ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/886/21 Справа № 210/6508/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого (в режимі
відеоконференції) ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 грудня 2020 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Відмовляючи у задоволенні клопотання суд першої інстанції зазначив, що засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання за вчинення умисного особливо тяжкого злочину, за весь період відбування покарання не має жодного стягнення, має 14 заохочень протягом 2016-2020 років, при цьому в місцях позбавлення волі перебуває з 29 жовтня 2011 року, тобто протягом 2011-2015 років не проявляв належних дій, спрямованих на доведення свого виправлення, що всі заохочення засудженого ОСОБА_7 мали місце під час відбування покарання в ДУ «Жовтоводська виправна колонія (№26)», а з 13 жовтня 2020 року засуджений відбуває покарання в ДУ «Криворізька виправна колонія (№80)» та за період відбування покарання в даній установі виконання покарань не має жодного заохочення, при цьому згідно наявних у справі матеріалів, що характеризують особу засудженого ОСОБА_7 , на теперішній час характеризується посередньо, від робіт на підприємстві установи відмовився, доходів не має, має позов, котрий не сплачує, на профілактичному обліку установи не перебуває, згідно щоденника індивідуальної роботи зі засудженим ОСОБА_7 має оцінку ступеню виправлення станом на 10 червня 2020 року - «засуджений стає на шлях виправлення». Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що засуджений не довів свого виправлення.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі засуджений просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та застосувати щодо нього умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Обгрунтовуючи апеляційну скаргу зазначає, що у грудні 2012 року прибув до установи та одразу був працевлаштований за власним бажанням, у період 2013-2015 рр. заохочень не мав, оскільки на той час начальник установи для їх надання вимагав працювати з 08.00 год. до 20.00 год. та лише одиниці людей проводив через бухгалтерію. Зазначає, що має 14 заохочень та не має жодного стягнення, характеризується позитивно. Вказує, що намагався сплатити позов, проте представником колонії його було повідомлено про відсутність в установі виконавчого листа.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, а ухвалу суду скасувати.

Прокурор під час апеляційного розгляду в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги засудженого, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Із матеріалів провадження слідує, що суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно розглянув клопотання засудженого, дослідив необхідні матеріали провадження та особової справи засудженого і прийшов до обґрунтованого висновку про те, що засуджений не довів своє виправлення, а тому не може бути звільнений умовно-достроково.
Відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
З вищенаведених положень закону про кримінальну відповідальність слідує, що головною передумовою для звільнення особи умовно-достроково є не формальний сплив певної частини строку покарання, а факт виправлення засудженої особи, яке вона довела своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці, а також досягнення цілей покарання.
Як слідує із роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. Умовно-достроковому звільненню підлягають ті засуджені, які протягом всього, а не певного періоду часу, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення, і для цього дані беруться в їх сукупності.
Під сумлінною поведінкою розуміють, що засуджений за період відбування покарання сумлінно виконував вимоги встановленого режиму утримання у колонії, не допускав порушень, визнав вину у скоєному злочині, розкаюється у вчиненому, сплатив повністю або частково завдані злочином збитки, за час відбування покарання поводив себе як у загальній масі засуджених, так і при спілкуванні з представниками адміністрації ввічливо, тактовно, виконував законні вимоги представників адміністрації, приймав активну участь у виконанні умов розробленої для нього програми диференційованого виховного впливу, тощо.
З матеріалів провадження слідує, що ОСОБА_7 засуджений вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2012 року за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2012 року вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2012 року залишено без зміни.
Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 26 липня 2016 року на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано засудженому ОСОБА_7 у строк відбування покарання, призначеного вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2012 року, строк попереднього ув`язнення з 22 жовтня 2011 року по 27 листопада 2012 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2019 року залишено без задоволення клопотання засудженого ОСОБА_7 про поновлення строку на касаційне оскарження вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2012 року.
Початок строку відбування засудженим покарання 22 жовтня 2011 року.
Кінець строку відбування засудженим покарання 17 вересня 2023 року.
Як встановив суд першої інстанції засуджений перебуває в місцях позбавлення волі з 29 жовтня 2011 року та під час тримання в державній установі Дніпровська установа виконання покарання (№4) характеризувався посередньо, заохочень та стягнень не мав.
З 14 грудня 2012 року відбував покарання в державній установі Жовтоводська виправна колонія (№26) та за час відбування покарання характеризувався посередньо, заохочень та стягнень не мав.
З 07 жовтня 2014 року засуджений проходив курс лікування в міжобласній лікарні м.Дніпропетровська, де характеризувався посередньо, заохочень та стягнень не мав.
З 04 листопада 2014 року відбував покарання в державній установі Жовтоводська виправна колонія (№26) та за час відбування покарання характеризувався посередньо, мав 14 заохочень, стягнень не мав.
З 13 жовтня 2020 року відбуває покарання в державній установі Криворізька виправна колонія (№80) та за час відбування покарання характеризується посередньо, заохочень та стягнень не має, від виконання робіт на підприємстві установи відмовився, дотримується правомірних та ввічливих відносин з персоналом та іншими засудженими, безвідповідально ставиться до виконання робіт із благоустрою установи, не вбачає суспільної необхідності у їх виконанні, бере участь в програмі диференційного виховного впливу Правова освіта, участі у виховних заходах, які проводяться в установі, не бере, не виявив бажання бути залученим до професійно-технічного навчання, участі у роботі самодіяльних організацій не бере.
Також судом першої інстанції враховано, що 24 квітня 2017 року комісією державної установи Жовтоводська виправна колонія (№26) було вирішено застосувати до ОСОБА_7 вимоги ст. 101 КВК України, проте останній відмовився від переведення до дільниці соціальної реабілітації у зв`язку з сімейними обставинами.
26 квітня 2018 року комісією державної установи Жовтоводська виправна колонія (№26) було вирішено застосувати до ОСОБА_7 вимоги ст. 101 КВК України, проте останній відмовився від переведення до дільниці соціальної реабілітації у зв`язку з сімейними обставинами.
11 травня 2019 року комісією державної установи Жовтоводська виправна колонія (№26) було вирішено застосувати до ОСОБА_7 вимоги ст. 101 КВК України, проте останній відмовився від переведення до дільниці соціальної реабілітації у зв`язку з сімейними обставинами.
30 травня 2019 року комісією державної установи Жовтоводська виправна колонія (№26) було позитивно розглянуто питання про застосування щодо ОСОБА_7 вимог ст. 82 КК України, проте останній відмовився від заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.
21 травня 2020 року комісією державної установи Жовтоводська виправна колонія (№26) було вирішено застосувати до ОСОБА_7 вимоги ст. 101 КВК України, проте останній відмовився від переведення до дільниці соціальної реабілітації у зв`язку з сімейними обставинами.
04 червня 2020 року комісією державної установи Жовтоводська виправна колонія (№26) було позитивно розглянуто питання про застосування щодо ОСОБА_7 вимог ст. 82 КК України, проте останній відмовився від заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.
09 липня 2020 року комісією державної установи Жовтоводська виправна колонія (№26) було відмовлено у застосуванні щодо ОСОБА_7 вимог ст. 81 КК України у зв`язку з невідповідністю оцінки ступеню виправлення не довів своє виправлення.
Крім того, судом враховано особу засудженого ОСОБА_7 , який відбуває покарання за вчинення особливо тяжкого злочину, а також обставини вчинення вказаного злочину, термін покарання, призначеного вироком суду, термін попереднього ув`язнення, зарахований засудженому в строк відбуття покарання, невідбуту частину покарання, невизнання ним своєї вини у вчиненні злочину, оскарження вироку, наявність цивільного позову, на погашення котрого засуджений не приймає ніяких дій, що свідчить про відсутність об`єктивних фактів та даних, які б свідчили, що ОСОБА_7 своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення, що є підставою для застосування ст. 81 КК України.
Також судом враховано, що засуджений, перебуваючи у місцях позбавлення волі з 29 жовтня 2011 року, почав отримувати заохочення лише протягом 2016-2020 років, тобто на протязі більшої частини часу відбування покарання, а саме протягом 2011-2015 років, не проявляв належних дій, спрямованих на доведення свого виправлення, що свідчить про недоведення засудженим свого виправлення, оскільки висновок про виправлення засудженого має ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь період відбування покарання.
Суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно дослідив необхідні матеріали провадження та особової справи і надав їм відповідну оцінку, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання засудженого про його умовно-дострокове звільнення, оскільки сумлінне виконання засудженим своїх обов`язків, наявність 14 заохочень та відсутність стягнень не свідчить, що засуджений став на шлях виправлення, та така поведінка засудженого не може бути підставою для його умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання, оскільки лише перебуваючи під пильним контролем з боку працівників установи виконання покарань поведінка засудженого зазнає позитивних змін.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції і не находить підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Ті обставини, що засуджений відбув необхідну частину покарання та в колонії відсутній виконавчий лист, а тому він не може відшкодувати цивільний позов, не можуть свідчити, що він виправився та до нього може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
При цьому всупереч доводам засудженого останній відповідно до наявної в матеріалах справи характеристики установи від 08 грудня 2020 року характеризується посередньо.
Достатніх даних на підтвердження необхідності застосування щодо засудженого умовно-дострокового звільнення останній не навів в апеляційній скарзі та не надав при її розгляді.
Доводи засудженого про упереджене ставлення до нього суду є безпідставними, як і його твердження, що суд не в повній мірі врахував обставини провадження. Судом досліджені всі обставини, які мали значення для прийняття по провадженню законного та обгрунтованого рішення.
Відповідно до ч. 6 КВК України виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Апеляційний суд, виходячи з положень ст. 81 КК України та роз`яснень, які містяться у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш мяким" від 26 квітня 2002 року № 2, проаналізувавши дані щодо ставлення засудженого до вчинених ним злочинів, щодо праці, додержання ним вимог режиму, дані про його особу за весь період перебування в установах відбування покарань, оцінюючи у сукупності з даними щодо обставин скоєного злочину та строку реального відбуття призначеного покарання, приходить до висновку, що засуджений за весь період відбування покарання не довів свого виправлення сумлінною поведінкою та ставленням до праці.

Також враховується, що умовно-дострокове звільнення застосовується в кожному конкретному випадку індивідуально, вирішується на розсуд суду і відноситься до його дискреційних повноважень.
З огляду на вищевикладене доводи засудженого не спростовують висновки суду першої інстанції щодо безпідставності подання установи, а також не свідчать про доведення ним свого виправлення та про наявність підстав для його звільнення від відбування покарання умовно-достроково, а тому ці доводи апеляційний суд розцінює як непереконливі, у зв`язку з чим вважає оскаржувану ухвалу суду законною та обґрунтованою і підстав для її зміни чи скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 537, 539 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 грудня 2020 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4