Ухвала
Іменем України

14 січня 2021 року
м. Київ
справа № 631/1170/18
провадження № 51-5997 ск 20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Нововодолазького районного суду Харківської області від 26 грудня 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року щодо нього,
встановив:
Вироком Нововодолазького районного суду Харківської області від 26 грудня 2018 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 2 місяці.
Вирішено питання щодо речових доказів та стягнення процесуальних витрат.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватими у тому, що в ніч з 12 на 13 серпня 2018 року, більш точного часу встановити не виявилось можливим, перебуваючи на території домоволодіння ОСОБА_5 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , діючи умисно, з корисливого мотиву, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, скориставшись відсутністю на території домоволодіння власника та сторонніх осіб, шляхом пошкодження вхідних дверей проник всередину вказаного будинку, звідки повторно, таємно викрав майно ОСОБА_5 на загальну суму 1726,78 гривень, чим спричинив потерпілій матеріальну шкоду на вказану суму.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 01 грудня 2020 рокуапеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Нововодолазького районного суду Харківської області від 26 грудня 2018 року - без змін.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить вирок та ухвалу змінити, на підставі ст. 75 КК України звільнивши його від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
В обґрунтування вказує, що під час судового розгляду у судах першої та апеляційної інстанцій суди залишили поза увагою обставини, які пом`якшують покарання, а саме: активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку та усунення заподіяної шкоди, що полягає у добровільній оплаті процесуальних витрат. Разом з цим зазначає, що судами в повній мірі не враховано, що він повністю визнав вину у вчиненому, щиро покаявся, давав правдиві покази та сприяв слідству, а також дані, що характеризують його особу - сімейний стан, як на момент ухвалення вироку так і на теперішній час, перебування на його утриманні цивільної дружини та її малолітнього сина, офіційне працевлаштування, позитивну характеристику за місцем роботи, поведінку після вчинення кримінального правопорушення. Вважає, що за наведених обставин, його виправлення можливе без відбування покарання, із застосуванням приписів ст. 75 КК України. Окрім цього посилається, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги, вирок суду не змінив, тим самим не усунув порушень допущених судом першої інстанції.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 та правову кваліфікацію його дій за ч. 3 ст. 185 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
Дане кримінальне провадження у суді першої інстанції розглядалось за приписами ч. 3 ст. 349 КПК України.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
За приписами ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Загальні засади призначення покарання, визначені в ст. 65 КК України наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України.

Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
За приписами ст. 370 КПК України ухвала апеляційного суду має бути законною, обґрунтованою та вмотивованою.
Відповідно до вимог ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Як убачається з вироку, при призначенні покарання в межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_4 вчинив тяжкий злочин, особу обвинуваченого, який раніше судимий, судимість у встановленому законом порядку не знята та не погашена, офіційно не працевлаштований, не одружений, утриманців не має, на диспансерному обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, з військового обліку виключений, за місцем проживання характеризується посередньо, обставину, яка пом`якшують покарання щире каяття, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання. Окрім цього, судом враховано відсутність до нього претензій з боку потерпілої як матеріального, так і морального характеру та повернення останній всього викраденого у неї майна.
При цьому, прийнято до уваги досудову доповідь органу пробації, з якої убачається, що беручи до уваги інформацію, яка характеризує особистість обвинуваченого, його спосіб життя, історію правопорушень, а також дуже високу ймовірність вчинення повторного правопорушення, виправлення його без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити дуже високу небезпеку для суспільства. На думку органу пробації, застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для впливу на поведінку особи з метою виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, неможливо здійснювати без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції.
З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливе лише в ізоляції та поміщенні його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу, а тому йому необхідно призначити покарання в межах, встановлених санкцією ч. 3 ст. 185 КК України, у виді позбавлення волі на певний строк, так як саме таке покарання буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Залишаючи вирок без змін, апеляційний суд погодився із вказаними висновками суду першої інстанції, підстав для призначення більш м`якого покарання, звільнення від його відбування не встановив, та зазначив, що призначене покарання у вказаному розмірі з його реальним відбуванням є необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, відповідає вимогам ст. 65 КК України, а саме: ступеню тяжкості вчиненого злочину, суспільній небезпечності кримінального правопорушення, особі обвинуваченого та принципам законності, справедливості, обґрунтованості.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо необхідності врахування в якості обставин, що пом`якшують покарання активного сприяння розкриттю злочину та усунення заподіяної шкоди, колегія суддів апеляційного суду дійшла вірного висновку про їх необґрунтованість, належним чином мотивувавши свої висновки, з якими погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Окрім цього, під час судового розгляду судом апеляційної інстанції було досліджено надані стороною захисту документи про сплату обвинуваченим процесуальних витрат за вироком суду у розмірі 1287 грн; акт обстеження № 7 від 29 липня 2020 року відповідно до якого, обвинувачений проживає разом з ОСОБА_6 у цивільному шлюбі та її сином 2017 року народження, вказані особи знаходяться на утриманні ОСОБА_4 ; довідку від 30 липня 2020 року № 30/07-2, згідно якої останній з 28 липня 2020 року працює на посаді слюсаря ТОВ «Інтер Олія», позитивну характеристику із вказаного підприємства від 09 листопада 2020 року, а також подане потерпілою клопотання, в якому вона просить не позбавляти обвинуваченого свободи та звільнити його від відбування покарання з іспитовим строком.
При цьому, акт обстеження № 7 від 29 липня 2020 року судом визнано неналежним доказом проживання ОСОБА_4 разом з ОСОБА_6 у «цивільному шлюбі», а також знаходження ОСОБА_6 та її дитини на утриманні обвинуваченого, оскільки за приписами п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу встановлюється в судовому порядку.

На переконання Верховного Суду, суд апеляційної інстанції залишаючи без змін вирок суду, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування положень ст. 75 КК України та відповідність призначеного ОСОБА_4 покарання вимогам ст. ст. 50, 65 КК України, належним чином перевірив доводи його апеляційної скарги, які є аналогічними доводам касаційної скарги та дав на них змістовні відповіді.
Підстав вважати, що призначене ОСОБА_4 покарання є явно несправедливим через суворість Верховний Суд не вбачає, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.
Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для зміни оскаржуваних судових рішень у касаційній скарзі не наведено, та Судом не встановлено.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 та вважає, що у відкритті провадження, на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Нововодолазького районного суду Харківської області від 26 грудня 2018 рокута ухвалу Харківського апеляційного суду від

01 грудня 2020 року щодо нього.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3