Справа № 726/959/20
Провадження № 11-кп/4808/32/21
Категорія ч. 2 ст. 286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження № 0000311 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Садгірського районного суду м. Чернівці від 01 жовтня 2020 року, згідно з яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища Буча Київської області, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, із неповною середньою освітою, непрацюючого, раніше несудимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 7 (семи) років 6 (шести) місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_6 до вступу вироку в законну силу залишено тримання під вартою.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 визначено рахувати з дня його фактичного затримання, тобто з 31 березня 2020 року.

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, в розмірі 500000,00 гривень.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, в розмірі 500000,00 гривень.

Арешт, накладений ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 01 квітня 2020 року на автомобіль марки «ЗАЗ-Daewoo Lanos», номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 , скасовано.

Вирішено питання про речові докази відповідно до ст. 100 КПК України.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 35468,33 гривень судових витрат на залучення експертів.

за участю прокурора ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИЛА:

Обвинувачений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просять змінити вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та в частині вирішення заявленого потерпілими цивільного позову, ОСОБА_6 визнати винуватим за ч. 2 ст. 286 КК України і призначити покарання - три роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки, зменшити розмір грошової суми на відшкодування моральної шкоди і стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди 100000,00 гривень, на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди 100000,00 гривень.

Мотивують вимоги апеляційної скарги тим, що вважають вирок суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. Посилаються на санкцію ч. 2 ст. 286 КК України. Вказують, що під час судового розгляду ОСОБА_6 , правильно розуміючи зміст обставин обвинувачення, добровільно визнав свою вину та щиро розкаявся у скоєному, неодноразово просив пробачення і прощення у потерпілих як у суді, так і письмово. Він раніше несудимий, ним вчинено злочин вперше внаслідок випадкового збігу обставин, він не бажав смерті потерпілій ОСОБА_12 , по мірі своєї матеріальної можливості добровільно відшкодував матеріальну шкоду та частково відшкодував моральну шкоду потерпілим. ОСОБА_6 одружений, у нього є неповнолітня дочка і він одноособово забезпечував сім`ю матеріально, працюючи по наданню зварювальних послуг. Наголошують на тому, що у відповідності з ст. 2 КПК України кожен, хто вчинив кримінальне правопорушення, повинен бути притягнутий до відповідальності в міру своєї вини. На їх думку, враховуючи обставини по даному кримінальному провадженні, які були встановлені в суді першої інстанції, та зазначені ними норми КК України, практику Верховного Суду, приписи Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини, є очевидним, що судом ухвалено занадто суворий вирок по відношенню до обвинуваченого ОСОБА_6 . Вважають, що суд в повній мірі не врахував обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, та дані про його особу. Вказують, що суд необґрунтовано відніс до обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, - вчинення злочину в стані наркотичного сп`яніння, оскільки ОСОБА_6 заперечував цю обставину та висновок експерта № 482 підтверджує, що у нього наркотичних речовин та сильнодіючих лікарських препаратів не виявлено. Підкреслюють, що у суду була можливість призначити ОСОБА_6 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк три роки, що відповідало б його меті, гуманності, справедливості і не потягло за собою порушення засад виваженості. В частині вирішення цивільних позовів потерпілих про стягнення моральної шкоди, пояснюють, що потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є працездатними і на цей час працевлаштовані, а обвинувачений офіційно не працевлаштований, але заробляв кошти для сім`ї шляхом надання зварювальних послуг, будь-яке право власності на майно у нього відсутнє. Вважають, що при вирішення такого питання суд не врахував принципи справедливості та розумності та по 100000 гривень відшкодування моральної шкоди на кожного з потерпілих відповідали б цим принципам, а також майновому стану обвинуваченого. Стверджують, що, враховуючи визнання вини обвинуваченим, який не бажав ускладнювати судовий процес, суд призначив надсувору міру покарання, через що інші обвинувачені чіплятимуться за доведення невинуватості.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_6 порушив правил безпеки дорожнього руху, будучи особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій ОСОБА_12 смерть, за таких обставин

Обвинувачений ОСОБА_6 31 березня 2020 року приблизно о 07:00 год., керуючи транспортним засобом марки «ЗАЗ-Daewoo Lanos», номерний знак НОМЕР_1 , в стані алкогольного (3,25 проміле) та наркотичного сп`яніння, що значно знижує реакцію і унеможливлює здатність належним чином реагувати на зміну дорожньої обстановки, рухався по зустрічній смузі руху, порушуючи вимоги дорожньої розмітки 1.1 ПДР, по вул. Галицький Шлях, зі сторони вул. Коломийська в напрямку вул. Хотинська, в м. Чернівці, із швидкістю, що перевищує максимально допустиму в межах населеного пункту. Наближаючись до буд. 114, вказаної вулиці, де наявний нерегульований пішохідний перехід позначений дорожнім знаком 5.35.1(2) ПДР («Пішохідний перехід») та дорожньою розміткою 1.14.1 ПДР («Зебра»), проявив неуважність до дорожньої обстановки та самовпевненість у своїх діях, неправильно застосувавши прийоми керування транспортним засобом, маючи об`єктивну можливість вчасно виявити небезпеку для руху, а саме пішохода ОСОБА_12 , яка переходила проїзну частину дороги в межах пішохідного переходу справа наліво відносно напрямку руху автомобіля марки «ЗАЗ-Daewoo Lanos», номерний знак НОМЕР_1 , не надав перевагу у русі пішоходу та не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого здійснив наїзд на останню.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, пішоходу ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було спричинено смерть, яка настала у відповідності до висновку комісійної СМЕ № 060 від 08 липня 2020 року від отриманої при житті черепно-мозкової травми у вигляді відкритого перелому кісток основи та склепіння черепа із забоєм довгастого мозку.

Після вчинення дорожньо-транспортної пригоди обвинувачений ОСОБА_6 з місця події зник, та в подальшому, цього ж дня, приблизно о 07:30 год., з метою приховування слідів вчинення злочину, здійснив заїзд на неприватизовану земельну ділянку, що поблизу буд. АДРЕСА_2 , де, шляхом занесення стороннього джерела запалювання у вигляді полум`я відкритого вогню в салон транспортного засобу на горючі матеріали з застосуванням горючої рідини (змінених світлих нафтопродуктів (бензин, гас, дизельне паливо), здійснив підпал керованого ним на момент ДТП транспортного засобу марки «ЗАЗ-Daewoo Lanos», номерний знак НОМЕР_1 , після чого з місця події пішов в напрямку свого дому, за адресою 1-ий пров. Староленківський, 20, м. Чернівці, залишивши палаючий автомобіль.

Дорожньо-транспортну пригоду обвинувачений ОСОБА_6 скоїв в результаті порушення та невиконання вимог п.п. 1.5, 2.3 (б, д), 2.9 (а), 12.4 та 18.1, а також, дорожньої розмітки 1.1 ПДР, встановлених «Правилами дорожнього руху», затверджених постановою Кабінету міністрів України за № 1306 від 10 жовтня 2001 та ведених в дію з 01 січня 2002 року.

Потерпілий ОСОБА_8 в судове засідання не з`явився, про час та місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином, заяв про розгляд апеляційної скарги за його участю та про відкладення розгляду до суду апеляційної інстанції не надходило.

Тому, оскільки згідно з ч. 4 ст. 405 КПК України це не перешкоджає проведенню розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути вказане кримінальне провадження за його відсутності.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 просили задовольнити апеляційну скаргу;

- потерпіла ОСОБА_9 та прокурор заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважають її необґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що її необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі сторона захисту висловила свою незгоду з вироком суду в частині призначеного основного покарання та в частині вирішення заявленого потерпілими цивільного позову.

За приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як вбачається зі змісту вироку, суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 враховував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Суд першої інстанції врахував, що скоєне обвинуваченим кримінальне правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України відповідно до ст. 12 КК України належить до категорії тяжких злочинів.
Суд першої інстанції взяв до уваги, що обвинувачений він раніше не судимий, на обліку в лікаря - психіатра не перебуває, зареєстрований 01 квітня 2020 року в КМУ «Чернівецький обласний наркологічний диспансер» з діагнозом: розлад психіки та поведінки внаслідок комбінованого вживання алкоголю та наркотичної речовини, за місцем проживання характеризується позитивно, на утриманні має одну неповнолітню дитину.
Суд першої інстанції до обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, відніс щире каяття, часткове відшкодування шкоди, до обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, - вчинення злочину особою, що перебуває в стані алкогольного та наркотичного сп`яніння.
Враховуючи встановлені обставини та вимоги ст.ст. 3, 27 Конституції України, а також приймаючи до уваги грубий характер допущених ОСОБА_6 порушень Правил дорожнього руху, внаслідок чого відбулася вказана дорожньо-транспортна подія та наступила смерть потерпілої ОСОБА_12 , конкретні обставини його вчинення, які носять підвищений суспільно небезпечний характер, особливо з урахуванням керування транспортним засобом у стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, а також враховуючи думку потерпілих, які наполягали на суворому покаранні, обвинуваченому ОСОБА_6 суд першої інстанції вважав за необхідне призначити покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі.
Частинами 1 та 2 ст. 65 КК України визначено, що суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

За приписами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, дійшов висновку, що суд першої інстанції дотримався вказаних вище вимог закону, навівши належне обґрунтування призначеного основного покарання.

Суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції при визначенні ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк сім років шість місяців було належним чином враховано обставини, на які посилається сторона захисту.

Покарання ОСОБА_6 призначено з врахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у межах, установлених у санкції ч. 2 ст. 286 КК України.

Те, що ОСОБА_6 добровільно визнав свою вину та щиро розкаявся у скоєному, неодноразово просив пробачення і прощення у потерпілих як у суді, так і письмово, добровільно відшкодував матеріальну шкоду та частково відшкодував моральну шкоду потерпілим, стало підставою для визнання обставинами, які пом`якшують його покарання, - щирого каяття та часткового відшкодування шкоди, що в повній мірі враховані при призначенні покарання.
Суд першої інстанції визначив покарання ОСОБА_6 , враховуючи у сукупності всі дані про його особу, які були в матеріалах кримінального провадження, в тому числі про те, що він несудимий, ним вчинено злочин вперше, він одружений, у нього є неповнолітня дочка.

При цьому, суд апеляційної інстанції погоджується з наявністю обставин, які обтяжують порання обвинуваченого, що передбачені п. 13 ч. 1 ст. 67 КК України, - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння та у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів.

В апеляційній скарзі обвинувачений та його захисник наголошують на тому, що суд першої інстанції необґрунтовано відніс до обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, - вчинення злочину в стані наркотичного сп`яніння.

Суд апеляційної інстанції враховує, що обвинувачений ОСОБА_6 заперечував цю обставину, а також висновок експерта № 482 про те, що у нього наркотичних речовин та сильнодіючих лікарських препаратів не виявлено.

Проте, суд апеляційної інстанції вважає, що факт перебування особи в стані наркотичного сп`яніння може піти підтверджений іншими процесуальними джерелами доказів, в тому числі показаннями, а відповідно до ч. 2 ст. 94 КПК України жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що вчинення злочину в стані наркотичного сп`яніння в цьому провадженні є не тільки обставиною, яка обтяжує покарання, а також обставиною, яка характеризує саме злочинне діяння, у зв`язку з чим висновки суду в цій частині повинні узгоджуватися.

Стороною захисту в апеляційній скарзі не було наведено жодних заперечень як щодо порядку дослідження доказів в суді першої інстанції, так і щодо встановлених фактичних обставин кримінального правопорушення.

Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні суду першої інстанції свою вину визнав повністю, підтвердив обставини викладені в обвинувальному акті, а також пояснив, що ввечері напередодні вчинення ним дорожньо-транспортної пригоди, прийняв таблетку, яку йому приписав лікар психіатр.

Суд першої інстанції встановив, що обвинувачений ОСОБА_6 31 березня 2020 року керував транспортним засобом в стані алкогольного (3,25 проміле) та наркотичного сп`яніння, що значно знижує реакцію і унеможливлює здатність належним чином реагувати на зміну дорожньої обстановки. Дорожньо-транспортну пригоду скоїв в результаті порушення та невиконання, в тому числі вимог 2.9 (а) Правил дорожнього руху.

Суд апеляційної інстанції при прийнятті рішення в частині вимог щодо призначення покарання враховує відшкодування ОСОБА_6 потерпілим по 10000 гривень моральної шкоди під час апеляційного розгляду.
На думку суду апеляційної інстанції, виходячи із конкретних обставин та тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, думки потерпілих, призначене обвинуваченому основне покарання відповідає цілям та загальним засадам призначення покарання згідно з ст. ст. 50, 65 КК України. Саме таке покарання відповідає принципу індивідуалізації покарання та є справедливим.

Більш м`яке основне покарання, про призначення якого просить сторона захисту - три роки позбавлення волі, не відповідатиме ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, не буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

У відповідності до ст. 3 Конституції України «Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю».

Відповідно до ст. ст. 56, 62 Конституції України фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів.

Згідно з ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

За приписами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 9 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами та доповненнями, згідно з якими розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених позовних вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних та фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуючи характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілих, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках, при визначенні розміру моральної шкоди.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральної шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю.

Потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_8 просили суд визначити відшкодування спричиненої вчиненням ОСОБА_6 кримінального правопорушення моральної шкоди у розмірі по 1000000 гривень.

Завдана кримінальним правопорушенням, вчиненим ОСОБА_6 , шкода є незворотною.

Суд першої інстанції визначив розміри відшкодування моральної шкоди по 500000 гривень.

На думку суду апеляційної інстанції, виходячи з вимог розумності, виваженості і справедливості, враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, характер, глибину та ступінь моральних страждань потерпілих, ступінь вини особи, яка завдала такої шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, суд першої інстанції правильно визначив розмір відшкодування моральної шкоди.

Посилання сторони захисту на матеріальне становище обвинуваченого, який не був працевлаштований, заробляв кошти для сім`ї шляхом надання зварювальних послуг, не має права власності на майно, як на підставу зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, безпідставні і не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ч. 4 ст. 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди завданої фізичною особою залежно від її матеріального становища, крім випадків коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Отже, оскільки шкода завдана ОСОБА_9 та ОСОБА_8 внаслідок вчинення злочину, то й матеріальне становище обвинуваченого не впливає на розмір відшкодування.

При цьому, матеріальний стан потерпілих суд апеляційної інстанції не вважає підставою для зменшення розміру відшкодування моральної шкоди.

Сторона захисту навела обставини, які позитивно характеризують обвинуваченого, однак такі не змінюють суть правопорушення, винуватість особи у його вчиненні, не впливають на висновки про глибину фізичних та душевних страждань потерпілих, істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках у зв`язку з самим правопорушенням, відповідно не свідчать про необхідність визначення меншого розміру заподіяної моральної шкоди.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що позицію обвинуваченого ОСОБА_6 з приводу відшкодування моральної шкоди та дані про нього вплинули на висновки суду про необхідність задоволення цивільного позову частково.

За таких обставин, вирок суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Садгірського районного суду м. Чернівці від 01 жовтня 2020 року відносно ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4