автомобілів «Renault Traffic» р.н.з. НОМЕР_3 та «Volkswagen Passat», р.н.з. НОМЕР_1 . Згідно змісту представленого протоколу огляду місця події з місця пригоди нічого не вилучено (п.26 протоколу). Апелянт також наголошує, що огляд місця події було проведено 12.06.2019 року. Відповідно до витягу з ЄДРДР, а також інших процесуальних документів, вказане кримінальне провадження розпочато 25.06.2019 року за заявою ОСОБА_8 , тобто через 13 днів після проведення огляду місця події.

Зазначає, що суду також надано рапорти про реєстрацію повідомлень лікаря в черговій частині Буського ВП Кам`янка-Бузького ВП ГУ НП у Львівській області, що давало підстави слідчому негайно внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР після проведення огляду місця події, однак цього не було зроблено. Крім того, вказує, що потерпілий повідомив, що проходив стаціонарне лікування, що зобов`язувало розпочати досудове розслідування.

Вказує, що зважаючи на те, що в даному випадку відомості про кримінальне правопорушення після проведення огляду місця події не було негайно внесено до ЄРДР, такий доказ, як протокол огляду місця події від 12.06.2019 року є недопустимим, оскільки отриманий з суттєвим порушенням вимог КПК України, у поза процесуальний спосіб і за межами досудового розслідування, тобто до його початку.

Захисник в своїй апеляційні скарзі стверджує, що висновок судово-медичної експертизи №32/2019 від 10.07.2019 року є недопустимим доказом, оскільки стороні захисту відкрито матеріали досудового розслідування в порядку ст.290 КПК України, однак у вказаних матеріалах відсутні медичні документи та рентген знімки, які надано експерту та згадано ним у висновку судово-медичної експертизи, такі медичні документи потерпілим, як доказ, слідчому не надавалися, стороною обвинувачення, у відповідності до вимог Глави 15 КПК України не отримувались.

Крім цього, захисник покликається на те, що в порушення вимог КПК України судом першої інстанції прийнято як недопустимий доказ висновок судово-медичної токсикологічної експертизи взірця крові ОСОБА_6 №3409/2019-т від 17.09.2019 року, оскільки в матеріалах кримінального провадження та в описовій частині вказаного висновку відсутні документи і записи про те, на якій підставі відбирався такий взірець та такий відібраний до початку проведення досудового слідства, будь-якої постанови прокурора на відібрання такого взірця не виносилось, протоколу відібрання взірців не складалося.
Також захисник зазначає, що судом першої інстанції не розглянутим залишилось клопотання сторони захисту про визнання недопустимим висновку судової транспортно-трасологічної експертизи 31/871 від 20.08.2019 року та висновок авто технічної експертизи обставин та механізму дорожньо-транспортної пригоди №1/1164 від 13.11.2019, оскільки такі базуються на протоколі огляду місця ДТП від 12.06.2019 та враховуючи практику ЄСПЛ та Верховного Суду щодо застосування доктрини «плодів отруйного дерева» є недопустимим.
Захисник вказує, що потерпілий ОСОБА_8 беззаперечно винним у даній ДТП, оскільки не дотримався вимог п.п.2.3 «в», 12.4 та п.12.3 ПДР України, що він визнав під ас допиту в судовому засіданні, а це, на думку сторони захисту, могло вплинути на розвиток ДТП, і не спростованим залишається той факт, що при виконанні ОСОБА_8 вимог ПДР чи взагалі мала б місце дана ДТП.
Окрім цього, захисник звертає увагу, що при призначенні покарання суд не мотивував і не обґрунтував, яким чином порушення ПДР, допущені потерпілим ОСОБА_8 вплинули чи могли вплинути на розвиток даної ДТП.
На переконання захисника, судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на два роки не враховано, що керування транспортним засобом для ОСОБА_6 є єдиним джерелом прибутку, оскільки займаючись підприємницькою діяльністю, робота обвинуваченого пов`язана із вантажними перевезеннями, доставкою товарів. Застосування вказаного додаткового покарання позбавить ОСОБА_6 джерела доходів, унеможливить належний догляд за неповнолітнім сином, позбавить можливості належно допомагати своїм батькам, які є пенсіонерами.
Щодо цивільного позову захисник наголошує, що під час судового розгляду перед оголошенням судових дебатів, потерпілим було подано заяву про уточнення позовних вимог, яка фактично зводилася до їх збільшення. Однак всупереч вимогам закону, зокрема ст.49 ЦПК України, позивачем не було подано до суду доказів направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. Таким чином, на думку захисника, оскільки така заява не могла бути прийнята судом, стягуючи кошти з відповідачів (моральну шкоду), суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, чим грубо порушив вимоги ЦПК України.
В своїй апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_8 просить змінити вирок Золочівського районного суду Львівської області від 28 вересня 2020 року в частині призначення основного покарання у вигляді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п`ятсот) грн. та призначити ОСОБА_6 основне покарання у виді обмеження волі строком на три роки.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги, потерпілий ОСОБА_8 покликається на те, що оскаржуваний вирок в частині призначеного ОСОБА_6 основного покарання у вигляді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п`ятсот) грн. є незаконним, оскільки таке покарання є надто м`яким і не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.

Потерпілий зазначає, що під час розгляду справи в суді першої інстанції досліджувався відеозапис з камери відеореєстратора автомобіля потерпілого ОСОБА_8 , на якому чітко видно обставини ДТП в результаті якої йому було заподіяно шкоду. Наголошує, що саме обвинувачений з порушенням перетнувши суцільну лінію, виїхав на зустрічну смугу руху і здійснив лобове зіткнення, не намагаючись вчасно закінчити маневр обгону, маючи для цього достатньо часу.

Крім цього, потерпілий зазначає, що ОСОБА_11 у вчиненому не розкаявся, заподіяну шкоду потерпілому хоча б частково не відшкодував, обвинувачений навіть не вибачився перед апелянтом за вчинений злочин.

На думку потерпілого, враховуючи зухвалу та зверхню поведінку ОСОБА_6 те, що злочин був вчинений в стані алкогольного сп`яніння, штраф як найм`якший вид покарання, що передбачений санкцією ч.1 ст.286 КК України не є тим необхідним, а головне достатнім видом покарання, який забезпечить виправлення обвинуваченого, а тим більше не зможе опередити в майбутньому вчинення ним нових злочинів, оскільки породить впевненість як в обвинуваченого, так і в суспільстві загалом, що за такі злочинні дії та ще в стані алкогольного сп`яніння може обійтися незначним штрафом в розмірі 8500 грн, що на день проголошення вироку, згідно даних управління статистики, є навіть менше середнього розміру місячної заробітної плати по промисловості у Львівській області і який складає 11009 грн, окрім того такий штраф за своїм розміром є навіть менший за той, який передбачений ст.130 КУпАП за водіння автомобілем в стані алкогольного сп`яніння.

До початку розгляду справи в суді апеляційної інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав зміни до апеляційної скарги, в яких просить вирок Золочівського районного суду Львівської області від 28 вересня 2020 року змінити, виключити з резолютивної частини вироку посилання на призначення додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами на 2 роки.

Захисник вважає, що вирок суду першої інстанції в частині призначення додатково покарання ОСОБА_6 є незаконними, необґрунтованим, та таким що винесений з грубим порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, Конституційних прав обвинуваченого, а також Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а призначене покарання таким, що за своєю суворістю не відповідає обставинам справи та особі обвинуваченого.

Вказує, що на даний час між потерпілим ОСОБА_8 та обвинуваченим ОСОБА_6 було усунуто непорозуміння, що залишилися після дорожньо-транспортної пригоди, матеріальну шкоду, щодо якої ОСОБА_8 пред`являв претензії обвинуваченому відшкодовано в повному обсязі.

Крім того, перед початком розгляду справи в суді апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_8 відмовився від поданої ним апеляційної скарги на вирок Золочівського районного суду Львівської області від 28 вересня 2020 року.

Відповідно до ч.1 ст. 403 КПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї до закінчення апеляційного розгляду.

Враховуючи викладене, та те, що заперечень на заяву потерпілого ОСОБА_8 про відмову від його апеляційної скарги не поступило, колегія суддів вважає, що слід прийняти відмову від апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_8 на вирок Золочівського районного суду Львівської області від 28 вересня 2020 року та закрити апеляційне провадження по даній апеляційній скарзі.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника на підтримання поданої апеляційної скарги зі змінами, виступ прокурора, який заперечив апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , думку потерпілого ОСОБА_8 та його представника ОСОБА_10 , перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 та кваліфікація його дій у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується сукупністю зібраних та перевірених судом доказів, що ніким не оспорюється.

У відповідності зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до положень ст.50 КК України, метою покарання є не тільки кара за вчинене, але й виправлення засудженого. При цьому, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

З огляду на вказану мету й принципи справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст.12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

При цьому, відповідно до вимог ст.65 КК України, суду при призначенні покарання слід врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Водночас згідно з ч.2 ст.50 цього Кодексу покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. За роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного (п.20).

При цьому, згідно з п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» додаткові покарання мають важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами, рекомендувати судам при постановленні вироку обговорювати питання про застосування поряд з основним покаранням відповідного додаткового.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України і призначенні йому покарання, додержався вказаних вимог кримінального та кримінального процесуального законодавства.

Доводи захисника щодо суворості призначеного обвинуваченому покарання в частині призначення додаткового покарання на увагу не заслуговують. Так, санкція ч.1 ст. 286 КК України передбачає право суду залежно від обставин, що мають значення, як призначити, так і не призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

На думку колегії суддів, обставини вчинення злочину ОСОБА_6 , а саме грубість самого порушення Правил дорожнього руху, зокрема керуючи транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, обвинувачений проявив неуважність до дорожніх умов, не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості, щоб мати змогу постійно контролювати рух автомобіля та безпечно керувати ним, перед зміною напрямку руху не переконався у тому, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, розпочав маневр обгону автомобіля, який рухався попереду в попутному напрямку, перед початком виконання якого не переконався в тому, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, та допустив зіткнення із автомобілем під керуванням ОСОБА_8 , який рухався в зустрічному напрямку, внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля ОСОБА_8 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження.

За правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України, яке не є умисним і віднесено законодавцем до злочину середньої тяжкості (в редакції на момент вчинення), встановлено покарання у виді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п`ятсот) грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки, дотримався вказаних вимог закону, врахував усю сукупність обставин кримінального провадження, зокрема суспільну небезпеку вчиненого злочину та особу обвинуваченого.

Зокрема, судом було взято до уваги, що ОСОБА_6 раніше не судимий, на обліку в психіатричному та наркологічному кабінетах не перебуває, за місцем проживання скарг на нього не надходило, займається підприємницькою діяльністю, розлучений, має на утриманні неповнолітнього сина, який проживає разом з ним та батьків пенсійного віку, дані досудової доповіді, згідно якої ризик вчинення обвинуваченим повторного кримінального правопорушення та ризик його небезпеки для суспільства оцінюється як середній, виправлення обвинуваченого можливе без позбавлення волі чи обмеження волі на певний строк та не становить високої небезпеки для суспільства.

Також судом було враховано відсутність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому, а також наявність обставини, яка обтяжує покарання обвинуваченому, у відповідності до ст. 67 КК України - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Вирішуючи питання про призначення додаткового покарання, суд першої інстанції, враховуючи обставини та обсяг грубих порушень Правил дорожнього руху, які призвели зіткнення із автомобілем під керуванням ОСОБА_8 , та наслідки, які сталися після дорожньо-транспортної пригоди, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння вважав за необхідне застосувати до обвинуваченого додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставними покликання в апеляційній скарзі захисника в частині призначення ОСОБА_6 покарання без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування такої обставини потребує лише більш виваженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, виходячи із загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Так, кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК України, законодавцем віднесено до злочинів проти безпеки руху, а тому покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами з урахуванням обставин вчинення вказаного злочину очевидно не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як обвинуваченим, так й іншими особами.

Доводи апеляційної скарги захисника, про те, що до ОСОБА_6 не слід застосовувати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки керування транспортним засобом для ОСОБА_6 є єдиним джерелом прибутку, та таке унеможливить надання належного догляду за неповнолітнім сином, який перебуває на його утриманні, позбавить можливості належним чином допомагати своїм батькам, то на переконання колегії суддів, зазначена обставина не може враховуватися, оскільки об`єктивними даними не підтверджена.

Наведене дозволяє зробити висновок, що місцевий суд, призначаючи обвинуваченому покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п`ятсот) грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки, дотримався вимог закону про кримінальну відповідальність та кримінального процесуального закону, а тому підстав для зміни оскаржуваного вироку та пом`якшення призначеного покарання немає.

Суд, призначаючи ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк два роки, мотивував належним чином своє рішення, врахував обставини скоєного, зокрема вчинення такого в стані алкогольного сп`яніння, а також те, що внаслідок вчинення обвинуваченим правопорушення потерпілий отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості. Тому колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги захисника щодо відсутності мотивації необхідності призначення обвинуваченому додаткового виду покарання.

З огляду на наслідки, які настали в результаті вчиненого, колегія суддів приходить до висновку, що без призначення додаткового покарання не буде досягнута його мета, а саме виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим апелянтом, так і іншими особами.

Істотних порушень норм кримінального процесуального законодавства, які є безумовною підставою для скасування або зміни вироку, колегією суддів під час апеляційного розгляду не встановлено.

Враховуючи вищенаведене, оскаржуваний вирок є законним, обґрунтованим й підстав для його зміни чи скасування колегія суддів під час апеляційного перегляду не встановила.

Керуючись ст.ст. 403, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

прийняти відмову потерпілого ОСОБА_8 від апеляційної скарги на вирок Золочівського районного суду Львівської області від 28 вересня 2020 року щодо ОСОБА_6 за заявою потерпілого ОСОБА_8 , а апеляційне провадження по даній апеляційній скарзі закрити.
Вирок Золочівського районного суду Львівської області від 28 вересня 2020 року щодо ОСОБА_6 , залишити без змін, а апеляційну скаргу зі змінами захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

Головуючий:

Судді: