ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/6995/20 Номер провадження 11-сс/814/942/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
23 листопада 2020 року м. Полтава
Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду від 23 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні апеляційної скарги прокурора третього відділу організації процесуального керівництва управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних підрозділів Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів Державного бюро розслідувань, нагляду за його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 на ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 06 жовтня 2020 року.
Я не можу погодитись із зазначеною ухвалою колегії суддів та висловлюю окрему думку.
Погоджуючись із ухвалою слідчого судді колегія суддів вказала , що відмовляючи у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно, слідчий суддя суду першої інстанції послався на вимоги ст. 170 КПК України та вказав, що прокурором не доведено, що майно відповідає критеріям ст. 98 КПК України, на підставі чого відсутні підстави для накладення арешту на майно. Зазначив про відсутність у клопотанні обґрунтування пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються та метою, яку прагнуть досягти.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції, органом досудового розслідування жодним чином не доведено, що майно має важливе доказове значення для кримінального провадження, а саме: було знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Проте , на мою думку , ці твердження колегії суддів є помилковими.
За змістом ч.2 ст.170 КПК України , на яку посилається також і колегія суддів , завданням і метою арешту майна є запобігання можливості його в тому числі пошкодження , псування , перетворення.
Предметом доказування у кримінальному провадженні за ст.364 КК України можуть бути різноманітні форми злочинної діяльності , що пов`язані із зловживанням владою або службовим становищем.
У цьому кримінальному провадженні питання арешту земельних ділянок пов`язано із питанням дотримання вимог земельного законодавства щодо цільового використання землі , забудови територій , які не можуть здійснюватися тощо.
Вести за таких обставин мову про те , що земельні ділянки не можуть бути речовим доказам у цьому кримінальному провадженні , є неправильним.
У цій ситуації слід було б зосередитись на питанні дотримання балансу між потребами досудового слідства у питанні накладення арешту та правами особи на вільне володіння та користування землею , оскільки існують різні форми арешту від повної заборони використання за будь-яким призначенням до заборони виконувати певні окремі види діяльності щодо земельної ділянки.
Я не можу також погодитись із тезою колегії суддів , що відсутність визначеної суми майнової шкоди , впливає на питання арешту майна.
У вказаному кримінальному провадженні триває досудове розслідування і питання оцінки вартості спричиненої майнової шкоди є одним із важливих обставин , які підлягають встановленню до повідомлення конкретним особам про підозру у вчиненні злочину.
Однією із ключових підстав арешту, як вже зазначено вище , в клопотанні вказується , що земля відповідає критеріям речового доказу і тому колегія суддів мала б виходити виключно із цього у сукупності із співвідношенням землі , як речового доказу із предметом доказування у кримінальному провадженні.
Суддя ОСОБА_5