Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

5 квітня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0003381 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Одеси, громадянина України,

що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187, ч.2 ст.296 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 11 березня 2021 року,

у с т а н о в и л а :

Подільським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження № 0003381 щодо ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , які обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.121, ч.2 ст.187, ч.2 ст.296 КК України.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 11.03.2021 за клопотанням прокурора ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 09.05.2021.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати і постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід, а саме, домашній арешт, заставу чи особисте зобов`язання із застосуванням електронного засобу контролю або без такого.

Обґрунтовуючи свої вимоги, зазначає що, обираючи запобіжний захід під час підготовчого судового засідання 17.02.2020, суд дійшов висновку про наявність ризиків переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, перешкоджати судовому провадженню іншим чином, однак не обґрунтував це доказами. В наступних ухвалах про продовження строку тримання під вартою суд вказував про наявність ризиків переховуватися від суду, вчиняти інші кримінальні правопорушення, що може негативно вплинути на розгляд даного кримінального провадження. В ухвалі, яка оскаржується, суд знову зазначає про ризик переховуватися від суду, існування якого прокурор не довів, а так само не довів наявність нового ризику незаконно впливати на потерпілих та свідків. Тому захисник вважає, що суд самостійно визначив ризики, які нібито існують, і фактично виступив стороною обвинувачення.

Посилаючись на визначені кримінальним процесуальним законом обставини, які суд зобов`язаний з`ясовувати при вирішенні питання про застосування, продовження, зміну або скасування запобіжного заходу, вказує, що суд в черговий раз уникає ретельної перевірки доводів сторони обвинувачення про наявність обґрунтованої підозри, ризиків та неможливості застосування до ОСОБА_7 більш якого запобіжного заходу, дотримання уповноваженими органами вимог ст.ст.207-213 КПК України під час затримання обвинуваченого без ухвали слідчого судді, тощо. Не надає суд оцінки і доводам захисту в частині безпідставного затримання, відсутності обґрунтованої підозри, ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та підстав для продовження запобіжного заходу.

З огляду на загальні засади кримінального провадження, як то рівність перед законом і судом, презумпцію невинуватості та забезпечення доведеності вини, вважає, що суд, не дослідивши докази на підтвердження існування нового ризику, надав прокурору привілеї і застосував до його підзахисного дискримінацію, провівши явно несправедливий розгляд справи, проявив свою упередженість та небезсторонність. Також суд не врахував тривалість тримання під вартою і те, що з часом будь-які ризики, що існували на момент обрання запобіжного заходу, зменшуються і потребують додаткового обґрунтування стороною обвинувачення, а нові ризики обґрунтування їх з`явлення. Звертає увагу захисник і на те, що суд не навів мотиви, з яких не визначив обвинуваченому розмір застави. При цьому захисник посилається на низку рішень Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у контексті забезпечення передбаченого ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на свободу та особисту недоторканість, і стверджує, що тримання під вартою у строк, що перевищує 6 місяців, є свавільним та розцінюється як катування, оскільки державою не забезпечено справедливий та неупереджений розгляд справи упродовж розумних строків, а тримання під вартою застосовується автоматично та як безальтернативний запобіжний захід.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника ОСОБА_6 і обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити, доводи прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою і вмотивованою, провівши судові дебати, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Згідно з ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Цією ж главою, зокрема, ст.199 КПК України передбачено і порядок продовження строку тримання під вартою, питання про що вирішується судом згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Задовольняючи клопотання прокурора і одночасно відмовляючи в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_9 про зміну обвинуваченому запобіжного заходу, суд першої інстанції погодився з доводами прокурора про наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме, що ОСОБА_7 може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, а так само вчинити інше кримінальне правопорушення, і жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного розгляду з перегляду конкретного судового рішення, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку доводам захисника про відсутність обґрунтованої підозри. Не вправі давати таку оцінку доказам і суд першої інстанції, оскільки на цій стадії докази лише досліджуються і оцінка їм буде надана в судовому рішенні, ухваленому за наслідками судового розгляду.

Дотримання уповноваженими особами вимог ст.ст.207-213 КПК України під час затримання також не є предметом перевірки при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою на стадії судового розгляду.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення в справі «Панченко проти Росії»).

В контексті п.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

На питання про те, чи є розумним строк тримання під вартою, не можна відповісти абстрактно. Визначати, чи розумно й надалі залишати обвинуваченого під вартою, необхідно на підставі особливостей кожної конкретної справи. Продовження строку тримання під вартою в певній справі може бути виправданим лише тоді, коли наявні конкретні ознаки того, що вимога громадських інтересів важить більше попри презумпцію невинуватості, ніж правило поваги до особистої свободи (рішення у справі «W. проти Швейцарії»). Передусім національні судові органи мають забезпечити, щоб у будь-якому конкретному випадку досудове тримання обвинуваченої особи під вартою не перевищувало розумного строку. З цією метою вони повинні вивчити всі факти «за» і «проти» наявності справжньої вимоги громадських інтересів, яка, попри належну повагу до принципу презумпції невинуватості, виправдовувала б відступ від правила поваги до особистої свободи, та викласти їх у своєму рішенні щодо відхилення клопотання про звільнення (п.152 рішення ЄСПЛ у справі «Лабіта проти Італії»).

Суд врахував, що ОСОБА_7 є судимим, не має сім`ї, не працює. Також обвинувачений обізнаний про тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим, адже він обвинувачується у вчиненні двох кримінальних правопорушень, у тому числі тяжкого, за яке законом передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років.

Крім того, необхідно зважити і на характер висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, що має високий ступінь суспільної небезпеки, наявність якої потребує забезпечення не лише його прав, але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, особу обвинуваченого, який не має міцних соціальних зв`язків, роботи, не проживає за зареєстрованим місцем проживання.

Такі обставини, на думку колегії суддів, переконливо свідчать, що ОСОБА_7 може переховуватися від суду з метою уникнути кримінальної відповідальності, незаконно впливати на потерпілих і свідків, які наразі ще не допитані, такі ризики не зменшилися і виправдовують подальше його тримання під вартою, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії.

Враховуючи те, що на ризики, з існуванням яких погодися суд, прокурор посилався у своєму клопотанні, твердження сторони захисту про те, що суд самостійно визначив ризик незаконного впливу на потерпілих і свідків, чим виявив упередженість і надав привілеї стороні обвинувачення, є надуманими.

Всупереч доводам захисника суд розглядав питання можливості визначення обвинуваченому розміру застави і скористався своїм правом не визначати його згідно з п.1 ч.4 ст.183 КПК України у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Отже, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 4221 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Подільського районного суду Київської області від 11 березня 2021 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3