Дата документу 08.04.2021 Справа № 320/5201/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/576/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №320/5201/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.263 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 грудня 2020 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Мелітополь Запорізької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

та

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Мелітополь Запорізької області, без визначеного місця реєстрації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватими і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 та ОСОБА_9 визнано винуватими і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

ОСОБА_9 , діючи спільно із ОСОБА_8 , маючи умисел на зберігання вибухових речовин без передбаченого законом дозволу, знаходячись за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , зберігав без передбаченого законом дозволу корпус бойової ручної оборонної осколкової гранати «Ф-1», який містить в собі заряд бризантної вибухової речовини нормальної потужності - тротил масою 50-56 г., та бойовий уніфікований підривач дистанційної дії типу УЗРГМ промислового виготовлення, який містить в собі ініціюючу вибухову речовину ТНРС масою 0,1 г., азид свинцю масою 0,2г. та бризантну вибухову речовину підвищеної потужності ТЕН масою 1г, які є придатними для здійснення вибухів, до моменту виявлення та вилучення працівниками поліції та СБУ вищезазначеного корпусу гранати і підривача з вибуховими речовинами всередині, в ході проведення обшуку за вищевказаною адресою за місцем проживання ОСОБА_9 та ОСОБА_8 об 11 годині 50 хвилин 30 січня 2019 року.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.263 КК, як незаконне зберігання вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу. Йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21.06.2018 року остаточно призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.1 ст.263 КК, як незаконне зберігання вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу. Йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Вирішено питання про запобіжний захід, початок строку відбування покарання, процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просив вирок скасувати та ухвалити новий вирок. Свої вимоги мотивував тим, що протокол обшуку за місцем його реєстрації, а також відеозапис даної слідчої дії є незаконними, оскільки даний обшук проведено за відсутності захисника та законного володільця даного житлового приміщення. Крім того, під час судового розгляду було встановлено, що він проживає за адресою: АДРЕСА_3 , а обшук було проведено лише за адресою: АДРЕСА_2 , хоча ухвалою слідчого судді було надано дозвіл на обшук кімнат 97-98. Ці кімнати є окремими житловими приміщеннями з окремим входом, який зачиняється на замок і ніхто крім мешканця цього приміщення не мав вільного доступу до даного житла. Судом було встановлено, що мешканцем цього приміщення є ОСОБА_9 , а тому він ( ОСОБА_8 ) не має жодного відношення до речей і предметів, які було знайдено в цьому приміщенні. Предмет, який було знайдено за адресою: АДРЕСА_2 , був підкинутий співробітником СБУ, який проводив обшук, про що свідчить відеозапис, а також те, що обшук в іншому приміщенні проведений не був, оскільки все, що було необхідно, вже знайшли.

Крім того, обвинувачений просив повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, оскільки вони досліджені судом не в повному обсязі, та дослідити докази сторони захисту.

В своїй апеляційній скарзі захисник просила вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 за ч.1 ст.263 КК виправдати. В обґрунтування своїх вимог захисник послалася на те, що відповідно до протоколу обшуку від 30.01.2019 року було встановлено наявність «протеїну» в металевому об`єкті сферичної форми, вилученої під час обшуку. Проте протеїн ніякої вибухової загрози не становить, а тому дії обвинувачених не можуть бути кваліфіковані за ст.263 КК. Крім того, протокол обшуку не може бути покладений в обґрунтування вини ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , оскільки отриманий з порушенням норм КПК та права особи на захист. Зокрема ОСОБА_9 був затриманий 30.01.2019 року об 11 год. 50 хв. Регіональним центром з надання БВПД було видано доручення об 11 год. 20 хв. Відтак, час затримання ОСОБА_9 є суперечливим, оскільки фактично доручення про надання правової допомоги було видано за вимогою за 30 хвилин до затримання. Крім того, після повідомлення центра про необхідність надання правової допомоги, особи не мають права проводити будь-які слідчі дії без участі захисника, проте слідчий порушив право особи на захист. Також, протокол обшуку було складено об 11 год. 50 хв., але саме в цей час слідчий, ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та поняті перебували на автовокзалі у м.Мелітополі і фізично не могли знаходитися в іншому місці кімната АДРЕСА_4 . Крім того, протокол обшуку був закінчений о 13 год. 13 хв. без участі захисника ОСОБА_10 . Відтак, у зв`язку з недопустимістю протоколу обшуку від 30.01.2019 року всі наступні докази сторони обвинувачення повинні бути визнані недопустимими. Також в обґрунтування вини ОСОБА_8 суд послався на ухвалу слідчого судді Мелітопольського міськрайонного суду від 28.01.2019 року про надання дозволу на проведення обшуку, проте така ухвала судом в судовому засіданні не досліджувалася. Рапорт інспектора СРПП є неналежним доказом, оскільки він не має жодної реєстраційної відмітки Мелітопольського ВП. Акт перевірки об`єкту на наявність вибухонебезпечних предметів №76 також є неналежним доказом, оскільки він був отриманий після вчинення незаконних дій слідчого, а саме проведення обшуку без участі призначеного захисника. Стороною обвинувачення не було долучено квитанції про зберігання речових доказів, а судом взагалі проігноровано порядок дослідження доказів, оскільки не дивлячись на клопотання сторони захисту речові докази взагалі не були досліджені. Тому посилання суду у вироку на не досліджений доказ є незаконним. Крім того, суд вирішив долю речових доказів, існування яких не підтверджено жодним належним доказом. Висновок експерта №1-105 свідчить про непричетність ОСОБА_8 до інкримінованого йому злочину. Слідчий в судовому засіданні не зміг пояснити, що робив співробітник СБУ ОСОБА_11 в квартирі АДРЕСА_4 , а прокурор не надав жодних доказів законного перебування даної особи під час проведення даної слідчої дії. Під час перегляду відеозапису обшуку було встановлено, що запис постійно переривається, слідчим не вказано місце, населений пункт, час початку проведення обшуку, не роз`яснені права та обов`язки осіб, які приймали участь у слідчій дії, не оголошена ухвала слідчого судді про надання дозволу на обшук і відсутні відомості про вручення її копії затриманим особам або власнику житла. У зв`язку з грубим порушенням права обвинуваченого ОСОБА_8 він був позбавлений права на допит свідка сторони захисту - ОСОБА_12 , яка є власницею кімнат АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 . Суд надав перевагу одним доказам над іншими без належного обґрунтування та безпідставно не приймав докази сторони захисту. Також було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 мешкав у кімнаті №98, обшук в якій не проводився. ОСОБА_8 не мешкав у кімнаті, яку орендував ОСОБА_9 , не мав до неї вільного доступу та не мав від неї ключів. Тому його причетність до злочину не доведена поза розумним сумнівом.

Також захисник просила повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, оскільки вони досліджені судом не в повному обсязі та дослідити докази сторони захисту, а саме: копію обвинувального акта, копію доручення Регіонального центру з надання БВПД, договір оренди від 25.06.2018 року та викликати і допитати в судовому засіданні свідка ОСОБА_12 .

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити; прокурора, яка заперечила проти апеляційних скарг та просила залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Зі змісту ст.370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Проте, на переконання колегії суддів, оскаржуване у даній справі судове рішення вказаним вимогам закону не відповідає.

Так, за вимогами п.2 ч.3 ст.374 КПК у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Проте в порушення зазначених вимог процесуального закону суд першої інстанції в мотивувальній частині вироку фактично не сформулював обвинувачення, визнане судом доведеним щодо ОСОБА_8 , оскільки у вироку зазначив, що ОСОБА_9 , діючи спільно із ОСОБА_8 , маючи умисел на зберігання вибухових речовин без передбаченого законом дозволу, зберігав корпус бойової ручної оборонної осколкової гранати та бойовий підривач. Тим самим суд фактично встановив, що саме ОСОБА_9 зберігав корпус гранати та підривач з вибуховими речовинами в середині.

Крім того, частиною першою статті 263 КК передбачено кримінальну відповідальність за носіння, зберігання, придбання, передачу чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу.

Зі змісту обвинувального акта вбачається, що дії обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 були кваліфіковані прокурором як зберігання вибухових речовин без передбаченого законом дозволу.

Проте суд у вироку кваліфікував дії обвинувачених як незаконне зберігання вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу, але при цьому в порушення вимог ст.ст.370, 374 КПК жодним чином не мотивував такого свого рішення.

Крім того, відповідно до висновку експерта №12-23/6-74 від 15.03.2019 року вилучені під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_2 :

предмет еліпсоїдної форми являється елементом вибухового пристрою військового призначення промислового виготовлення, а саме корпусом бойової ручної оборонної осколкової гранати Ф-1, який до боєприпасів не відноситься;

предмет циліндричної форми являється бойовим уніфікованим підривачем дистанційної дії типу УЗРГМ промислового виготовлення, який до боєприпасів не відноситься, але являється самостійним вибуховим пристроєм і відноситься до засобів підриву.

Надані на дослідження корпус бойової ручної оборонної осколкової гранати Ф-1 в сукупності з бойовим уніфікованим підшивачем дистанційної дії типу УЗРГМ являються вибуховим пристроєм військового призначення, а саме бойовою ручною оборонною осколковою гранатою Ф-1 промислового виготовлення, яка відноситься до бойових припасів.

Зазначене свідчить про те, що судом першої інстанції допущено немотивоване протиріччя між кваліфікацією дій обвинувачених, зазначеною в обвинувальному акті, даними, що містяться у висновку експерта №12-23/6-74 від 15.03.2019 року та кваліфікацією дій обвинувачених, зазначеною судом в мотивувальній частині вироку.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_8 свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав та стверджував, що обшук було проведено в кімнаті, в якій мешкав ОСОБА_9 , а тому він ( ОСОБА_8 ) не має жодного відношення до речей і предметів, які було вилучено в цій кімнати. На зазначені обставини обвинувачений ОСОБА_8 посилався також і в своїй апеляційній скарзі.

Разом з тим, суд у вироку не надав оцінки даним запереченням обвинуваченого ОСОБА_8 і належним чином не мотивував свого рішення про спільне вчинення злочину обвинуваченими ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з огляду на такі доводи обвинуваченого ОСОБА_8 .

Також відповідно до протоколу обшуку від 30.01.2019 року на віднайденому металевому предметі сферичної форми було виявлено наявність речовини жовто-коричневого кольору схожої на тротил.

Проте суд без наведення будь-яких мотивів у вироку зазначив, що на віднайденому під час обшуку металевому предметі сферичної форми виявлено наявність речовини жовто-коричневого кольору схожої на протеїн. Між тим, протеїн не віднесено до вибухових речовин.

Виходячи з такої засади кримінального провадження, як безпосередність дослідження доказів (п.16 ч.1 ст.7, ст.23 КПК), апеляційний суд не вправі за власною ініціативою змінити правову кваліфікацію дій обвинувачених без безпосереднього дослідження доказів у справі і зміни оцінки доказів, надої судом першої інстанції. Між тим, стороною захисту в апеляційних скаргах не порушувалося питання про дослідження апеляційним судом доказів сторони обвинувачення.

Відтак допущена судом неповнота, а також невмотивованість та необґрунтованість судового рішення не можуть бути усунені під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим вирок суду щодо обох обвинувачених підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції. Під час нового розгляду суду першої інстанції належить усунути допущені протиріччя, перевірити і інші доводи апеляційних скарг сторони захисту та прийняти законне й обґрунтоване рішення, виклавши його у належно мотивованому процесуальному документі згідно з вимогами закону.

При цьому судова колегія не вбачає підстав для зміни обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на інший менш суворий запобіжний захід. Адже ОСОБА_8 та ОСОБА_9 продовжують обвинувачуватися у вчиненні тяжкого злочину, раніше неодноразово притягалися до кримінальної відповідальності, не працюють, а тому ризики, які стали підставою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не зменшилися і не відпали. Відтак судова колегія вважає за необхідне продовжити обвинуваченим запобіжний захід у виді тримання під вартою до 06.06.2021 року включно.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 грудня 2020 року щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в цій справі скасувати.

Призначити новий розгляд даного кримінального провадження у суді першої інстанції в іншому складі суду.

Продовжити ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 06 червня 2021 року включно.

Продовжити ОСОБА_9 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 06 червня 2021 року включно.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4