Номер провадження 11-кп/816/272/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне легке тілесне ушкодження
УХВАЛА
Іменем України

10 червня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 592/16207/18 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_7 на вирок Ковпаківського районного суду м. Сум від 01.09.2020, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Олександрівське Боханського району Іркутської області РФ, мешканець АДРЕСА_1

визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 125 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

установила:

У поданих апеляційних скаргах:

- захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_12 просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 виправдати, оскільки спричинені діями обвинуваченого наслідки відносно потерпілої ОСОБА_13 характеризуються необережною формою вини у виді злочинної недбалості, при цьому не доведено, що він діяв з прямим умислом. Суд необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про надання доручення органу досудового розслідування про проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого та свідка для встановлення механізму утворення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_14 , а також не перевірив версію обвинуваченого щодо обставин події, що призвело до неповноти судового розгляду та не дотримання стандарту доказування поза розумним сумнівом;

- прокурор ОСОБА_7 просить змінити вирок суду через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та на підставі ч. 5 ст. 74 КК звільнити ОСОБА_10 від призначеного покарання за ч. 1 ст. 125 КК у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, визначених п. 1 ч. 1 ст. 49 КК, в решті вирок залишити без змін, оскільки з дня вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення та після проголошення вироку і до набрання ним законної сили минуло два роки.

Вироком Ковпаківського районного суду м. Сум від 01.09.2020 ОСОБА_10 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 125 КК, і йому призначене покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн.

Згідно вироку, 01.09.2018 близько 17:30 ОСОБА_10 , перебуваючи на території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , під час раптово виниклої сварки з ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , діючи з прямим умислом, схопив лівою рукою за верхню частину лівої руки, а правою рукою, притримуючи залізні двері (хвіртку), почав бити ними ОСОБА_13 по лівій стороні тулуба, в результаті чого ОСОБА_13 заподіяні легкі тілесні ушкодження. Після цього ОСОБА_10 наніс один удар кулаком правої руки в обличчя ОСОБА_14 , чим заподіяв легкі тілесні ушкодження.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 і його захисника ОСОБА_11 , які підтримали апеляційну скаргу захисника, просили скасувати вирок і ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_10 , а також заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, доводи прокурора ОСОБА_9 , яка підтримала апеляційну скаргу прокурора, просили змінити вирок суду, а також заперечила проти задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним матеріалам кримінального провадження, належним чином вмотивовані та ґрунтуються на досліджених і перевірених в судовому засіданні доказах.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про відсутність в діях ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, так як обставини вчинення обвинуваченим інкримінованого йому правопорушення ретельно досліджені та проаналізовані судом першої інстанції, всім наявним у кримінальному провадженні доказам надана належна правова оцінка, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів.

Зокрема, допитаний в ході судового розгляду ОСОБА_10 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав і пояснив, що умислу на заподіяння легких тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_13 та ОСОБА_14 у нього не було, він діяв з необережності. 01.09.2018 на території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , виникла сварка з ОСОБА_13 на ґрунті неприязних відносин. Він попросив всіх вийти за межі домоволодіння, після чого намагався закрити хвіртку, але ОСОБА_13 йому заважала, тому він її відштовхував. Він усвідомлював, що міг спричинити тілесні ушкодження ОСОБА_13 . Не виключає того, що саме його дії призвели до отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_14 та ОСОБА_13 .

Однак такі показання обвинуваченого ОСОБА_10 щодо відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, зокрема умислу на заподіяння легких тілесних ушкоджень потерпілим, не знайшли свого підтвердження як під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, так і у ході апеляційного розгляду, а суд першої інстанції вірно встановив наявність фактів і обставин, що мають значення для кримінального провадження, мотивовано поклавши в основу вироку належні та допустимі докази.

Так, на підтвердження винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення суд першої інстанції цілком обґрунтовано послався на показання потерпілої ОСОБА_13 , безпосередньо допитаної в судовому засіданні у встановленому законом порядку, яка пояснила, що 01.09.2018 близько 17:00 під час перебування на території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , під час сварки на ґрунті неприязних відносин, ОСОБА_10 , притримуючи металеві двері хвіртки, наніс їй декілька ударів по лівій частині тулуба (руці). Крім того, під час вказаного конфлікту поруч з ОСОБА_13 перебувала її мати ОСОБА_14 , якій ОСОБА_10 умисно наніс один удар кулаком в ділянку носа та верхньої губи

Аналогічні показання в судовому засіданні надала і потерпіла ОСОБА_14 .

Свідок ОСОБА_15 суду пояснила, що на початку вересня 2018 р. біля домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , відбувся конфлікт між ОСОБА_10 та ОСОБА_13 , під час якого, виганяючи з вказаного домоволодіння останню, обвинувачений намагався зачинити металеву хвіртку, яку тримаючи правою рукою, неодноразово з силою наніс ОСОБА_13 удари в ліву частину тулуба. Крім того, ОСОБА_10 наніс один удар правою рукою в ділянку носа і верхньої губи ОСОБА_14 .

З показань свідка ОСОБА_16 вбачається, що під час конфлікту по АДРЕСА_2 ОСОБА_10 наносив удари металевою хвірткою по лівій частині тулуба ОСОБА_13 .

Згідно показань свідка ОСОБА_17 на початку вересня 2018 р. біля домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_10 умисно з силою неодноразово наносив металевою хвірткою удари по лівій частині тулуба ОСОБА_13 . Крім того, ОСОБА_10 наніс один удар кулаком правої руки по переніссю та по верхній губі ОСОБА_14 .

Показання потерпілих і свідків об`єктивно співпадають як між собою, так і узгоджуються з іншими доказами у кримінальному провадженні, які також повністю підтверджують факт вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, за обставин, викладених у вироку суду першої інстанції, а саме з:

- протоколом проведення слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_13 від 04.10.2018 з фототаблицею, згідно якого вона пояснила та продемонструвала як обвинувачений ОСОБА_10 заподіяв тілесні ушкодження їй та ОСОБА_14 ;

- висновком експерта № 132 від 24.10.2018, згідно якого локалізація та механізм утворення тілесних ушкоджень, виявлені у ОСОБА_13 , відповідає механізму, продемонстрованому нею при проведенні слідчого експерименту 04.10.2018;

- висновком експерта № 129 від 24.10.2018, згідно якого локалізація та механізм утворення тілесних ушкоджень, виявлені у ОСОБА_14 , відповідає механізму, продемонстрованому ОСОБА_18 при проведенні слідчого експерименту 04.10.2018;

- протоколом проведення слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_14 від 04.10.2018 з фототаблицею, згідно якого вона пояснила та продемонструвала як обвинувачений ОСОБА_10 заподіяв легкі тілесні ушкодження їй та ОСОБА_13 ;

- висновком експерта № 128 від 24.10.2018, згідно якого локалізація та механізм утворення тілесних ушкоджень, виявлені у ОСОБА_14 , відповідає механізму, продемонстрованому нею при проведенні слідчого експерименту 04.10.2018;

- висновком експерта № 133 від 24.10.2018, згідно якого локалізація та механізм утворення тілесних ушкоджень, виявлені у ОСОБА_13 , відповідає механізму, продемонстрованому ОСОБА_14 при проведенні слідчого експерименту 04.10.2018;

- протоколом проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_15 від 04.10.2018 з фототаблицею, згідно якого вона пояснила та продемонструвала як обвинувачений ОСОБА_10 заподіяв легкі тілесні ушкодження ОСОБА_13 ;

- висновком експерта № 136 від 24.10.2018, згідно якого локалізація та механізм утворення тілесних ушкоджень, виявлені у ОСОБА_13 , відповідає механізму, продемонстрованому свідком ОСОБА_15 при проведенні слідчого експерименту 04.10.2018;

- протоколом проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_16 від 04.10.2018 із фототаблицею, згідно якого він пояснив та продемонстрував як обвинувачений ОСОБА_10 заподіяв легкі тілесні ушкодження ОСОБА_13 ;

- висновком експерта № 134 від 24.10.2018, згідно якого локалізація та механізм утворення тілесних ушкоджень, виявлені у ОСОБА_13 , відповідає механізму, продемонстрованому свідком ОСОБА_16 при проведенні слідчого експерименту 04.10.2018;

- протоколом проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_17 від 04.10.2018 із фототаблицею, згідно якого вона пояснила та продемонструвала як обвинувачений ОСОБА_10 заподіяв легкі тілесні ушкодження ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ;

- висновком експерта № 130 від 24.10.2018, згідно якого локалізація та механізм утворення тілесних ушкоджень, виявлені у ОСОБА_14 , відповідає механізму, продемонстрованому свідком ОСОБА_17 при проведенні слідчого експерименту 04.10.2018;

- висновком експерта № 135 від 24.10.2018, згідно якого локалізація та механізм утворення тілесних ушкоджень, виявлені у ОСОБА_13 , відповідає механізму, продемонстрованому свідком ОСОБА_17 при проведенні слідчого експерименту 04.10.2018.

- висновком експерта № 131 від 24.10.2018, згідно якого виявлені у ОСОБА_13 тілесні ушкодження (гематома середньої третини лівого плеча, обширна) кваліфікуються як легкі та могли утворитися в один і той же час від дії тупих твердих предметів;

- висновком експерта № 126 від 24.10.2018, згідно якого виявлені у ОСОБА_14 тілесні ушкодження (садна, забій носу, садна верхньої губи, садна носа, забій, садна м`яких тканин обличчя) кваліфікуються як легкі та могли утворитися в один і той же час від дії тупих твердих предметів.

Оцінюючи кожний вказаний вище і наведений у вироку доказ винуватості ОСОБА_10 з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, колегія суддів за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічній, повній й неупередженій перевірці всіх доводів апеляційної скарги та обставин кримінального провадження, не вбачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про відсутність у ОСОБА_10 умислу на заподіяння потерпілим тілесних ушкоджень, оскільки дії обвинуваченого носили необережний характер, то вони не заслуговують на увагу.

Так, об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 КК, включає три обов`язкові ознаки: дія/бездіяльність, спрямовані на заподіяння легкого тілесного ушкодження; наслідки у виді спричинення легкого тілесного ушкодження; причинний зв`язок між вказаними діями та наслідками. Суб`єктивна сторона цього правопорушення характеризується тільки умисною формою вини. Відповідальність за ст. 125 КК настає і у тих випадках, коли умисел винного був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю і фактично було заподіяно легке тілесне ушкодження. Заподіяння легкого тілесного ушкодження внаслідок необережної вини не є кримінально караним.

Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. (ч. 2 ст. 24 КК). Необережність є кримінальною протиправною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинна була і могла їх передбачити (ч. 3 ст. 25 КК).

Кримінальна протиправна недбалість відрізняється від інших видів вини (прямого та непрямого умислу, кримінально протиправної недбалості) тим, що особа не передбачає настання суспільно небезпечних наслідків.

Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя кримінального правопорушення, кількість, характер і локалізацію ударів, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їхні стосунки. Спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення правопорушень обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинених діянь.

Суд першої інстанції правильно установив, що ОСОБА_10 вчинив кримінальне правопорушення з прямим умислом, на що вказують спосіб (знаряддя) завдання ударів, їх характер, локалізація. Зокрема, потерпілій ОСОБА_13 обвинувачений наніс декілька ударів залізними дверима, утримуючи її при цьому за руку, а ОСОБА_14 один удар кулаком в область обличчя, тобто тілесні ушкодження не були завдані випадково, а навпаки умисно. Також має значення наявність мотиву вчинення кримінального правопорушення, а саме неприязні відносини.

Вказані обставини встановлені як з показань самих потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , так і інших доказів показань свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , а також протоколів проведення слідчих експериментів з кожним із вказаних учасників кримінального провадження.

Суд першої інстанції обгрунтовано не врахував показання свідка ОСОБА_19 , так як цей свідок не повідомила суду фактів і обставин, які мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, окрім того, що обвинувачений дійсно був на місці вчинення правопорушення у встановлений час, що сторонами кримінального провадження не оспорюється.

Також суд правильно не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_20 і ОСОБА_21 , оскільки зміст цих доказів повністю спростовується наведеними вище доказами. Також вказані свідки є родичами обвинуваченого ( ОСОБА_20 дружина, а ОСОБА_21 теща), тому їх показання не є в повній мірі об`єктивними і безсторонніми.

Таким чином, із фактичних обставин кримінального провадження встановлено, що суспільно небезпечний наслідок у виді заподіяння потерпілим легких тілесних ушкоджень зумовлений саме умисними діями обвинуваченого, який не міг не усвідомлювати суспільно небезпечний характер своїх дій, що свідчить про наявність однієї з обов`язкових ознак суб`єктивної сторони правопорушення прямого умислу.

Є неприйнятними доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованої відмови судом першої інстанції у задоволенні клопотання сторони захисту про надання доручення органу досудового розслідування про проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого та свідка для встановлення механізму утворення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_14 , оскільки під час судового розгляду необхідності у встановленні/перевірці обставин, які б мали істотне значення для кримінального провадження, і які б не могли бути встановлені або перевірені іншим шляхом, не виникло. При цьому слід зазначити, що відмова в задоволенні вказаного клопотання сама по собі не свідчить про неповноту судового розгляду, так як ефективність реалізації права, передбаченого ч. 3 ст. 333 КПК не є тотожним досягненню за результатами судового розгляду бажаного для захисту результату.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги захисника, обставин і фактів, які могли б вплинути на законність, вмотивованість та/чи обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення щодо доведеності винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, і які б не були досліджені чи належним чином не оцінені цим судом, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про звільнення ОСОБА_10 від призначеного за ч. 1 ст. 125 КК покарання у зв`язку із закінченням строку давності на підставі п. 5 ст. 74, п. 1 ч. 1 ст. 49 КК, то вони є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 49 КК, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 1) два роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі, а згідно ч. 5 ст. 74 КК особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених ст. 49 цього Кодексу.

Кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі (ч. 2 ст. 12 КК). При цьому санкція ч. 1 ст. 125 КК передбачає покарання у виді: 1) штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; 2) громадські роботи на строк до двохсот годин; 3) виправні роботи на строк до одного року.

Таким чином, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК є кримінальним проступком, а строк притягнення особи до кримінальної відповідальності за це правопорушення згідно ст. 49 КК складає два роки.

Згідно вироку Ковпаківського районного суду м. Сум від 01.09.2020 ОСОБА_10 визнаний винним у вчиненні кримінального проступку 01.09.2018, тому строк давності за це правопорушення закінчився 02.09.2020, тобто до набрання вироком законної сили.

Під час апеляційного розгляду ОСОБА_10 відповідно ч. 2 ст. 285 КПК було роз`яснено право на звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК і закриття кримінального провадження, однак обвинувачений проти цього категорично заперечив і просив продовжити розгляд апеляційної скарги.

Виходячи із загального правила про те, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок і звільняє від відбування покарання у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність (ст. 373 КПК), колегія суддів вважає необхідним змінити вирок суду та звільнити обвинуваченого ОСОБА_10 від покарання на підставі ч. 5 ст. 74, п. 1 ч. 1 ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строку давності, оскільки на час апеляційного розгляду судового рішення сплинули два роки з моменту вчинення кримінального проступку та не встановлено обставин, які б були підставами для зупинення чи переривання перебігу давності.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Ковпаківського районного суду м. Сум від 01.09.2020 відносно ОСОБА_22 змінити.

На підставі ч. 5 ст. 74, п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України звільнити ОСОБА_22 від призначеного за ч. 1 ст. 125 КК України покарання у зв`язку із закінченням строку давності.

В іншій частині вирок Ковпаківського районного суду м. Сум від 01.09.2020 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4