ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2719/20 Справа № 185/4629/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2020 року про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000669, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Подоли, Куп`янського району Харківської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , останній раз судимого:
- 29 вересня 2016 року Харківським районним судом Харківської області за ст. 391 КК України, до покарання у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 22 березня 2019 року по відбуттю строку покарання,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.
за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_8
в режимі відеоконференції
прокурора ОСОБА_9

В С Т А Н О В И Л А :
За ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2020 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою по 26 вересня 2020 року включно з визначенням застави в розмірі 43940 гривень.
Суд першої інстанції враховував, що зазначений прокурором ризик про переховування від суду продовжує існувати, бо під загрозою можливого покарання обвинувачений може ухилитись від правосуддя, вчинити інше кримінальне правопорушення.
В апеляції
- захисник ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та замінити запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у виді домашнього арешту.
В обґрунтування зазначив, що прокурором не було надано доказів існування перелічених ризиків. Також прокурором не було доведено, що інший, більш м`який запобіжний захід, не зможе запобігти заявленим ризикам. Зазначив, що обвинувачений не має мети уникати кримінальної відповідальності. Вказав на відсутність підстав вважати, що ОСОБА_6 може ухилятися від суду або вчинити інше кримінальне правопорушення.
Заслухавши обвинуваченого та захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти апеляції, просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.
Зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при розгляді клопотання прокурора дотримані в повному обсязі.
При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , суд першої інстанції належним чином дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано дійшов висновку про існування обставин, які виправдовують подальше перебування обвинуваченого під вартою, з чим погоджується і колегія суддів, оскільки такий висновок повністю відповідає фактичним обставинам кримінального провадження і узгоджується з зазначеними вище нормами закону.
Судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_6 , раніше судимий, через незначний проміжок часу після звільнення з місць позбавлення волі обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину, проживає за межами м. Павлограда, є жителем іншої області, чинив опір потерпілому під час його затримання, не має міцних соціальних зв`язків, відповідно до ст. 12 КК України, обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, покарання за вчинення якого, у разі доведеності вини, передбачено на тривалий строк позбавлення волі, а отже, останній може ухилятися від явки до суду, вчинити інше кримінальне правопорушення.
З таким висновком погоджується апеляційний суд, оскільки враховуючи характер та тяжкість покарання, що кореспондується з характером суспільного інтересу, даних про обвинуваченого, іншими обставинами у їх сукупності, дає підстави вважати, що продовжують вказані вище існувати ризики.
Продовження існування зазначених вище обставин у їх сукупності, виправдовують подальше перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, що відповідає, і є співрозмірним тяжкості і характеру діяння, яке інкримінуються останньому, та більш м`які запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної його поведінки, а тому продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою є найбільш прийнятним за наявних умов.
Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Даний висновок не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Окрім того, апеляційний суд також зважає, що судом першої інстанції визначено альтернативний запобіжний захід у виді визначення застави в розмірі наближеному до мінімального, що відповідає і узгоджується з вимогами ч. 3 ст. 183 КПК України.
З огляду на викладене, апеляційний суд прийшов до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою, вмотивованою та не підлягає скасуванню, а апеляційну скаргу обвинуваченого слід залишити без задоволення.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2020 року про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4