ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №:1-2/11 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1 ,
Провадження №:11/818/18/20 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: в порядку КПК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , без участі прокурора, засудженого та його захисника, без участі потерпілих по справі, належним чином повідомлених про розгляд справи, розглянувши в порядку ч.3 ст.362 КПК України в редакції 1960 року, у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові дану справу за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 06.03.2017 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Зміст оскарженого судового рішення суду першої інстанції.

Вказаною ухвалою частково задоволено клопотання засудженого ОСОБА_6 та прийнято рішення про повернення йому куртки чорного кольору, яку передано на зберігання за місцем утримання засудженого на день ухвалення вироку Полтавського районного суду Полтавської області від 04.03.2016 року. В задоволенні іншої частини клопотання ОСОБА_6 про повернення його особистих речей, що не є речовими доказами в справі, які вилучені за час досудового слідства при проведенні процесуальних дій та речових доказів, - відмовлено.
Таке рішення суду мотивовано тим, що питання про повернення ОСОБА_6 особистих речей, які були вилучені за час досудового слідства при проведенні процесуальних дій і не були включені в список речових доказів, вирішено постановою Ленінського районного суду м. Полтава від 18.11.2011 року ще до ухвалення вироку.

Питання щодо речей, які визнані речовими доказами, в тому числі мисливських набоїв та патронів, мисливської рушниці Т-17373, 12 калібру вирішено у вироці Полтавського районного суду Полтавської області від 04.03.2016 року (т.25 а.с.89-91).

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням, засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою задовольнити його клопотання та повернути йому вилучені особисті речі (т.25 а.с. 93-94).

Обґрунтовуючи такі вимоги апеляційної скарги, зазначив, що суд першої інстанції не об`єктивно розглянув вказане клопотання, не з`ясував, що вилучена мисливська рушниця та патрони до неї не являються речовими доказами по даній справі, а є його особистими речами. Крім того, вважає, що постанова Ленінського районного суду м. Полтава від 18.11.2011 року була фактично скасована рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 11.11.2014 року та ухвалою суду касаційної інстанції від 14.11.2013 року.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Від захисника засудженого адвоката ОСОБА_7 надійшла заява від 14.10.2020 року, в якій він просить проводити апеляційний розгляд за його відсутності та без участі апелянта ОСОБА_8 .

Прокурор в судове засідання апеляційної інстанції не з`явився.

Відповідно до ч.3 ст. 362 КПК України в редакції 1960 року неявка учасників процесу в засідання суду апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.330 КПК України (в редакції 1960 року) при постановленні вироку суд вирішує питання про речові докази, керуючись правилами, викладеними в статті 81 цього Кодексу. Речі, що не є речовими доказами в справі, повертаються їх законному володільцеві, хоч би останній і не пред`явив цивільного позову. Якщо виникне спір про право власності на зазначені речі, він підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Так, із змісту оскаржуваної ухвали районного суду вбачається, що в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 було частково відмовлено з посиланням на те, що питання про повернення йому особистих речей, які були вилучені за час досудового слідства при проведенні процесуальних дій і не були включені в список речових доказів, вирішено постановою Ленінського районного суду м. Полтава від 18.11.2011 року, а питання щодо речей, які визнані речовими доказами, вирішено у вироці Полтавського районного суду Полтавської області від 04.03.2016 року.

З вказаними висновками суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів.

Вивченням матеріалів кримінальної справи встановлено, що дійсно постановою Ленінського районного суду м.Полтави від 18.11.2011 року вирішено питання про повернення засудженому ОСОБА_6 його особистих речей, які були вилучені за час досудового слідства при проведенні процесуальних дій і не були включені в список речових доказів, але передані на зберігання до кімнати речових доказів Ленінського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області, а саме: мобільних телефонів «Nokia-6300», ІМАІ НОМЕР_1 , «Nokia-3110С», ІМАІ НОМЕР_2 , «Соні-Еріксон», ІМАІ НОМЕР_3 , «Самсунг Х-450», ІМАІ 13392; пневматичного револьверу ALFA№; пневматичного пістолету «BLOW» №17719, калібру 4,5 мм; фотоапарату «Scinia» (т.13 а.с.355).

Вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 04.03.2016 року, яким ОСОБА_6 був засуджений за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 187, ч.1 ст. 115, 70 КК України до позбавлення волі строком на 13 років 6 місяців з конфіскацією 1/2 частини майна, вирішено питання про речові докази, зокрема, куртка ОСОБА_6 чорного кольору - передана на зберігання за місцем утримання засудженого; мисливські набої та патрони, обріз мисливської рушниці «ІЖ-18» 16 калібру № НОМЕР_4 , мисливську рушницю Т-17373, 12 калібру - передано до музею УМВС України в Полтавській області. Решту речових доказів вирішено знищити (т.23 а.с.93-113).

Вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 04.03.2016 року був оскаржений ОСОБА_6 та його захисником ОСОБА_7 .

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 14.01.2020 року вказаний вирок залишено без змін, а апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника без задоволення. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що апелянти не погоджувалися з даним вироком лише в частині визнання ОСОБА_6 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, відповідно вирок суду перевірявся в апеляційній інстанції в межах поданих апеляційних скарг. Вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 04.03.2016 року в частині вирішення долі речових доказів сторонами справи не оскаржувався.

Крім того, твердження засудженого ОСОБА_6 , що постанова Ленінського районного суду м. Полтава від 18.11.2011 року була фактично скасована рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 11.11.2014 року та ухвалою ВССУ від 14.11.2013 року, колегія суддів вважає безпідставною виходячи з наступного.

Так, 11.11.2014 року Апеляційним судом Полтавської області (т.25 а.с. 100-104) постановлено ухвалу за результатами розгляду апеляційних скарг прокурора, засуджених ОСОБА_6 і ОСОБА_9 на вирок Ленінського районного суду м. Полтави від 03.03.2011 року, якою вирок суду було скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд в той же суд, але в іншому складі.

Вказана ухвала Апеляційного суду Полтавської області жодним чином не стосується і, тим більше, не скасувала ухвалу Ленінського районного суду м.Полтави від 18.11.2011 року.

Стосовно ухвали ВССУ від 14.11.2013 року (т.15 а.с.358-369), на яку також посилається засуджений ОСОБА_6 в своїй апеляційній скарзі, колегія суддів зауважує, що вона була постановлена за результатами розгляду касаційних скарг прокурора та ОСОБА_6 на вирок Ленінського районного суду м. Полтави від 03.03.2011 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 10.10.2012 року.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що постанова Ленінського районного суду м. Полтави від 18.11.2011 року в апеляційному чи касаційному порядку не оскаржувалася та не скасовувалася, тобто вказане судове рішення набрало законної сили.
Це ж стосується і вироку Полтавського районного суду Полтавської області від 04.03.2016 року.
Частина перша статті 129 Конституції України передбачає, що судове рішення є обов`язковим для виконання,

Відтак, постановляючи ухвалу від 06.03.2017 року Полтавський районний суд Полтавської області правомірно послався на постанову Ленінського районного суду м. Полтава від 18.11.2011 року та вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 04.03.2016 року, тим самим дотримався принципу юридичної визначеності, на важливості якого неодноразово наголошував у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини та вказувалося судом першої інстанції, зокрема у справі «Желтяков проти України», який вимагає щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їх рішення не ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру.

В ході розгляду вищевказаного клопотання колегією суддів таких обставин встановлено не було, не зазначив їх і сам засуджених ОСОБА_6 в апеляційній скарзі.
Жодних порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, під час апеляційного перегляду справу не встановлено, у зв`язку із чим, ухвалу суду слід залишити без змін, як законну, обґрунтовану та вмотивовану, а апеляційну скаргу - без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись 362, 366, 379 КПК України в редакції 1960 року, Розділом ХІ «Перехідні положення» КПК України в редакції 2012 року, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 06.03.2017 року за результатами розгляду клопотання ОСОБА_6 про повернення йому речових доказів та особистих речей, що не є речовими доказами по справі, - залишити без змін.

Апеляційну скаргу засудженого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:
____________ _______________ ____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4