У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2021 року
м. Київ

справа №766/15124/18
провадження № 51-1924ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду (далі Суд):

головуюча ОСОБА_1 ,
судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 09 квітня 2020 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 11 березня 2021 року стосовно ОСОБА_5 ,

встановив:

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 09 квітня 2020 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 Кримінального Кодексу України (далі - КК України) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк дванадцять років. У відповідності до ст. 71 КК України до покарання призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 24 травня 2018 року та остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк тринадцять років із поміщенням його до кримінально-виконавчої установи закритого типу.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_4 в частині матеріальної шкоди задоволено в повному обсязі, в частині відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 37087 грн у відшкодування матеріальної шкоди, 300000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 11 березня 2021 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 , його захисника ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 09 квітня 2020 року стосовно ОСОБА_5 без зміни.
Як установлено судами, ОСОБА_5 03 червня 2018 року приблизно о 18:00 перебуваючи на подвір`ї будинку АДРЕСА_1 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з прямим умислом, направленим на заподіяння смерті іншій людині, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків внаслідок конфлікту з ОСОБА_7 , який переріс в бійку, з метою позбавлення ОСОБА_7 життя, наніс йому удари ножом в область тулуба з права, зліва та в область серця, в результаті чого спричинив останньому тілесні ушкодження, а саме: проникаючі колото-різані поранення грудної клітини з пошкодженням лівої і правої легені, серця, міжреберних м`язів, крововиливи в м`які тканини по ходу ранових каналів, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, перебувають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті, а також садну, синець, крововиливи в м`які тканини обличчя, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Смерть ОСОБА_7 настала від зазначених проникаючих колото-різаних поранень грудної клітини з пошкодженням лівої і правої легені, серця, що супроводжувалися гострою крововтратою.

Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі потерпілою ОСОБА_4 викладено вимогу про скасування ухвали Херсонського апеляційного суду від 11 березня 2021 року та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
На обґрунтування своїх доводів потерпіла ОСОБА_4 посилається на те, що суд першої інстанції порушив її права, як потерпілої, призначенням покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, є явно несправедливим через м`якість, при цьому, судом не враховано відсутність щирого каяття засудженого та елементарних спроб хоча б частково відшкодувати матеріальну та моральну шкоду.
Крім того, суд апеляційної інстанції проігнорував наведені нею обґрунтування щодо розрахунку розміру матеріальної шкоди.

Мотиви Суду

Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України)з огляду на таке.

Згідно з ч.1 ст.433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновки суду щодо встановлення фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини ОСОБА_5 та правильності кваліфікації його дій за ч.1 ст.115КК України у касаційній скарзі не оскаржуються.

Доводи у касаційній скарзі потерпілої щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі засудженого, яке є явно несправедливим через м`якістьта не врахування судом першої інстанції відсутності щирого каяття засудженого на думку Суду, є необґрунтованими на таких підставах.

Згідно з ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Для вибору такого покарання норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року зазначено, що справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини (справа № 682/956/17, провадження № 13-31кс19).
Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 , відповідно до ст. 65 КК України, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відсутність обставин, що пом`якшують покарання., рецидив злочину як обставину, що обтяжує покарання, відомості про особу винного, який має постійне місце проживання, за місцем проживання характеризується посередньо, офіційно не працевлаштований, утриманців не має, на обліку у психіатра та нарколога не перебуває. Суд призначив обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, у вигляді позбавлення волі, що повинно бути достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, та враховуючи наведені вище обставини в тому числі те, що він, будучи засудженим, але звільненим від відбування покарання з випробуванням, в період встановленого іспитового строку вчинив новий злочин, тобто на шлях виправлення не став, дійшов висновку, що менш суворий вид покарання буде недостатнім для цієї мети, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.

У суді апеляційної інстанції кримінальне провадження переглядалось зокрема й за апеляційними скаргами обвинуваченого, його захисника та потерпілої, під час розгляду яких суд належним чином перевірив й спростував доводи апеляційних скарг, зокрема доводи потерпілої ОСОБА_4 щодо м`якості призначеного покарання, які аналогічні доводам касаційної скарги.
Як зазначив суд апеляційної інстанції, при призначенні ОСОБА_5 покарання суд першої інстанції не посилався на визнання ним своєї винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та не зазначав про наявність позитивних характеристик обвинуваченого, а призначив обвинуваченому покарання за ч.1 ст. 115 КК України у розмірі, ближче до максимального. Наведений факт свідчить про необґрунтованість доводів потерпілої щодо м`якості призначеного покарання, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.

Що стосується доводів потерпілої про те, суд апеляційної інстанції проігнорував обґрунтування ОСОБА_4 щодо визначення розміру матеріальної шкоди, то вони є необґрунтованими.
Відповідно до ч. 1 ст.368, ч. 3,4 ст.374 КПК України при ухваленні вироку суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, і якщо так, то на чию користь, в якому розмірі та порядку, а в мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду, рішення про цивільний позов.

Згідно з вимогами п. 3 ч. 1ст. 91 КПК Україниу кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Положенням ч. 1 ст. 129 цього Кодексувизначено, що суд, зокрема, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

Згідно зі ст. 23 ЦК Україниособа має право на відшкодування моральної шкоди, нанесеної в результаті порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 рокуз подальшими змінами і доповненнями "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" вказано, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача і вини останнього в її спричиненні. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру і об`єму страждань (фізичних, душевних, психічних і тому подібне), яких отримав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення і тому подібне) і з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін в його життєвих і виробничих відносинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд повинен виходити з принципів законності, виваженості і справедливості.

Судом першої інстанції у повній мірі дотримано вищезазначених вимог закону при розгляді вказаного кримінального провадження.
Як зазначив суд апеляційної інстанції в обґрунтування прийнятого рішення в частині присудження до стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що потерпіла ОСОБА_4 в результаті злочинних дій ОСОБА_5 втратила рідну людину, що призвело до великих душевних страждань, зміни звичайного способу її життя, в зв`язку з цим, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд обґрунтовано визначив потерпілій в рахунок відшкодування заподіяної злочином моральної шкоди у розмірі 300 000 грн, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.
Таким чином, Суд вважає, що призначене засудженому покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації, справедливості та співмірності.
З огляду на викладене, підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через мякість Суд не вбачає.
Інших доводів, які б свідчили про істотне порушення норм матеріального чи процесуального права, що були б підставами для скасування судових рішень, потерпілою у касаційній скарзі не наведено.
Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК України.

Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 09 квітня 2020 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 11 березня 2021 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3