Справа № 446/2294/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/937/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові кримінальне провадження про обвинувачення:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Великі Підліски Кам`янка-Бузького району Львівської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1

за ч. 2 ст. 15 - ч. 3 ст. 185 КК України,

прокурора ОСОБА_7 ,

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 14 липня 2020 року,

в с т а н о в и л а :

вищезазначеним вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 - ч. 3 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 71 КК України, з урахуванням вироку Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 5 лютого 2018 року, шляхом часткового складання покарань, остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць.

Вирішено питання з речовими доказами.

ОСОБА_6 визнаний винним у тому, що він 3 грудня 2019 близько 21:00 год., перебуваючи на території господарства, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, діючи повторно, оскільки судимість за аналогічний злочин не погашена, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння та його наслідки, таємно, скориставшись тим, що за ним ніхто не спостерігає шляхом відкриття металевого засуву дверей проник в приміщення сараю, звідки таємно намагався викрасти три птиці індокачки, вартість яких становить 260 грн., однак свого злочинного умислу до кінця не довів, з причин що не залежали від його волі, оскільки був затриманий власником господарства ОСОБА_8 .

Таким чином, ОСОБА_6 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 15 - ч. 3 ст. 185 КК України - закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням в інше приміщення, вчинене повторно.

Не погоджуючись з вироком Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 14 липня 2020 року, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій просить змінити вирок в частині призначення покарання та призначити йому покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог покликається на те, що з вироком суду в частині призначення покарання не погоджується, вважає його занадто суворим, а визначену йому міру покарання неспіврозмірною зі скоєним злочином.

Зазначає, що свою вину в інкримінованому йому злочині він визнав як під час досудового розслідування, так і під час розгляду в суді. Хоча в оскаржуваному вироку й зазначено таку пом`якшуючу обставину як щире каяття, однак суд не взяв до уваги інші обставини, які пом`якшують його вину, а саме: сприяння розкриттю злочину, те, що його протиправними діями потерпілому шкоди не заподіяно. При цьому сам потерпілий просив обрати йому міру покарання, не пов`язану з позбавленням волі.

Також вказує, що планує створити сім`ю, а це сприятиме його виправленню.

Звертає увагу на те, що він не працює офіційно, однак має постійну неофіційну роботу.

Вважає, що судом першої інстанції недостатньою мірою враховано характер та ступінь скоєного ним злочину, конкретні обставини злочину та спосіб його вчинення, фактичну відсутність негативних наслідків злочину для потерпілого та позицію останнього, його поведінку під час і після вчинення злочину.

У судове засідання обвинувачений ОСОБА_6 та потерпілий ОСОБА_8 , будучи належним чином повідомленими про час та місце проведення такого, не з`явились, про причини свого неприбуття не повідомили.

За таких обставин, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405 КК України, колегія суддів дійшла до висновку, що неприбуття учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, виступ прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до матеріалів судового провадження, фактичні обставини кримінального правопорушення під час судового розгляду ніким не оспорювалися і дослідження доказів щодо цих обставин судом визнано недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України. Зазначені обставини кримінального правопорушення ніким з учасників судового розгляду не оспорюються як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції, з урахуванням положень ч. 2 ст. 394 КПК України, щодо фактичних обставин кримінального правопорушення перевірці апеляційним судом не підлягають.

За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 15 - ч. 3 ст. 185 КК України, а саме як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням в інше приміщення, вчинене повторно.

Щодо доводів апеляції сторони захисту з приводу невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з посиланням на тяжкість призначеного судом покарання, то колегія суддів вважає їх безпідставними та необґрунтованими.

Так, відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 65 КК України та роз`яснень, що містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При визначенні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , судом першої інстанції було враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу обвинуваченого, який є раніше неодноразово судимим, має незняту та непогашену судимість за аналогічні злочини, вчинив злочин під час умовно-дострокового звільнення, неодружений, не працює, на обліку у наркологічному та психіатричному диспансерах не перебуває, за місцем проживання скарг на нього не надходило; позицію потерпілого ОСОБА_8 .

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_6 визнано щире каяття.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_6 неможливе без його ізоляції від суспільства, а покарання обвинуваченому у вигляді позбавлення волі з реальним його відбуттям за відсутності підстав для застосування ст. ст. 69, 75 КК України буде необхідним і достатнім для виправлення останнього та попередження нових злочинів, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Таким чином, на думку колегії суддів, вимоги закону суд першої інстанції виконав і обґрунтував у мотивувальній частині вироку свій висновок про вид і розмір покарання належним чином, призначивши покарання в межах санкції статті, а саме 3 роки позбавлення волі. Наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду справи, підтверджені відповідними документами. При призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та дані про особу ОСОБА_6 , й призначив покарання, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Перевіркою застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 положень ст. 71 КК України встановлено, що така правомірно здійснена судом першої інстанції, оскільки ОСОБА_6 , будучи умовно-достроково звільненим від відбування покарання за вироком Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 5 лютого 2018 року, протягом невідбутої частини покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15 - ч. 3 ст. 185 КК України.

З огляду на наведене, до його покарання, призначеного цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 5 лютого 2018 року.

Покликання обвинуваченого на те, що судом не взято до уваги позицію потерпілого ОСОБА_8 , який просив не позбавляти обвинуваченого волі, не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки, як вбачається з оскаржуваного вироку, дана обставина була врахована при призначенні покарання.

Крім того, позиція щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у своїй постанові від 21 лютого 2019 року у справі № 742/584/18.

Стосовно вимог апелянта про необхідність врахування при призначенні покарання такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю злочину, колегія суддів зазначає наступне.

Під активним сприянням розкриттю злочину розуміють дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Саме лише визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті злочину.

Таким чином, доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо наявності у його діях активного сприяння розкриттю злочину є безпідставними.

Дана позиція узгоджується з позицією Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, висловленою у постанові від 22 лютого 2021 року у справі № 481/1754/18.

Покликання апелянта на те, що він має намір одружитись до уваги не береться, оскільки дана обставина не належить до переліку обставин, які пом`якшують покарання, визначених ч. 1 ст. 66 КК України.

Доводи обвинуваченого стосовно того, що його діями потерпілому шкоди не завдано, а тому є підстави визнання наявності у його діях обставини, що пом`якшує покарання, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 66 КК України, та, як наслідок, застосування щодо нього ст. 69 КК України, є неспроможними, оскільки повернення потерпілому майна, яке намагався викрасти ОСОБА_6 , відбулось поза межами намірів обвинуваченого та не залежало від його волі.

Така обставина як наявність неофіційної роботи не є підставою для застосування до обвинуваченого більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, оскільки вона не пом`якшує покарання та істотно не знижує ступеня тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення.

Стосовно покликання апелянта на необхідність врахування у рішенні суду його поведінки після вчинення кримінального правопорушення, то таке колегією суддів до уваги не береться, оскільки матеріали справи не містять, а обвинуваченим не надано доказів того, якою була його поведінка після вчинення злочину та в чому полягали позитивні наслідки такої поведінки для потерпілого ОСОБА_8 .

Твердження обвинуваченого про те, що перебування у місцях позбавлення волі не сприятиме його виправленню, колегія суддів до уваги не бере, оскільки суд, призначаючи покарання, керується, зокрема, принципом індивідуалізації покарання та призначає особі, яка вчинила злочин, справедливу міру покарання, спрямовану на досягнення цілей виправлення такої особи і приватної превенції, а також сприяє досягненню інших цілей, поставлених перед покаранням, зокрема, визначених ст. 50 КК України. В такій ситуації виправлення обвинуваченого залежить і від призначеної йому міри покарання, і від волі самої особи та його бажання виправитись. Відсутність такого бажання у ОСОБА_6 не може служити підставою для застосування щодо нього ст. 69 КК України.

З огляду на наведене, підстав вважати, що призначене ОСОБА_6 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через тяжкість покарання немає.

Таким чином, виходячи з системного аналізу матеріалів кримінального провадження можливо зробити висновок, що суд першої інстанції під час ухвалення даного обвинувального вироку виходив першочергово з загальних засад кримінального процесуального законодавства, у зв`язку з чим було постановлено законне та обґрунтоване рішення, яке підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга обвинуваченого в даному кримінальному провадженні такою, що не підлягає задоволенню.

Будь-яких даних, які б свідчили про порушення під час судового розгляду істотних вимог норм кримінально-процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування всього вироку, у справі не встановлено.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

вирок Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 14 липня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4