ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/3962/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/231/21 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - запобіжний захід
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2021 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши 22 червня 2021 р. у відкритому судовому засіданні в залі Тернопільського апеляційного суду матеріали провадження (справа № 607/3962/20) за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 червня 2021 р.,

В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської обл. від 09 червня 2021 року задоволено клопотання прокурора Тернопільської окружної прокуратури ОСОБА_9 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тернополя, такого, що зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, та обрано ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до двох місяців із визначеним розміром застави 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб та, у випадку внесення застави на останнього покладені обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України.

Датою закінчення дії ухвали в частині застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою зазначено 06.08.2021 включно.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у виді домашнього арешту за місцем проживання обвинуваченого, а також заборонити останньому залишати без дозволу прокурора чи суду місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Вважає оскаржувану ухвалу незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.

Звертає увагу на те, що в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції обмежився лише припущеннями про існування обставин, які свідчать про існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, проте не довів їх існування.

Зазначає, що прокурором не доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не зможе запобігти ризикам, наведеним у ст. 177 КПК України.

Наголошує на тому, що сам по собі факт тяжкості злочину, який інкримінується особі, не може бути підставою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки це суперечило б презумпції невинуватості. При цьому наводить позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні Кейт Томасі проти Франції від 27 серпня 1992 року, згідно якої небезпека можливості переховуватись від правосуддя не може вимірюватись виключно на підставі суворості можливого вироку.

Крім цього, тримання під вартою буде свавільним, оскільки національні суди не обґрунтували необхідності такого тримання й не було розглянуто можливості застосування більш м`якого запобіжного заходу (п. 29 рішення у справі Хайредінов проти України від 11.10.2010).

Вказує, що суд першої інстанції безпідставно залишив поза увагою його клопотання про обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді домашнього арешту, незважаючи на те, що останній має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає разом батьками, дружиною та малолітнім сином.

Зазначає, що судом не враховано позитивну характеристику ОСОБА_7 за місцем проживання.

Посилається на необґрунтованість підозри, яка не підтверджена належними доказами.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які просили задовольнити апеляційну скаргу, ухвалу суду скасувати на обрати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, а у випадку залишення ухвали без змін просили зменшити розмір застави до 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, прокурора, який просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскільки вважає ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою, вивчивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 до задоволення не підлягає.

Згідно із ст. 131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження з метою досягнення його дієвості є запобіжні заходи.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Так, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Згідно із вимогами статті 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію обвинуваченого; майновий стан обвинуваченого; наявність судимостей у обвинуваченого; дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст. 176 цього Кодексу.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані в повному обсязі.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції при розгляді питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 була заслухана думка прокурора, пояснення обвинуваченого та його захисника ОСОБА_8 для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

Таким чином, враховуючи викладене та оцінивши, окрім наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, в сукупності всі обставини, у тому числі визначені ст. 178 КПК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про існування у обвинуваченого ОСОБА_7 ризиків, передбачених п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченого під вартою не зменшилися, і, що інший, більш м`який запобіжний захід, не в змозі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Зокрема, судом першої інстанції було вірно враховано те, що у даному кримінальному провадженні існують ризики, наведені прокурором у клопотанні та доведені ним в судовому засіданні, а саме: обвинувачений може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, з чим погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Так, надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від слідства та суду, колегія суддів погоджується із твердженням суду першої інстанції, що існує певна ймовірність того, що ОСОБА_7 з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину, може вдатися до відповідних дій, а саме переховуватись від слідства та суду.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину за ч. 2 ст. 289 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої, і згідно із ст. 12 КК України він є тяжким злочином.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» заява №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

У рішенні по справі «W. проти Швейцарії» заява №14379/88 від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції» заява №12369/86 від 26 червня 1991 року).

Також колегія суддів враховує, що існує ризик того, що обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення. Зокрема, ОСОБА_7 раніше неодноразово вчиняв умисні корисливі злочини проти власності. Однак, незважаючи на притягнення його до кримінальної відповідальності за вчинення таких злочинів, належної оцінки своїм діям не зробив, на шлях виправлення та перевиховання не став, а продовжує їх вчиняти, нехтуючи наявними в суспільстві встановленими правилами поведінки.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про недоведеність встановлених судом ризиків не заслуговують на увагу, оскільки сукупність даних про тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , враховуючи особу обвинуваченого, беззаперечно вказують на їх існування.

При цьому, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про неможливість обрання стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді домашнього арешту, оскільки він не забезпечить належної поведінки останнього під час розгляду кримінального провадження.

Твердження апеляційної скарги про наявність в ОСОБА_7 постійного місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де останній проживає разом батьками, дружиною та малолітнім сином, не можуть бути безумовною підставою для застосування щодо обвинуваченого менш суворого запобіжного заходу, оскільки не спростовують наявність ризиків, які зазначені в клопотанні слідчого.

Також судом першої інстанції при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 вірно враховано його вік, стан здоров`я.

Так, матеріали провадження не містять даних, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою.

Твердження захисника ОСОБА_8 про те, що розмір застави, визначений судом першої інстанції, є надмірним, не беруться до уваги, оскільки, на переконання колегії суддів, саме такий розмір застави у межах, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України для даного виду кримінального правопорушення, що становить 90 800 грн., є достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього законом обов`язків та помірним для нього, враховуючи особу порушника та обставини, вчиненого ним злочину.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції в порушення вимог чинного законодавства не дослідив питання наявності обґрунтованої підозри, є безпідставними з огляду на те, що в своєму рішенні місцевий суд дослідив обґрунтованість підозри, з чим погоджується і колегія суддів.

З огляду на викладене судом першої інстанції при розгляді клопотання повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому зазначені в апеляційній скарзі підстави, з яких захисник просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи та не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Доказів на спростування висновків судді в апеляційній скарзі не наведено, матеріалами провадження не встановлено, і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити слідчому судді постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не виявлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла остаточного висновку про залишення апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 червня 2021 року про обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, - без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
________________ ________________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3