Справа № 204/5397/20
Провадження № 1-в/204/1020/20
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 вересня 2020 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:
головуючого судді: ОСОБА_1
секретаря судового засідання: ОСОБА_2
розглянувши у закритому судовому засіданні в м. Дніпро в режимі відеоконференції заяву представника Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» ДУ «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків і алкоголю МОЗ України» про продовження застосування примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричної лікарні з суворим наглядом відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
за участю: прокурора ОСОБА_4 , адвоката ОСОБА_5 , представника установи ОСОБА_6 , особи, щодо якого розглядається заява ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 12 листопада 2013 року, відносно ОСОБА_7 , який вчинив суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною Кримінального кодексу України, застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.
В заяві, до якої додано висновок комісії лікарів-психіатрів № 748 від 11 серпня 2020 року, зазначено, що під впливом лікування, що впроваджується, поведінка хворого набула більш упорядкованого характеру, конфліктних ситуацій не створював. Зберігають значущість маячні ідеї переслідування, впливу, що детермінували скоєне. Відсутня критична оцінка як свого стану, так і тяжкості правопорушення. Викладене свідчить про збереження особливої небезпеки хворого для оточуючих. За своїм психічним станом потребує продовження застосування примусових заходів медичного характеру в умовах закладу з надання психіатричної допомоги з суворим наглядом.
В судовому засіданні представник Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» ДУ «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків і алкоголю МОЗ України» ОСОБА_6 підтримала заяву та просили її задовольнити. Зазначила, що пацієнт вважає себе психічно здоровим, при цьому зазначає, що дійсно в нього були голоси, а насправді ці голоси пов`язані з його психічним захворюванням. З 2017 року голоси у пацієнта зникли на фоні лікування і вони його не турбують на даний час. Пацієнт вважає, що потерпіла впливала на нього через ці голоси, однак потерпіла є посторонньою жінкою, вона зовсім не має, та не мала ніякого відношення до пацієнта. ОСОБА_7 зазначає, що він буде лікуватись, оскільки потерпіла його боїться. У пацієнта відсутні настанови на лікування, оскільки слухає свого захисника та матір. Коли вони не зможуть з ним спілкуватись, то він перестане приймати препарати. Позитивний результат в лікуванні ОСОБА_7 є. За ці шість місяців цей психічний стан підтверджується щоденниковими записами. Запис від 15 червня 2020 року: «В клінічній картині захворювання домінують сплощення емоцій, формальні розлади мислення, зниження рівня вольових спонукань, звуження кола інтересів, спілкування. Зберігаються маячні ідеї переслідування, впливу, які хоч і втратили емоційне забарвлення, але зберігають свою актуальність для хворого. Афективні розлади у вигляді нестійкості, дратівливості, грубості, конфліктності згладились. Але залишається некритичним до тяжкості скоєного правопорушення. Психічно хворим себе не вважає.»; від 26 червня 2020 року «Маячні ідеї переслідування та впливу втратили актуальність, хворий говорить про них, як про події минулого. Вчиненому правопорушення надає таке визначення «я вважав, що потерпіла втручалась в моє життя…., впливала на мене через «голоса»…., але це вже в минулому. Я на той час нікому не розказав про «голоса» і що зі мною коється…., бо злякався так як думають оточуючі, що я зійшов з ума». Наявність «голосів» в минулому вважає, це результат вживання наркотичних речовині не пов`язує із хронічним психічним захворюванням. Настанови на прийом підтримуючого лікування вкрай формальні. Критика до свого психічного стану порушена. Виказує формальний жаль щодо скоєного.»; 10 липня 2020 року «На запитання відповідає коротко, в плані заданого. Відповіді в плані запитань, але не дуже охоче залучається бесіди, розповідає про обставини суспільно небезпечного діяння, коротко. Мислення непослідовне, аморфне. Формально погоджується, що хворіє на психічне захворювання, але в чому проявляється його хвороба пояснити не може. Настанови на підтримуюче лікування нестійкі. Критичні здібності порушені.»; 12 серпня 2020 року «Під час бесіди дратівливий, нестриманий. Підвищує голос, мова прискорена за темпом. Каже: «Я не чувствую влияния этой женщины, так как принимаю лечение. Я зла на неё не держу, во всем случившемся виноваты мы оба; она по своему, я по своему. Она же меня мучала. Когда выпишусь, я её буду игнорировать, избегать встреч с ней». Озлоблений на комісійне рішення про продовження примусових заходів медичного характеру в умовах закладу з надання психіатричної допомоги з суворим наглядом. Критика до свого психічного стану порушена.»; 02 вересня 2020 року «Скарги не виказує. Доступний формальному мовному контакту. Дещо напружений, метушливий. Часто змінює положення тіла, стискає пальці рук. В очі співробітника не дивиться. На запитання відповідає непослідовно, зісковзує з теми розмови. Омани сприйняття заперечує, поведінкою на час огляду не виявляє. Мислення паралогічне. Вкрай неохоче відповідає на питання, що стосуються його хворобливих переживань, як на період скоєного, так і на теперішній час. Ухиляється від прямих відповідей на поставлені питання. На теперішній час впливу з боку потерпілої заперечує, пояснює тим, що постраждала «злякалася». Вважає, що існують люди, які мають здібності, як постраждала (впливати на інших людей). Себе вважає психічно здоровою людиною. Заявляє, що «буду примати ліки у майбутньому, так як воно мені допомагає спокійніше реагувати на можливий вплив потерпілої». Тяжкості скоєного не розуміє; 17 вересня 2020 року Скарги на погане самопочуття не виказує. Пацієнт доступний формальному мовному контакту. Залишається метушливим, часом нестриманий. Розповідає, що «я своє вже відсидів…., пити ліки буду на свободі…». Каже, що постраждала на нього зараз не впливає, бо його «боїться», бо її в закладі на теперішній час не має. Пояснити в чому саме проявляється його хвороба, розповісти симптоматику не може. Під час побачення, мати пацієнта повідомила лікуючому лікарю, що вважає «Перебування сина в закладі» - це результат «психологічного» впливу постраждалої на адміністрацію закладу. Пацієнт амбівалентний, з похмурою недовірливістю ставиться до оточуючих, у нього відсутня критична оцінка як свого стану, так і тяжкості скоєного.». Щодо питання чи телефонує потерпіла в лікарню то зазначає, що вона ні їй ні в саму лікарню не телефонує. Пацієнту неодноразово роз`ясняється та оговорюється його лікування, стадії лікування та ліки які йому призначаються. За останні шість місяців у пацієнта залишається впевненість в тому, що потерпіла на нього впливає, та те, що вона в нього в голові є актуальним для нього. Пацієнт не виказує скарг щодо свого стану здоров`я. Програма психологічної реабілітації щодо пацієнта є. Дана програма оформлена у відповідності до наказу № 992. Відповідно до цієї програми якщо в пацієнта є супутні захворювання, його оглядають інші лікарі. ОСОБА_7 приймає участь у всіх заходах, які передбачені даною програмою. Пацієнт був оглянутий комісією МСЕК, оскільки він особою з інвалідністю, а коли він був оглянутий в 2020 році то в зв`язку з погіршенням стану комісією МСЕК ОСОБА_7 була встановлена 2 група інвалідності. Реабілітаційні заходи які проводяться щодо ОСОБА_7 не впливають на його особливу небезпеку щодо оточуючих, дані заходи направлені лише для покращення його благ. На сьогоднішній день шкала ризиків, яка описана в наказі № 992, в наших нормативних актах не описана та її не має. В своїх висновках комісія лікарів-психіатрів використовує шкалу МХК-10. Щодо американської шкали ризиків можливо зазначити наступне, що у вільному доступі її не можливо знайти оскільки вона є запатентованою та перекладу на українську мову не має. На сьогоднішній день у ОСОБА_7 є активний тип соціальної небезпеки. Дане визначення соціальної небезпеки можливо зробити на основі критики пацієнта до скоєного, тяжкості скоєного, настанов на подальше лікування. Щодо цього всього було надано висновок лікарів-психіатрів. Щодо визначення критеріїв активної небезпеки, то це все було описано в наказі № 992. В законодавстві нашої держави вони не прописані. Визначення цього прописано в наукових роботах, монограмах. Визначення соціальної небезпеки прописане в книгах, посібниках для лікарів психіатрів і вони на даний час є чинними. Потерпіла до ОСОБА_7 не мала жодного відношення, вона його не знала, а оскільки у нього дуже високий рівень дофаміна йому і надаються відповідні пігулки для його зниження. ОСОБА_7 наніс потерпілій близько 17 ударів ножем, і якби не підійшов чоловік, який проходив повз, то жінку можливо і не спасли б. В зв`язку з чим вважала, що ОСОБА_7 потребує продовження лікування в умовах закладу з надання застосування примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричної лікарні з суворим наглядом.
Особа, щодо якого розглядається заява ОСОБА_7 суду пояснив, що він на кожній комісії говорить, що він дійсно є хворим, він не відмовляється від лікування. В нього завжди запитують, чи впливає на нього якимось чином потерпіла чи ні, він відповідає, що він не думає про неї. Потерпіла була в лікарні всього 10 днів, він шкодує за це, шкодує, що вчинив цей злочин. Він її «підрізав». Йому здавалось, що вона на нього якимось чином впливає. Він думав, що вона якимось чином на нього впливає. Він думав, що вона хотіла заподіяти йому шкоду. Впливу потерпіла на нього не має. Те, що вказано лікарями багато неправдивої інформації. Лікарі говорять те, чого не було. Наговорюють, що він неадекватний. Лікарі говорять, що він не буде приймати ліки, однак з 2007 року коли він був на свободі то приймав ліки, однак перестав їх приймати, оскільки почав вживати алкогольні напої. Лікарі роблять такі висновки, щоб подовше тримати людей в лікарні, щоб була робота та був заробіток. Він щодо вчиненого злочину жалкує та критикує себе. Він не говорив лікарям, що його переслідують голоси та потерпіла. Він намагається нормально все сприймати. В 2019 році його перевели на 3 групу інвалідності, а вже в 2020 році його було переведено 2 групу інвалідності коли дізнались про те, що в нього з`явився захисник. Він себе добре почуває, нічого в його стані здоров`я не змінилось. Йому дають ліки перед засіданням. Потерпіла телефонує його лікуючому лікарю, а також в лікарню та говорить, що вона його боїться, йому про це говорила лікуючий лікар. Просив відмовити в задоволенні заяви.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_5 заперечував проти висновку лікарів і позиції прокурора. Зазначає, що в лікарні відношення до пацієнтів залишається таким як було при СССР. Лікування яке триває вже 7 років не дає ніяких позитивних наслідків. Лікарі в даному закладі вважають осіб злочинцями, а не пацієнтами як вони в дійсності є. Вони не лікують, а рахують роки які пацієнт відбув у їхньому закладі. Тому коли розпочались судові засідання, його підзахисному почали надавати більше ліків, дають снодійне, та ліки перед судовими засіданнями щоб він не міг виразно говорити та формувати вірно свої думки. Він постійно спілкується зі своїм підзахисним, і він повністю нормальна людина, він своїми розмовами направляє ОСОБА_7 на те, щоб він приймав лікування не відмовлявся від нього та правильно себе вів в лікарні. Однак, як тільки він почав брати участь в захисті ОСОБА_7 то його психічний стан погіршився і йому почали давати більше пігулок. За сім років лікування у ОСОБА_7 не має жодних результатів. Згідно Пленуму Верховного суду України за 2005 рік щодо застосування примусових заходів медичного характеру, 1 день лікування в лікарні прирівнюється до 1 дня позбавлення волі. За весь час лікування ОСОБА_7 відбув би вже покарання та вийшов би по амністії. А якщо врахувати, що він буде переведений до лікарень з посиленим та звичайним наглядом, то він би міг відбути покарання за ст. 115 КК України. Вважає, що в цьому засіданні лікар психіатр не надав документів які б підтверджували активну соціальну небезпеку ОСОБА_7 , посилання на нормативні документи це лише думка комісії лікарів-психіатрів і лікаря. Історія хвороби ОСОБА_7 не відповідає дійсності. Він частково погоджується, що від того як надовго в лікарні залишаються пацієнти, залежить робота лікарів та їх заробіток. Як тільки він з`являється в справі так стан здоров`я ОСОБА_7 погіршився та йому комісія МСЕК змінює групу інвалідності. Все, що вказано в документації лікарів не відповідає дійсності. Вважав, що заява лікаря-психіатра не підлягає задоволенню. Просив відмовити в задоволені заяви та змінити застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_7 на посилений нагляд.
У судовому засіданні прокурор Степанов просив задовольнити заяву лікаря-психіатра, оскільки все, що було зазначено в даній заяві знайшло своє підтвердження в процесі розгляду даної заяви.
Обговоривши заяву, заслухавши думку учасників процесу і перевіривши матеріали справи, суд вважає, що заява представника ДУ «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків і алкоголю МОЗ України» підлягає задоволенню з наступних підстав.
Статтею 19 Закону України «Про психіатричну допомогу» продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюються судом за заявою представника психіатричного закладу (лікаря-психіатра), який надає особі таку психіатричну допомогу, на підставі висновку комісії лікарів-психіатрів. Особи, до яких застосовані примусові заходи медичного характеру, підлягають огляду комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на 6 місяців для вирішення питання про наявність підстав для звернення до суду із заявою про припинення або про зміну застосування такого заходу. У разі відсутності підстав для припинення або зміни застосування примусового заходу медичного характеру представник психіатричного закладу (лікар-психіатр), який надає особі таку психіатричну допомогу, направляє до суду заяву, до якої додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження застосування примусового заходу медичного характеру. У разі необхідності продовження застосування примусового заходу медичного характеру понад 6 місяців представник психіатричного закладу (лікар-психіатр), який надає особі таку психіатричну допомогу, повинен направити до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про продовження застосування примусового заходу медичного характеру. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження надання особі такої психіатричної допомоги. В подальшому продовження застосування примусового заходу медичного характеру проводиться кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 місяців. Питання про зміну або припинення застосування примусового заходу медичного характеру вирішується судом у разі такої зміни стану психічного здоров`я особи, за якої відпадає необхідність застосування раніше призначеного заходу або виникає необхідність у призначенні іншого примусового заходу медичного характеру.
Згідно ч. 5 ст. 94 КК України, госпіталізація до психіатричного закладу із суворим наглядом може бути застосована судом до психічно хворого, який вчинив суспільно-небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя інших осіб, а також щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно-небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у психіатричному закладі та лікування в умовах суворого нагляду.
Згідно ч. 1 ст. 95 КК України, продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), який надає особі психіатричну допомогу. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, що обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.
Частиною 3 ст. 514 КПК України, розгляд питання про продовження, зміну чи припинення застосування судом примусових заходів медичного характеру здійснюється за письмовою заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), де тримається дана особа. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, що обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів. Розгляд питання про зміну чи припинення застосування судом примусових заходів медичного характеру може також здійснюватися за письмовою заявою особи, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру, або її захисника чи законного представника у разі, якщо така особа за своїм станом здоров`я не може усвідомлювати свої дії (бездіяльність) чи керувати ними, в тому числі не може усвідомлено подати до суду відповідну заяву. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів закладу, в якому особі надається психіатрична допомога, або, у разі наявності, висновок обраного особою незалежного лікаря-психіатра.
Відповідно до п. п. 18,19 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» від 03.06.2005 № 7 статтею 95 КК України, зокрема, введено положення про можливість продовження застосування примусових заходів медичного характеру, яке, як і зміна або скасування (припинення) їх застосування, здійснюється за заявою представника психіатричного закладу, що надає особі психіатричну допомогу, з долученням до цієї заяви висновку комісії лікарів-психіатрів. Судам необхідно мати на увазі, що продовжувати застосування примусових заходів медичного характеру можна кожного разу на строк, який не перевищує шість місяців. Це правило поширюється і на випадки надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку. За змістом ст. 95 КК України, ст. 19 Закону N 1489-ІІІ зміна примусового заходу медичного характеру може полягати лише в його пом`якшенні у зв`язку з поліпшенням психічного стану особи (наприклад, у переведенні її з психіатричного закладу з посиленим наглядом до закладу зі звичайним наглядом) чи у скороченні строку перебування у психіатричному закладі.
Згідно п. 2 Правил застосування примусових заходів медичного характеру в спеціальному закладі з надання психіатричної допомоги, затверджено Наказом Міністерства охорони здоров`я України 31 серпня 2017 року за № 992 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20.11.2017 року за № 1408/31276 ПЗМХ за рішенням суду застосовуються до осіб, які скоїли суспільно-небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною Кримінального кодексу України (далі - СНД), для надання їм психіатричної допомоги з метою інтеграції їх в суспільство та запобігання вчиненню ними повторних СНД.
При вирішенні питання, щодо продовження застосування примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричної лікарні з суворим наглядом, суд врахував висновок комісії лікарів психіатрів згідно якого, з 23 листопада 2013 року по теперішній час перебуває в закладі. Психічний стан обумовлювався галюцинаторно-параноїдною симптоматикою зі слуховими галюцинаціями, маячними ідеями впливу, буденних відносин на адресу потерпілої, афективно-вольовими розладами з емоційною неадекватністю, нестійкістю, емоційним зниженням, неспроможністю контролювати власну поведінку. Перші декілька місяців був моторно розгальмований, тривожний. З зими 2015 року поступово редукувались омани сприйняття. Про свої хворобливі переживання як на період скоєного, так і за час перебування в закладі говорив неохоче, уникав прямих відповідей, приховував їх або намагався дати їм раціональне пояснення. Психічний стан обумовлювали параноїдні переживання у вигляді маячних ідей впливу, спрямовані на адресу потерпілої, які не втрачали актуальності. Пожвавлення галюцинаторних переживань не спостерігалось, але зберігалась впевненість у їх реальності. Афективні реакції були мінливі, неадекватні, з оточуючими спілкувався вибірково. В лютому 2018 року емоційна напруженість та підозрілість посилились (що виявлялось у поведінці хворого, але ним самим заперечувалось) в звьязку з чим до схеми лікування додавались седативні нейролептики. Маячні ідеї впливу нае втрачали своєї актуальності для пацієнта, але їх афективна забарвленість дещо зблідла. З кінця 2018 року в клінічній картині захворювання відмічались наступні зміни маячні ідеї впливу та переслідування по відношенню до потерпілої почали втрачати свою актуальність, відносились пацієнтом до подій минулого. Під час бесід виказував сумніви, в тому, що потерпіла впливала на нього та слідкувала, все частіше звучали припущення, що «мабуть, це все мені здавалось, а ніякого впливу та слідкування за мною не було. Я вже про це все не думаю, забув». В жовтні 2019 року на побачені отримав від своєї матері забороенну речовину в закладі (чай), цей епізод пояснив, що «мені треба вживати чай для того, щоб зменшити дію призначеного лікування». У лютому 2020 року відмічалась конфліктна ситуація у столовій відділення: на зауваження афектувався, сперечався, кричав, мова була прискорена за темпом, у виді монологу. Був психомоторно збуджений, агресивно виловлювався на адресу працівників закладу і пацієнтів. Звинувачував медперсонал та оточуючих пацієнтів в упередженому до нього ставлені. Про скоєне розповідав, що у нього не було іншого рішення «я терпів 8 років» і відчував «нестерпний психологічний вплив» від потерпілої. Вважав себе психчно здоровим. До призначеного лікування ставився негативно, вимагав його зменшити, пробував ховати таблетку в порожнині рота, пояснюючи тим: «я помітив, що призначена таблетка виглядає інакше…, мабуть це не моя…., тому вирішив не пити її….». Не розумів необхідності лікування, нагляду у лікаря-психіатра. Черговий раз був оглянутий комісією лікарів-психіатрів 21 лютого 2020 року, яка дійшла висновку, що: «параноїдна симптоматика у вигляді маячних ідей впливу та переслідування на адресу потерпілої втратила емоційне забарвлення, але зберігають значущість для хворого. Мали місце агресивні висловлювання на адресу працівників закладу та оточуючих пацієнтів, поведінка носила конфліктний характер, відмічалось психомоторне збудження. Також відсутня критика до свого психічного стану, тяжкості скоєного правопорушення. Хворий намагався відмовитися від лікування, позитивні терапевтичні настанови несформовані. Викладене свідчить про збереження особливої небезпеки хворого для оточуючих. Потребує продовження застосування примусових заходів медичного характеру в умовах закладу з надання психіатричної допомоги з суворим наглядом».
Активна суспільна небезпека припускає певну незалежність поведінки хворого від модифікуючого впливу зовнішніх стимулів або, іншими словами, вона не коригується. Її ліквідація можлива лише одним засобом вилученням хворого із оточення і ізоляцією його від можливих об`єктів замаху.
Поведінка ОСОБА_7 в судовому засіданні, підтверджується описаним в висновку комісії лікарів-психіатрів п. 25. Підстав не довіряти висновку комісії лікарів-психіатрів та поясненням лікаря психіатра в судовому засіданні, які є послідовними, незмінними та узгоджуються між собою, у суду немає.
Надані пояснення ОСОБА_7 в судовому засіданні щодо потерпілої, відповідно до яких він про неї взагалі не думає, повністю спростовуються поясненнями лікуючого лікаря, та щоденниковими записами, відповідно до яких, останній вважає, що як він так і потерпіла винна у тому, що між ними відбулося, а потерпіла його мучила, вважає, що все ж таки вплив на нього потерпілої існує, але пігулки допоможуть йому боротися з цим.
Крім того, після винесення комісійного рішення про продовження примусових заходів медичного характеру в умовах закладу з надання психіатричної допомоги з суворим наглядом ОСОБА_7 став озлобленим. вважає, що фактично його перебування у лікарніє відбуттям покарання: «Я вже своє відсидів».
Також, в судовому засіданні захисником не наведено жодного мотиву, який би міг свідчить про невідповідність висновку комісії лікарів-психіатрів фактичному стану здоров`я ОСОБА_7 та який би став підставою для зміни примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричної лікарні з суворим наглядом.
ОСОБА_7 визнаний недієздатним та є інвалідом другої групи.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, пацієнт ОСОБА_7 вчинив тяжке суспільно-небезпечне діяння, пов`язане з умисним тяжким тілесним ушкодженням іншій особі.
Приймаючи до уваги викладене, суд вважає, що заява представника установи підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_7 страждає тяжким психічним розладом, за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у психіатричному закладі та лікування в умовах суворого нагляду.
Керуючись ст. 94, ст. 95 КК України, ст. 514 КПК України, ст. 19, 22 Закону України «Про психіатричну допомогу», суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Продовжити застосування примусового заходу медичного характеру, призначеного ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 12 листопада 2013 року, відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в умовах закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.
Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1