Постанова
іменем України
8 грудня 2020 року

м. Київ
справа № 206/5249/19
провадження № 51-3134 км 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 23 січня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 1 квітня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000875, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився у с. Поливанівка Магдалинівського району Дніпропетровської області, зареєстрований на АДРЕСА_1 , проживає на АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 23 січня 2020 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено обов`язки, передбачені п. 1, п. 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_8 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з ТОВ «ВТО УКРЕКСП» на користь потерпілої ОСОБА_8 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Прийнято рішення щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 24 вересня 2018 року приблизно о 20:35, керуючи технічно справним вантажним автомобілем марки «SCANIA P230», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить на праві власності ТОВ «АЕЛІТА», здійснюючи рух по проїзній частині вул. Гаванської з боку вул. Томської у напрямку руху вул. 20 років Перемоги у м. Дніпро, в порушення вимог п. 1.3, п. 1.5, п. 2.3 (б), 10.1, 16.2 Правил дорожнього руху, проявив крайню неуважність до дорожньої обстановки, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя та здоров`я громадян, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для безпечного руху та маючи об`єктивну можливість виявити пішохода, змінюючи напрямок руху ліворуч, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не надав дорогу пішоходу ОСОБА_8 , котра перетинала проїзну частину вул. Виробничої зліва направо відносно руху автомобіля, продовжив рух, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , спричинивши їй тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 1 квітня 2020 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого внаслідок суворості, просить вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_7 змінити, виключивши з них рішення про призначення додаткового покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, а також зменшивши розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з засудженого на користь потерпілої, до 15 000 грн. Вказує, що ОСОБА_7 є професійним водієм, а відтак застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік є несправедливим, оскільки позбавляє джерел для існування, утримання сім`ї та ускладнює можливість відшкодування потерпілій заподіяної шкоди. Крім того, розмір моральної шкоди у 100 000 грн., який згідно вироку підлягає стягненню з ОСОБА_7 , на думку захисника, є необґрунтованим, не відповідає ступеню провини засудженого та характеру страждань потерпілої. Вказані обставини залишились без уваги суду апеляційної інстанції, який безпідставно залишив вирок місцевого суду у відповідній частині без зміни.
Позиції інших учасників судового провадження
У письмових запереченнях на касаційну скаргу представник потерпілої ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 вказав на законність і обґрунтованість судових рішень щодо ОСОБА_7 та просив залишити їх без зміни, а касаційну скаргу захисника без задоволення.
В судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 вказала на необґрунтованість доводів касаційної скарги захисника та заперечила проти її задоволення.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який його засуджено, кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 286 КК, а також вид та розмір призначеного засудженому основного покарання у касаційній скарзі захисника не оспорюються.
Разом із тим, доводи захисника щодо застосування до ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, що призвело до суворості призначеного покарання, є необґрунтованими.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дотримався наведених вимог матеріального права.
Так, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, який згідно з вимогами ст. 12 КК є тяжким злочином.
Санкція ч. 2 ст. 286 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. У цьому випадку додаткове покарання є альтернативним, а доцільність його застосування вирішується судом у кожному конкретному випадку.
Обираючи ОСОБА_7 міру примусу, суд належним чином врахував, що він, знехтувавши вимогами ПДР України, вчинив необережний тяжкий злочин, разом з цим зважив на пом`якшуючу покарання обставину щире каяття, відсутність обставин, що його обтяжують, дані про особу винного, котрий раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, офіційно працевлаштований, одружений, має на утриманні малолітню дитину, добровільно відшкодував потерпілій ОСОБА_8 матеріальну шкоду, та правильно призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки, яке наближене до мінімального у межах санкції вказаної норми, а також застосував додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. При цьому, застосовуючи принцип індивідуалізації покарання, звільнив засудженого від відбування призначеного йому основного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК, навівши переконливі підстави такого рішення, зазначивши, що за таких обставин буде досягнута мета покарання.

На думку колегії суддів, в даному конкретному випадку таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
При вирішенні питання про призначення ОСОБА_7 додаткового покарання, суд врахував як особу обвинуваченого, так і обставини кримінального правопорушення, яке сталося внаслідок порушення ОСОБА_7 п. 1.3, п. 1.5, п. 2.3 (б), 10.1, 16.2 ПДР та потягло за собою тяжкі наслідки у виді травмування особи.

Закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є джерелом доходу. При цьому Правилами дорожнього руху України регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки. За таких обставин, підстав вважати рішення про доцільність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами несправедливим через суворість, про що захисник порушив питання у касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
Що стосується доводів касаційної скарги захисника щодо завищеного розміру стягнення з ОСОБА_7 коштів у рахунок відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_8 , то вони є безпідставними.
Згідно зі ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода, зокрема, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.
Цих вимог закону при вирішенні цивільного позову потерпілої в частині відшкодування моральної шкоди у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 місцевим та апеляційним судами дотримано.
Як убачається з вироку суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, при визначенні та обґрунтуванні стягнення на користь потерпілої в рахунок відшкодування моральної шкоди було враховано конкретні обставини провадження, докази, досліджені й оцінені в судовому засіданні, а також тяжкість наслідків вчиненого правопорушення, характер і обсяг моральних страждань, яких зазнала потерпіла ОСОБА_8 .
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд урахував, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 отримала тяжкі тілесні ушкодження, через які вона безумовно зазнала фізичного болю як під час травмування, так і під час численних оперативних втручань та довготривалого лікування, яке необхідно продовжувати й надалі, моральних страждань і переживань через неможливість відновити попередній стан здоров`я та звичний їй спосіб життя.
За таких обставин, зазначений у вироку розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з засудженого ОСОБА_7 в сумі 100 000 грн на користь потерпілої ОСОБА_8 , узгоджується з принципом розумності, виваженості та справедливості, відповідає характеру й обсягу понесених потерпілою моральних страждань. Підстав для зменшення цього розміру немає.
Переглянувши вирок місцевого суду за апеляційними скаргами директора ТОВ «ВТО УКРЕКСП» та захисника ОСОБА_6 , суд апеляційної інстанції належним чином перевірив викладені у них доводи, які є аналогічними доводам касаційної скарги захисника, та визнав їх необґрунтованими, навівши належні й достатні мотиви спростування. Ухвала апеляційного суду достатньо вмотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Переконливих доводів, які би спростовували висновки місцевого й апеляційного судів в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та в частині вирішення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди, захисник у касаційній скарзі не навів.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, не встановлено.
За таких обставин, касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 23 січня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 1 квітня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_10 ОСОБА_3