Справа №463/6246/21
Провадження №1-кс/463/3740/21
У Х В А Л А

21 липня 2021 року Личаківський районний суд м. Львова

Cлідчий суддя - ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2

скаржників - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

в м. Львові,

розглянувши скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, про закриття кримінального провадження, -

в с т а н о в и в :

до суду надійшла скарга на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_5 від 20 серпня 2020 року про закриття кримінального провадження №0000836 від 20 серпня 2019 року.

Скаргу мотивує тим, що оскаржувана постанова про закриття кримінального провадження не відповідає вимогам ст.9 КПК України, оскільки винесена без проведення належного досудового розслідування обставин вчинення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.384 КК України. За час досудового розслідування слідчий не перевірив відомості, вказані у заявах про кримінальні правопорушення щодо фактів введення суду в оману ОСОБА_6 та ОСОБА_7 шляхом надання Тернопільському окружному адміністративному суду завідомо недостовірних доказів. За час досудового розслідування слідчий не провів жодної слідчої дії направленої на перевірку достовірності вищевказаних доказів, а послався на рішення судів в адміністративних справах, які прийняті на підставі саме цих недостовірних доказів, без проведення перевірки цих доказів на достовірність. Слідчий не надав належної правової оцінки доказам, які були додані до заяв про кримінальні правопорушення. Оскаржувана постанова не містить фактичних доводів, які спростовують факти надання Тернопільському окружному адміністративному суду завідомо недостовірних доказів. При поспішному винесенні постанови про закриття кримінального провадження №0000836 слідчий вчинив очевидну службову недбалість, вказуючи у резолютивній частині постанови що «доказів ухвалення суддею завідомо неправосудного рішення не здобуто, а можливості здобуття нових доказів вичерпано, слідчий приходить до висновку, що у діях заступника начальника ГУ ДФС у Тернопільській області ОСОБА_6 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.384 КК України.» Слідчий закрив кримінальне провадження №0000836 не врахувавши, що дане провадження зареєстроване за двома заявами про кримінальні правопорушення, які вчинені двома різними особами - ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , та стосовно двох різних епізодів. Проте закрив кримінальне провадження тільки стосовно однієї особи за одним епізодом. Вищенаведені недоліки досудового розслідування вказують на невиконання слідчим вимог ст.9 КПК України та є підставою для скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження №0000836.

В судовому засіданні скаржники підтримали скаргу з аналогічних підстав.

Представник суб`єкта оскарження - Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, в судове засідання не з`явився, заперечення не подав, надав матеріали кримінального провадження. У зв`язку із наведеним, враховуючи скорочені процесуальні строки для розгляду скарги, вважаю за можливе розглянути скаргу у відсутності суб`єкта оскарження на підставі наявних доказів.

Заслухавши пояснення представника скаржника, дослідивши матеріали скарги, приходжу до висновку, що скаргу слід задоволити виходячи з таких підстав.

Згідно оскаржуваної постанови від 20 серпня 2020 року слідчим кримінальне провадження, що внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000836 від 20 серпня 2019 року закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Відповідно до ч.2 ст.9 КПК України слідчий зобов`язаний всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Жодних заперечень з приводу викладених у скарзі доводів на адресу суду не скеровано.

Частина перша ст.22 КПК України передбачає, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Згідно ч.5 ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Крім того, у п. 42 рішення Європейського Суду з прав людини від 13.01.2011 у справі «Михалкова та інші проти України» розтлумачено, що за статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод держава зобов`язана «гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені у Конвенції», що також опосередковано вимагає наявності будь-якої форми ефективного розслідування. Розслідування має бути ретельним, безстороннім і сумлінним. Розслідування повинне забезпечити встановлення винних осіб та їх покарання. Органи державної влади повинні вжити всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, показань очевидців, доказів експертиз. Будь-які недоліки у розслідуванні, які підривають його здатність встановити відповідальну особу, створюють ризик недодержання такого стандарту.

Окрім того, аналізуючи постанову про закриття кримінального провадження та надані ухвали слідчих суддів про скасування попередніх постанов, слідчий суддя погоджується із доводами скаржника про те, що слідство проведено неповно, а висновки слідчого про відсутність складу кримінального правопорушення є непереконливі та зроблені без достатнього обґрунтування.

Так, у відповідності до положень ст.9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Статтею 40 КПК України визначено повноваження слідчого.

Судом встановлено, що слідчим Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, здійснювалось досудове розслідування матеріалів кримінального провадження №0000836 від 20 серпня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.384 КК України щодо можливого введення заступником начальника ГУ ДФС у Тернопільській області ОСОБА_6 в оману суду шляхом надання завідомо недостовірних доказів.

Згідно положень ч.2 ст.384 КК України, кримінально караним є завідомо неправдиве показання свідка, потерпілого, завідомо неправдивий висновок експерта, спеціаліста, складені для надання або надані органу, що здійснює досудове розслідування, виконавче провадження, суду, Вищій раді правосуддя, тимчасовій слідчій чи спеціальній тимчасовій слідчій комісії Верховної Ради України, подання завідомо недостовірних або підроблених доказів, завідомо неправдивий звіт оцінювача про оцінку майна, а також завідомо неправильний переклад, зроблений перекладачем у таких самих випадках, поєднане з обвинуваченням у тяжкому чи особливо тяжкому злочині, або зі штучним створенням доказів обвинувачення чи захисту, а також вчинені з корисливих мотивів.

Разом з тим, слідчий суддя погоджується із доводами скаржників щодо того, що у заявах про кримінальні правопорушення щодо фактів введення суду в оману ОСОБА_6 та ОСОБА_7 шляхом надання Тернопільському окружному адміністративному суду завідомо недостовірних доказів зазначалось про вчинення злочину як ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Натомість вказані обставини слідчим не перевірялись, слідчий закрив кримінальне провадження №0000836 тільки стосовно однієї особи за одним епізодом.

Окрім цього, із оскаржуваної постанови вбачається, що слідчий прийшов до висновку про відсутність складу кримінального правопорушення у діях ОСОБА_6 , оскільки «доказів ухвалення суддею завідомо неправосудного рішення не здобуто, а можливості здобуття нових доказів вичерпано». В той же час розслідування здійснювалося відносно працівників ГУ ДФС, а не судді і такий висновок не відповідає фактичним обставинам справи.

Враховуючи вищенаведене, вважаю, що органом досудового розслідування, окрім формальних процедур, які стосуються суті кримінального правопорушення, не було вжито всіх необхідних заходів для збирання доказів і забезпечення повного та всебічного досудового розслідування. Висновки про відсутність в діянні складу злочину є необґрунтованим та завчасними, оскільки слідчим не проведено необхідного переліку слідчих дій спрямованих на встановлення істини у справі.

Беручи до уваги наведене, а також керуючись принципом змагальності кримінального процесу, приходжу до висновку, що скаргу слід задоволити та скасувати постанову слідчого про закриття кримінального провадження.

Керуючись вимогами статтей 9, 284, 303, 306, 307, 372 Кримінального процесуального кодексу України, -

у х в а л и в :

скаргу задоволити.

Скасувати постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_5 від 20 серпня 2020 року про закриття кримінального провадження №0000836 від 20 серпня 2019 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 26 липня 2021 року.

Слідчий суддя: ОСОБА_1