Провадження №1-кп/193/20/20
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
У Х В А Л А
23 липня 2020 року смт.Софіївка

Софіївський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

при секретарі: ОСОБА_2

за участю прокурора: ОСОБА_3

захисника: ОСОБА_4

обвинуваченого: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в сел.Софіївка клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по кримінальному провадженню №0000260 від 12 червня 2019 року по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 121 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду знаходиться вищевказане кримінальне провадження.

Прокурором в судовому засіданні було надано клопотання про продовження строку запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 , оскільки строк тримання під вартою закінчується 25 липня 2020 року о 17 годині 00 хвилин.

Прокурор, обгрунтовуючи клопотання вказує, що обвинувачений може переховуватись від суду, оскільки обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, крім того звертає увагу суду на наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які на даний час не зменшились, а тому просить продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_5 терміном на 60 днів.

В обгрунтування клопотання прокурор вказує, що ОСОБА_5 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти життя та здоров`я за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років; свою вину у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення не визнає, не одружений, не має дітей, офіційно ніде не працює, постійного заробітку не має, за місцем проживання характеризується негативно, зловживає спиртними напоями. Враховуючи зазначене, є ризики того, що обвинувачений може ухилятися від суду, з метою уникнути передбаченого законом покарання.

Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні щодо поданого прокурором клопотання заперечує, вказує на погіршення стану здоров`я, внаслідок чого він не може утримуватись в установі попереднього ув`язнення, стверджує, що медична допомога йому не надається, хоча він не одноразово звертався до медичної установи зі скаргами, просить застосувати до нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за місцем проживання.

Захисник ОСОБА_4 у судовому засіданні щодо поданого прокурором клопотання заперечує, вказує на те, що прокурором не наведено будь-яких нових обставин, що обгрунтовують тримання ОСОБА_5 під вартою. В свою чергу в судовому засіданні заявив усне клопотання про зміну запобіжного заходу домашній арешт по місцю проживання.

Суд враховує вимоги ст.29 Конституції України, ст.9 Загальної Декларації прав людини, ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і ст.12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення. У цьому контексті має враховуватися, зокрема, особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування (рішення ЄСПЛ «Смірнови проти Росії»(п. 60)

Відповідно до ст. 331 ч.3 КПК України, незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання, суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службові особі місця ув`язнення. До спливу продовженого строку, суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Продовження тримання під вартою може бути виправданим тільки за наявності певного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважує принцип поваги до особистої недоторканності (рішення ЄСПЛ «Харченко проти України», «Лабіта проти Італії»).

Згідно рішення Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії» автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішення питання про продовження строку тримання під вартою відносно обвинувачених суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а враховує, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, за яким законом України про кримінальну відповідальність передбачене покарання у виді позбавленням волі на строк до 10 років, а також враховує характер вчиненого кримінального правопорушення.

Судом враховується, що захисником обвинуваченого заявлено клопотання про виклик свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які брали участь у слідчому експерименті в якості понятих, для їх допиту в судовому засіданні. Прокурор щодо виклику зазначених свідків покладався на розсуд суду.

Як встановлено судом, обвинувачений ОСОБА_5 та свідок ОСОБА_8 , яка є його співмешканкою, проживали однією сім`єю в с.Миколаївка Софіївського району Дніпропетровської області за однією адресою: АДРЕСА_1 .

Судом враховується, що у випадку заміни запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт, ОСОБА_9 , перебуваючи в одному приміщенні зі свідком ОСОБА_8 зможе впливати на її свідчення, яка хоч і допитана в судовому засіданні, але її покази протирічать показам свідка ОСОБА_10 і вказані протиріччя можуть бути усунуті лише шляхом дослідження матеріалів кримінального провадження в судовому засіданні.

Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_11 проживають також в с.Миколаївка Софіївського району Дніпропетровської області.

Виходячи з положень ст.ст.177, 178, 183 КПК України, судом при розгляді зазначеного клопотання враховується, що мета, підстави, що стали обставиною для обрання обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу тримання під вартою є й надалі актуальними, обвинувачений офіційно не одружений, осіб похилого віку, інвалідів на утриманні не має, судом опікуном чи піклувальником не визнаний, зі свідком ОСОБА_8 , яка є його співмешканкою, проживав однією сім`єю в с.Миколаївка Софіївського району Дніпропетровської області за однією адресою, а тому на думку суду враховуючи протиріччя у показах основних свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_12 та необхідність дослідження матеріалів кримінального провадження, у випадку зміни запобіжного заходу буде мати можливість незаконно впливати на свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які брали участь в слідчому експерименті в якості понятих, свідчення даних свідків мають важливе значення для встановлення істини по даному кримінальному провадженню, обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкрімінованого йому кримінального правопорушення не визнає, отже на даний момент інші запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинуваченого під час розгляду справи.

Крім того, обвинувачений та захисник в обгрунтування позиції про зміну запобіжного заходу на домашній арешт також посилаються на те, що ОСОБА_5 не може утримуватись в установі попереднього ув`язнення, в зв`язку з погіршенням стану здоров`я, стверджують, що медична допомога йому не надається, хоча він не одноразово звертався до медичної установи зі скаргами, але будь-яких доказів, що підтверджують викладені обставини чи клопотання про витребування документів щодо стану здоров`я обвинуваченого ОСОБА_9 на розгляд суду не надали. Зазначені стороною захисту обставини щодо погіршення стану здоров`я обвинуваченого та неможливості його утримання в умовах попереднього ув`язнення потребують перевірки з боку суду, про що судом направлений запит до установи попереднього ув`язнення, відповідь на який станом на день розгляду клопотання на розгляд суду не надійшов, а тому станом на день розгляду клопотання такі обставини суд не може взяти до уваги.

Також судом встановлено, що обвинувачений раніше притягувався до кримінальної відповідальності за ст.185 ч.3 КК України до 3-х років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік, що в силу ст.12 КК України є тяжким злочином.

При вирішенні питання про необхідність ув`язнення особи вагомою підставою є ризик переховування цієї особи від правосуддя та перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином. При цьому переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують.

В розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Крім того, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Судом також враховується суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельєр проти Франції».

Суд вважає, що підстави для продовження запобіжного заходу - тримання під вартою, не відпали, а альтернативні запобіжні заходи не в змозі гарантувати належну поведінку обвинуваченого, тому наявна необхідність у збереженні такої міри запобіжного заходу із визначенням строку його дії.

Суд вважає, що на даній стадії судового провадження, встановлені судом ризики, передбачені п.п.3,5 ч.1 ст.177 КПК України продовжують існувати, є реальними, що виправдовує тримання обвинуваченого під вартою і застосування саме такого запобіжного заходу у цьому випадку буде виправданим з точки зору наявності відповідного суспільного інтересу, а отже не суперечитиме вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці ЄСПЛ.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують .

Оцінивши зазначені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлене захисником клопотання про зміну запобіжного заходу є передчасним, з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого в подальшому належить утримувати його під вартою, ризики передбачені п.п.3.5. ч.1 ст. 177 КПК України, на даний час не перестали існувати, тому наявна необхідність у збереженні такої міри запобіжного заходу обвинуваченому як тримання під вартою.

Враховуючи вищевикладене суд прийшов до висновку, що менш суворі запобіжні заходи, а саме домашній арешт, не зможе забезпечити уникнення зазначених ризиків та покладених на обвинуваченого ОСОБА_5 обов`язків, у зв`язку з чим є достатні підстави для продовження такого виду запобіжного заходу, як тримання під вартою.

Враховуючи, що судове провадження не завершено до спливу строку тримання під вартою та визначенні ст. 177 КПК України, ризики на час розгляду кримінального провадження не відпали, справа по суті не розглянута і досліджені не всі обставини скоєння кримінального правопорушення, ОСОБА_5 обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення воді на строк до десяти років. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Тому суд не знаходить підстав для зміни обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який, оскільки будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, для застосування стосовно обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено, у зв`язку з чим вважає за необхідне продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 177, 178, 183, 197, 331 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по кримінальному провадженню №0000260 від 12 червня 2019 року по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 121 КК України - задовольнити.

Продовжити строк застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 20 вересня 2020 року до 17 години 00 хв..

Копію ухвали надати сторонам та направити для виконання в частині продовження строку застосування запобіжного заходу начальнику Криворізької установи виконання покарань № 3 УДПтСУ у Дніпропетровській області.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду, протягом семи днів з дня її оголошення, а обвинуваченим з дня вручення її копії.

Суддя ОСОБА_1