УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 липня 2020 року

м. Київ
справа № 757/46254/18-к
провадження № 51-3458 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 13 березня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 червня 2020 року,
встановив:
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 13 березня 2020 року ОСОБА_5 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 125 Кримінального кодексу України (далі КК) на підставі статті 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження у справі закрито.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 червня 2020 року апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 13 березня 2020 року без змін.
У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 13 березня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 червня 2020 року і призначити новий розгляд в суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність судами першої та апеляційної інстанцій.
В обґрунтування своїх вимог потерпілий ОСОБА_4 посилається на те, що судами першої та апеляційної інстанції не були належним чином досліджені надані потерпілим докази, а саме: висновок судово--медичної експертизи, протоколи слідчих експериментів; порушено, на думку скаржника, й вимоги статті 23 КПК щодо неможливості визнання доказами відомостей, які не були безпосередньо досліджені судом. Окрім того, суд першої інстанції не врахував при постановленні ухвали від 13 березня 2020 року той факт, що особа, яка звільнялась судом від кримінальної відповідальності, заперечувала свої умисні дії під час скоєння інкримінованого їй правопорушення. Судом апеляційної інстанції, на думку потерпілого, також було порушено вимоги статті 404 КПК щодо меж перегляду апеляційної скарги, статті 419 КПК щодо змісту ухвали суду апеляційної інстанції. Отже, на думку потерпілого ОСОБА_4 , всі зазначені ним у касаційній скарзі доводи свідчать про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність судами першої та апеляційної інстанцій.
Перевіривши доводи касаційної скарги, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних міркувань.
На підставі вимог статті 433 КПК щодо меж перегляду судом касаційної інстанції оскаржуваних судових рішень, з урахуванням доводів потерпілого ОСОБА_4 , викладених у касаційній скарзі, Суд касаційної інстанції перевіряє дотримання вимог кримінального та кримінального процесуального законів лише в частині звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
Матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є закінчення встановлених частиною 1 статті 49 та статтею 106 КК строків та відсутність обставин, що переривають їх перебіг.
Зі змісту касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень, а також відповідно до положень статті 12 КК убачається, що кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 125 КК відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості, а згідно з пунктом 1 частини 1 статті 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня скоєння нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.
В судовому засіданні Печерським районним судом міста Києва було встановлено, що події, події, які стали підставою для притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності, мали місце у 2012 році, строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за злочин, який вчинив обвинувачений, не зупинявся та не переривався, в зв`язку з чим строк притягнення його до кримінальної відповідальності за частиною 2 статті 125 КК закінчився.
Застосування норм статті 49 КК для суду є обов`язковим. Це означає, що зазначенні положення кримінального закону про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності носять імперативний характер та у разі надання згоди обвинуваченого є безумовною підставою для закриття кримінального провадження, навіть якщо проти такого звільнення будуть заперечувати інші учасники судового розгляду.
Доводи потерпілого щодо неможливості застосування положень статті 49 КК в наслідок невизнання обвинуваченим ОСОБА_5 своєї вини у вчиненні інкримінованих йому правопорушень не відповідають приписам закону. Так, за змістом статей 284288 КПК підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах. Наявність зазначених умов і є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, як обов`язкової умови такого звільнення, кримінальним процесуальним законом не передбачено.
Відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК України жодну особу не може бути примушено визнати свою вину у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення чи показання, які можуть стати підставою для її підозри або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.
Системний аналіз зазначених положень закону дозволяє дійти висновку, що визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже, невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності власної згоди за умови роз`яснення судом суті підозри чи обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження, не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення. Отже, невизнання обвинуваченим ОСОБА_5 своєї вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не може бути підставою для незастосування положень статті 49 КК, адже доведеність винуватості особи та невизнання вини не впливає на прийняття рішення про закриття провадження за строком давності. Зазначена позиція Суду кореспондує з практикою Верховного Суду з аналогічних категорій справ (постанова ВС від 29 травня 2019 року у провадженні № 51-8555 км18; постанова ВС від 17 вересня 2019 року у провадженні № 51-10229 км18).
Положеннями частини 3 статті 288 КПК передбачено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
За наведеними доводами Судом не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Печерським районним судом міста Києва в ухвалі від 13 березня 2020 року.
Щодо ухвали Київського апеляційного суду від 16 червня 2020 року, Судом встановлено, що дотримуючись вимог, передбачених статтями 404, 405, 407, 419 КПК, суд апеляційної інстанції розглянув апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 , зазначив в ухвалі формулювання обвинувачення та правову кваліфікацію кримінального правопорушення, у вчиненні якого був обвинувачений ОСОБА_5 , переглянув встановлені Печерським районним судом міста Києва обставини щодо наявності передбачених законом підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності, а також мотиви, з яких суд виходив при постановленні свого рішення та вмотивовано залишив без змін ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 13 березня 2020 року.
Таким чином, істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни оскаржуваних потерпілим ОСОБА_4 , колегією суддів не встановлено.
Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись частиною 2 статті 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 13 березня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 червня 2020 року.
Ухвала Суду остаточна й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3