КИЇВСЬКИЙ AПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря ОСОБА_4 ,
за участю
представників власників майна ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві матеріали за апеляційними скаргами представника власників майна ОСОБА_5 , в інтересах власників майна ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 01 червня 2020 року,
ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях щодо організованої злочинності Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 та накладено арешт на майно, виявлене під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: копію паспорту та коду, 8 фото 3x4 ОСОБА_10 : магнітний ключ; «удостоверение вынужденного переселенца", з фотознімком Недзельського та печаткою СКМС Ставропольская краевая миграционная служба», не заповнене; 5 пластикових банківських карт: НОМЕР_1 ; НОМЕР_2 ; НОМЕР_3 ; НОМЕР_4 ; а також на майно, виявлене під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: оригінали договору дарування від 27.12.2013 № 2173; договору дарування від27.12.2013 № 2176; договору дарування від 25.12.2013 № 2130; договору дарування від 25.12.2013 № 2134; договору дарування від 25.12.2013 № 2137; договору дарування від 26.12.2013 № 2152; договору дарування від 27.12.2013 № 2167; договору дарування від 27.12.2013 №2170.

Як вказав в ухвалі слідчий суддя, клопотання слідчого про накладення арешту на майно підлягає задоволенню з метою збереження речових доказів, задля забезпечення дієвості та об`єктивності розслідування у вказаному кримінальному провадженні, оскільки незастосування арешту може призвести до відчуження майна чи його знищення.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, представник власників майна ОСОБА_5 , в інтересах власників майна ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , подав апеляційні скарги, в яких просить визнати поважними причини пропуску строку на апеляційне оскарження та поновити такий, скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна, в повному обсязі.
Щодо строку апеляційного оскарження представник зазначає, що копію ухвали від 01 червня 2020 року отримано 09 червня 2020 року адвокатом ОСОБА_11 під час ознайомлення з матеріалами справи у приміщенні Печерського районного суду м. Києва та станом на 15 червня 2020 року вказана ухвала не внесена до ЄРСР.
Представник вважає ухвалу слідчого незаконною та такою, що підлягає скасуванню через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону:не повідомлення власника майна про розгляд справи про арешт майна; не дотримання строків, передбачених чинним законодавством, для винесення ухвали про арешт майна; неправильне застосування передбачених законом підстав для арешту майна; не дослідження доказів особисто.
Розгляд справи без виклику власника майна свідчить про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на справедливий суд.
Як вказує представник, слідчий суддя не звернув уваги, що клопотання прокурора про арешт тимчасово вилученого майна подане з порушенням строку, передбаченого КПК України.
Звертає увагу на те, що слідчий суддя суду першої інстанції, ухвалюючи рішення по справі про накладення арешту на майно, вилучене за двома різними адресами та за двома окремими слідчими діями, не дослідив ті обставини, що органу досудового розслідування було надано дозвіл на проведення обшуків за двома різними адресами двома окремими ухвалами слідчого судді Печерського районного суду м. Киева, і накладення арешту на це майно однією ухвалою слідчого судді порушує ч. 2 ст. 19 Конституції України, у зв`язку з чим ухвала про надання дозволу щодо накладення арешту на майно є не законною та такою, що порушує права законних володільців у володінні, користуванні та розпорядженні майном.
Крім того, як зазначає представник, в ухвалі слідчого судді не вказано, які конкретно відомості, сліди містить майно,а також, яким чином могло вказане майно бути використане як знаряддя вчинення злочину, передбаченого ст. 115 КК України. Відтак, не наведено доказів того, що дане майно має ознаки речових доказів.

В судове засідання прокурор повторно не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений завчасно та належним чином, що дає суду апеляційної інстанції підстави розглядати справу у його відсутність.
Крім того, апеляційний суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно виконувати процесуальні обов`язки.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представників власників майна, які підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити в повному обсязі, вивчивши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що представниками власників майна не було пропущено строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 01 червня 2020 року з огляду на положення абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, а їх апеляційні скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення, слідчий суддя, згідно ст. ст. 94,132 КПК України,повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону.

Однак, зазначених вимог закону слідчий суддя та слідчий, який звернувся з клопотанням, не дотрималися.

Як вбачається з наданих апеляційному суду матеріалів, Головним слідчим управлінням Національної поліції України за процесуального керівництва Офісу Генерального прокурора, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000072 від 22 листопада 2012 року за підозрою ОСОБА_12 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 358 КК України.
18 березня 2020 року ОСОБА_13 повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 358 КК України.

23 травня 2020 року прокурор першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях щодо організованої злочинності Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на майно, виявлене під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: копію паспорту та коду, 8 фото 3x4 ОСОБА_10 ; магнітний ключ; «удостоверение вынужденного переселенца", з фотознімком Недзельського та печаткою СКМС" Ставропольская краевая миграционная служба» не заповнене; 5 пластикових банківських карт: НОМЕР_1 ; НОМЕР_2 ; НОМЕР_3 ; НОМЕР_4 ; виявлене під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_2 , а саме; оригінали договору дарування від 27.12.2013 № 2173; договору дарування від27.12.2013 № 2176; договору дарування від 25.12.2013 № 2130; договору дарування від 25.12.2013 № 2134; договору дарування від 25.12.2013 № 2137; договору дарування від 26.12.2013 № 2152; договору дарування від 27.12.2013 № 2167; договору дарування від 27.12.2013 №2170.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 01 червня 2020 року вказане клопотання прокурора про арешт майна було задоволено.

Разом з тим, дослідивши обставини провадження, слідчий суддя, як вважає колегія суддів, дійшов до помилкового висновку про наявність достатніх підстав для накладення арешту на майно.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Органом досудового розслідування у клопотанні про накладення арешту на майно зазначено, що арешт на майно необхідно накласти з метою збереження речових доказів, наявності обставин, які підтверджують, що незастосування заборони розпорядження майном призведе до зникнення, втрати, перетворення чи передачі цього майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.
Однак, слідчим не доведено існування правових підстав для накладення арешту на майно, передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України, про які вказано у його клопотанні, оскільки ним не надано доказів, що вказане майно, яке було виявлене під час проведення обшуків за адресами: АДРЕСА_3 відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, з огляду на предмет доказування у кримінальних правопорушеннях, передбачених п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 358 КК України, відомості щодо яких внесені до ЄРДР, у зв`язку із чим винесені постанови старшого слідчого в ОВС ГСУ НП України ОСОБА_14 від 22 травня 2020 року про визнання майна речовими доказами є формальними.

Про формальність зазначених постанов свідчить їх зміст, який взагалі не містить будь якого обгрунтування відповідності вилучених предметів критеріям, визначеним ч.1 ст. 98 КПК України.

Крім того, слідчий суддя не звернув уваги, що до клопотання про арешт майна не долучені, всупереч вимогам п.3 ч. 2 ст.171 КПК України, документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.
Більше того, до клопотання навіть не долучено копій документів на які прокурор просить накласти арешт, зокрема договору дарування від 27.12.2013 № 2173; договору дарування від27.12.2013 № 2176; договору дарування від 25.12.2013 № 2130; договору дарування від 25.12.2013 № 2134; договору дарування від 25.12.2013 № 2137; договору дарування від 26.12.2013 № 2152; договору дарування від 27.12.2013 № 2167; договору дарування від 27.12.2013 №2170, що позбавляло слідчого суддю можливості взагалі оцінювати їх відповідність критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.
За наведеного, слідчий суддя мав би, відповідно до приписів с.3 ст. 172 КПК України, повернути клопотання прокурору, встановивши строк для усунення недоліків, постановивши з цього приводу відповідну ухвалу.

Отже, як вважає колегія суддів, у даному кримінальному провадженні відсутні правові підстави для накладення арешту на майно з метою забезпечення збереження речових доказів, на які посилається орган досудового розслідування.

На підставі вищевикладених обставин, які свідчать про неповноту та однобічність судового розгляду, а також про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, а апеляційна скарга підлягає задоволенню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно за недоведеності необхідності арешту майна, який при викладених у клопотанні обставинах явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 307, 309, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги представника власників майна ОСОБА_5 , в інтересах власників майна ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , - задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 01 червня 2020 року, якою задоволено клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях щодо організованої злочинності Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 та накладено арешт на майно, виявлене під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: копію паспорту та коду, 8 фото 3x4 ОСОБА_10 ; магнітний ключ; «удостоверение вынужденного переселенца", з фотознімком Недзельського та печаткою СКМС "Ставропольская краевая миграционная служба», не заповнене; 5 пластикових банківських карт: НОМЕР_1 ; НОМЕР_2 ; НОМЕР_3 ; НОМЕР_4 , а також на майно, виявлене під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: оригінали договору дарування від 27.12.2013 № 2173; договору дарування від27.12.2013 № 2176; договору дарування від 25.12.2013 № 2130; договору дарування від 25.12.2013 № 2134; договору дарування від 25.12.2013 № 2137; договору дарування від 26.12.2013 № 2152; договору дарування від 27.12.2013 № 2167; договору дарування від 27.12.2013 №2170 скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях щодо організованої злочинності Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 про накладення арешту на майно, виявлене під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: копію паспорту та коду, 8 фото 3x4 ОСОБА_10 ; магнітний ключ; «удостоверение вынужденного переселенца", з фотознімком Недзельського та печаткою СКМС "Ставропольская краевая миграционная служба», не заповнене; 5 пластикових банківських карт: НОМЕР_1 ; НОМЕР_2 ; НОМЕР_3 ; НОМЕР_4 та на майно,виявлене під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: оригінали договору дарування від 27.12.2013 № 2173; договору дарування від27.12.2013 № 2176; договору дарування від 25.12.2013 № 2130; договору дарування від 25.12.2013 № 2134; договору дарування від 25.12.2013 № 2137; договору дарування від 26.12.2013 № 2152; договору дарування від 27.12.2013 № 2167; договору дарування від 27.12.2013 №2170 відмовити.
Ухвала набирає законної сили з часу проголошення і оскарженню не підлягає.
Судді:

_______________ _______________ _____________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/824/3306/2020
Категорія: ст. 171 КПК України
Слідчий суддя у суді першої інстанції ОСОБА_15
Доповідач в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1