Провадження №1-кп/127/821/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 грудня 2020 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.08.2020 за № 0001514 за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, громадянина України, освіта середня спеціальна, не одруженого, працюючого монтажником-висотником в ТОВ «Океан», проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу статті 89 Кримінального кодексу України раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 186 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

08.08.2020 близько 11.00 год. ОСОБА_6 , перебуваючи на ринку «Урожай», розташованому на перехресті вулиць Р. Скалецького Матроса Кошки Пирогова, маючи намір купити навушники до телефону, зайшов до магазину № 10, в якому здійснює підприємницьку діяльність фізична особа-підприємець ОСОБА_4 . На прохання ОСОБА_6 оглянути навушники ОСОБА_4 дав йому запаковані у коробку вакуумні навушники торгової марки «Usams» моделі «ЕР-39» чорного кольору. ОСОБА_6 вийняв з пакувальної коробки навушники та почав оглядати, однак зрозумівши, що йому не вистачить коштів на придбання вказаного товару, вирішив його викрасти.

Усвідомлюючи протиправність своїх дій, скориставшись відволіканням уваги ОСОБА_4 іншими покупцями та обмеженою можливістю спостерігати за його діями з іншого кінця магазину, ОСОБА_6 , діючи умисно, з корисливих спонукань, сказав, що ці навушники його не влаштовують, поклав пакувальну коробку на вітрину і попрямував до виходу з магазину, при цьому, залишивши у своєму володінні навушники.

В цей час його злочинні дії були викриті продавцем товару ОСОБА_4 , який вимагав повернути навушники.

Проте, не зважаючи на зауваження ОСОБА_4 , ОСОБА_6 усвідомлюючи, що його злочинні дії викриті та, маючи намір довести свою діяльність до кінця, ігноруючи прохання продавця зупинитись, відкрито заволодів навушниками і вибіг з магазину, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Ринкова вартість вакуумних навушників торгової марки «Usams» моделі «ЕР-39» чорного кольору станом на 08.08.2020 становила 113,5 грн.

Своїми протиправними діями ОСОБА_6 завдав фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 матеріальної шкоди на суму 113,5 грн.

Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав та суду пояснив, що вчинив його за обставин, викладених у обвинувальному акті. Зокрема, точної дати він не пам`ятає, він купував продукти на ринку «Урожай» та загубив свої навушники. Він хотів купити нові, однак йому не вистачало коштів, тому він вирішив викрасти навушники. Так, він попросив у продавця оглянути навушники. Коли продавець відволікся на інших покупців, він сховав навушники у кишеню, після чого повернув продавцю пусту коробку та почав відходити від прилавку. Коли потерпілий виявив відсутність навушників, почав кричати до нього, після чого він пришвидшив темп та втік.

Навушниками він користувався один день, після чого віддав їх слідчому як речовий доказ.

Потерпілий ОСОБА_4 повідомив суду, що обставини, викладені в обвинувальному акті дійсно мали місце. Він здійснює підприємницьку діяльність на ринку «Урожай». Обвинувачений підійшов до його прилавку та попросив подивитись навушники, на що він надав останньому коробку з навушниками для огляду. Потім обвинувачений віддав йому коробку та почав швидко відходити. Після цього він зрозумів, що щось не так, перевірив вміст коробки та виявив відсутність навушників. Пін почав кричати до обвинуваченого та йти за ним, однак останній почав тікати, після чого забіг до павільйону, де зник з поля зору.

Він пішов до служби охорони ринку, де по камерам відеоспостереження встановив, що обвинувачений втік у напрямку вулиці Матроса Кошки, після чого він звернувся до поліції.

Приблизно через три тижні після події ОСОБА_7 прийшов до нього на ринок, відшкодував вартість навушників та вибачився за вчинене.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження, обмежившись дослідженням:

-протоколу огляду місця події від 08.08.2020, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_4 на ринку «Урожай» добровільно видав коробку від викрадених у нього навушників;

-протоколу огляду місця події від 10.08.2020, відповідно до якого ОСОБА_6 в приміщенні Вінницького відділу поліції ГУНП у Вінницькій області добровільно видав навушники чорного кольору;

-висновку експерта № 5703/20-21 від 13.08.2020, згідно з яким ринкова вартість вакуумних навушників торгової марки «Usams» моделі «ЕР-39» чорного кольору,в новому стані, станом на 08.08.2020 становила 113,5 грн.;

-протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 25.08.2020, відповідно до якого в період часу з 12.00 год. до 12.15 год. старшим слідчим СВ Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_8 в приміщенні ринку «Урожай» ознайомився із відеозаписом з камер спостереження ринку «Урожай» за 08.08.2020 та в подальшому вилучив його;

-протоколу огляду документа від 25.08.2020, згідно з яким в період часу з 16.00 год. до 16.21 год. оглянуто DVD-диск із відеозаписами з камер відеоспостереження ринку «Урожай», на яких зафіксовано пересування ОСОБА_6 по ринку, його перебування в кіоску потерпілого, а також момент втечі від потерпілого;

-висновку судово-психіатричної експертизи № 245 від 21.08.2020, відповідно до якого в період інкримінованого правопорушення ОСОБА_6 міг усвідомлювати свої дії та керувати ними; в теперішній час ОСОБА_6 може усвідомлювати свої дії та керувати ними; застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_6 не потребує.

Аналізуючи показання обвинуваченого, потерпілого, надані стороною обвинувачення докази у їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт відкритого заволодіння ОСОБА_6 майном потерпілого. Зокрема, обвинувачений в судовому засіданні зазначеної обставини не заперечував, надавши чіткі та послідовні показання щодо пред`явленого йому обвинувачення. Суд враховує, що показання обвинуваченого щодо пред`явленого йому обвинувачення узгоджуються з показаннями потерпілого.

Вирішуючи питання щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого суд враховує роз`яснення, надані в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 10 від 06.11.2009 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», відповідно до яких грабіж це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.

Отже, з об`єктивної сторони грабіж характеризується відкритим способом викрадення чужого майна. З об`єктивної сторони вчинення грабежу можливе у формі: відкритого викрадення чужого майна без застосування насильства або погрози його застосування (ненасильницький грабіж); відкритого викрадення чужого майна із застосуванням насильства або погрози його застосування (насильницький грабіж).

Суб`єктом грабежу може бути осудна особа, яка досягла 14 річного віку.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом.

Суд вважає за доцільне зауважити, що Верховний Суд (далі ВС) у постанові від 11.09.2020(справа №725/2266/18) дійшов висновку, що дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим і, незважаючи на це, продовжені з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_6 викрав навушники, які належать потерпілому, скориставшись тим, що останній відволікся на інших покупців. Тому первинні дії обвинуваченого свідчать, що заволодіння майном потерпілого відбувалось таємно для останнього, тобто шляхом вчинення крадіжки. Однак, як встановлено в судовому засіданні, після виявлення ОСОБА_4 відсутності навушників, ОСОБА_6 , незважаючи на намагання потерпілого зупинити його, втік від нього, заволодівши майном останнього. Отже, аналізуючи показання обвинуваченого та потерпілого, наведені вище ознаки інкримінованого обвинуваченому діяння, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено наявність в діях ОСОБА_6 ознак ненасильницького грабежу.

Суд також враховує, що у пункті 4 вищенаведеної постанови Пленуму роз`яснено, що крадіжку і грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним.

В судовому засіданні також встановлено, що ОСОБА_6 розпорядився викраденим майном на власний розсуд, а саме користувався навушниками до моменту видачі їх працівникам поліції. Саме тому суд вважає, що в діях ОСОБА_6 наявні ознаки закінченого злочину, а не замаху на нього.

З огляду на викладене суд вважає, що дії ОСОБА_6 охоплюються складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною першою статті 186 Кримінального кодексу України (далі КК) за ознаками відкритого викрадення чужого майна (грабіж).

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду, як вже було зазначено вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблено ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначено, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

В ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив умисний злочин невеликої тяжкості, в силу статті 89 КК є особою раніше не судимою, винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав, надавши суду чіткі та послідовні показання щодо обставин його вчинення, при цьому у вчиненому розкаявся. Суд також враховує, що обвинувачений ОСОБА_6 відшкодував завдану потерпілому шкоду. Разом з тим, суд приймає до уваги, що обвинувачений ОСОБА_6 з 16.02.2018 по 16.02.2019 перебував на профілактичному наркологічному обліку в КП «ВОНД «Соціотерапія» з діагнозом: розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю зі шкідливими наслідками, а також неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні в КНК «ВОКПЛ ім. акад. О.І. Ющенка Вінницької обласної ради».

Отже, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, є щире каяття та добровільне відшкодування завданих збитків.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, його негативного ставлення до вчиненого, обставин, які пом`якшують та обтяжують його покарання, думки потерпілого, суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення волі.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення його від відбування кримінального покарання з випробуванням суд приймає до уваги, висновки, викладені ВС в постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к), а саме: відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вже суд зазначив вище, загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

ОСОБА_6 вчинив умисний злочин невеликої тяжкості, в силу статті 89 КК є особою раніше не судимою, винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав, у вчиненому розкаявся. Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 відшкодував завдану потерпілому шкоду. Отже, аналізуючи вищенаведені обставини, суд вважає, що виправлення ОСОБА_6 можливе без ізоляції від суспільства, а тому наявні правові підстави для його звільнення від відбування кримінального покарання з випробуванням.

Суд враховує, що частина перша статті 76 КК є імперативною нормою, якою передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Суд також приймає до уваги, що частиною другою статті 50 КК метою покарання визначено не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Тому з метою реалізації зазначеної мети суд вважає за доцільне покласти на ОСОБА_6 додаткові обов`язки, передбачені кримінальним законом, зокрема пунктами 2 та 4 частини третьої статті 76 КК.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання. Частиною першою статті 165 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК) визначено, що іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду. Тому, зважаючи на те, що суд дійшов переконання про необхідність звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком, суд вважає, що іспитовий строк необхідно рахувати саме за правилами, встановленими частиною першою статті 165 КВК.

Питання щодо речових доказів необхідно вирішити відповідно до положень статті 100 КПК. Разом з тим, згідно з наданою представником сторони обвинувачення ухвалою слідчого судді від 14.08.2020 на викрадені у потерпілого речі накладено арешт, який необхідно скасувати.

Відповідно до частини другої статті 124 КПК витрати на залучення експерта потрібні покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною першою статті 186 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

Згідно з частиною першою статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої та пункту 2, 4 частини третьої статті 76 Кримінального кодексу України покласти на ОСОБА_6 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Початок іспитового строку обчислювати з моменту проголошення вироку.

Речові докази:

- навушники чорного кольору, які поміщені до спецпакету № INZ 2012587 та передані на зберігання до камери зберігання речових доказів Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області повернути ОСОБА_4 ;

- DVD-диск з відеозаписом, вилученим з ринку «Урожай», якій знаходиться в матеріалах кримінального провадження залишити в матеріалах кримінального провадження.

Арешт, накладений на навушники чорного кольору ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 14.08.2020 скасувати.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 473 (чотириста сімдесят три) гривні 76 (сімдесят шість) копійок витрат на залучення експерта.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: