Справа №577/1103/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/117/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 577/1103/20 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 15.04.2020, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Республіка Казахстан м. Цілиноград, мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

УСТАНОВИЛА:

В поданих апеляційних скаргах:

- прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 просить скасувати вирок суду у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість і ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винним за ч. 2 ст. 185 КК та призначити йому покарання у виді 2 років позбавлення волі, оскільки суд не вірно оцінив дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що ОСОБА_10 офіційно не працює, немає постійних джерел прибутку, раніше неодноразово судимий за вчинення злочинів проти власності, злочин скоїв менше ніж за місяць після засудження. Зазначає, що призначене покарання недостатнє для виправлення, оскільки відповідно ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів;

- обвинувачений ОСОБА_11 просить застосувати до нього ст. 69 КК, оскільки він є особою похилого віку і його дружина, яка є пенсіонером, має онкологічне захворювання та неповнолітній онук залишилися без основного годувальника у родині.

Вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 15.04.2020 ОСОБА_10 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, і йому призначене покарання у виді позбавлення волі строком 1 рік. Згідно ст. 71 КК до покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 13.01.2020 1 місяць арешту, що на підставі ст. 72 КК відповідає 1 місяцю позбавлення волі і остаточно призначено до відбуття покарання 1 рік 1 місяць позбавлення волі. До вступу вироку в законну силу обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою і строк відбуття покарання ухвалено рахувати з 15.04.2020. Стягнуто на користь держави процесуальні витрати в сумі 471,03 грн.

Відповідно до вироку, 06.02.2020 близько 11:20 ОСОБА_10 , перебуваючи поблизу будівлі АТ «Укрпошта» у с. Підлипне, м. Конотоп, вул. Майдан Революції, 2, таємно, повторно викрав дорожній велосипед синього кольору вартістю 683 грн, який належить АТ «Укрпошта».

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 , який підтримав свою апеляційну скаргу, заперечив проти апеляційної скарги прокурора, доводи прокурора ОСОБА_9 , яка не підтримала жодної апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, за обставин, викладених у вироку в апеляційних скаргах прокурора та обвинуваченого не оспорюються.

Що стосується доводів апеляційних скарг як обвинуваченого про застосування ст. 69 КК, так і прокурора про призначення більш суворого покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, так як вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Так, у ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При визначенні справедливості і співмірності призначеного покарання колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

Невідповідним ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (ст. 414 КПК), а ступінь тяжкості вчиненого злочину, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного злочину, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію злочину, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду засудженого, прокурора, суду першої чи апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене на думку засудженого чи прокурора, враховуючи обставини, які підлягали доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні кримінального покарання.

При визначенні виду і розміру кримінального покарання необхідно також враховувати принцип «пропорційності», тобто коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12). «Тяжкість вчиненого злочину не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання, а щодо ув`язнення та його строків акценти треба зміщувати в бік досягнення ресоціалізації», тобто незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства.

Таким чином, на переконання колегії суддів при призначенні ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого останнім злочину, який є злочином середньої тяжкості, особу винного, який раніше неодноразово судимий, одружений, не працюючий, обставини, які пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, які обтяжують покарання рецидив злочину, й дійшов цілком обґрунтованого висновку про призначення покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ч. 2 ст. 185 КК, яке є мінімальним і відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого злочину. При цьому визначене судом першої інстанції покарання, на думку колегії суддів, не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд не вірно оцінив дані про особу обвинуваченого, який офіційно не працює, немає постійних джерел прибутку, раніше неодноразово судимий за вчинення злочинів проти власності і злочин скоїв менше ніж за місяць після засудження враховані при призначенні ОСОБА_10 покарання судом першої інстанції, який в повній мірі дотримався всіх вимог кримінального закону щодо призначення покарання.

Оскільки визначене судом першої інстанції покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, то вид і розмір призначеного ОСОБА_10 покарання є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, а будь-яких законних підстав для призначення йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК, незважаючи на наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання, але які істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, чи навпаки призначення більш суворого покарання, колегією суддів не встановлено.

Оскаржене судове рішення є належним чином обґрунтованим та умотивованим, тому воно підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 15.04.2020 відносно СУБОРИ ОСОБА_12 залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4