ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2209/20 Справа № 203/1656/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №000653 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 на вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2020 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, не працюючого, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 08.06.2016 року Кіровським районним судом м.Дніпропетровська за ч.1 ст.185 КК України до 1 року позбавлення волі з іспитовим строком на 1 рік,
-16.11.2018 року Красногвардійсьим районним судом м. Дніпропетровська за ч.1 ст.309 КК України до 1 року та 1 місяця позбавлення волі,
- 11.01.2019 року Красногвардійським районним судом м.Дніпропетровська за ч.2 ст.15 ч.2 ст.185, ч.4 ст.70 КК України до 1 року та 2 місяців позбавлення волі,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України,

В с т а н о в и л а:

Вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2020 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, і призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі.
Судом також вирішено долю речових доказів та питання розподілу процесуальних витрат.
Строк покарання ухвалено відраховувати з 25.03.2020 року.
Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним в тому, що він 25.03.2020, близько 15 години 35 хвилин перебував біля будинку №5 по вул. Князя Ярослава Мудрого у м. Дніпрі, де побачив раніше незнайомого йому потерпілого ОСОБА_9 , та реалізуючи свій прямий умисел, спрямований на відкрите, повторне заволодінням чужим майном, поєднаний із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого ОСОБА_9 , визначив майно, яке перебувало у кишенях потерпілого.
Далі, розуміючи , що його дії очевидні для самого потерпілого, діючи умисно, повторно, із корисливих спонукань, підійшов з заду до потерпілого та рукою завдав одного удару в область потилиці, після чого завдав ще одного удару правою рукою в область лівого ока, спричинивши ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді садна в тім`яній області по центру, синця у лівій параорбітальній області з переходом в виличну область, на зовнішній кут лівої надбрівної дуги з переходом в виличну область, на зовнішній кут лівої надбрівної дуги з переходом в лобну область, двох ділянок осадження в лобній області ліворуч та у зовнішнього кута лівого ока з переходом в виличну область, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки. Вподальшому ОСОБА_8 , подолавши опір потерпілого, з метою доведення злочинного умислу на відкрите викрадення чужого майна, поєднаного із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, до кінця, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, відкрито заволодів мобільним телефоном марки «MEIZU M5c M710Н», 16 Gb чорного кольору, IMEI 1 - НОМЕР_1 , IMEI 2 НОМЕР_2 , вартістю 1470 гривень, а також грошовими коштами в розмірі 180 гривень, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 1650,00 гривень.

Захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 не погодився з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить змінити вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2020 року та звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що покарання за своєю суворістю не відповідне тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
На думку апелянта, суд першої інстанції проігнорував наявні у справі факти та докази, що мають істотне значення при вирішення даної справи, вирок суду не містить висновків щодо дослідження наявних доказів, відсутні елементарні пояснення по справі. До того ж, як вважає захисник, ігнорування наданих обвинуваченим пояснень та доказів вказує на упередженість суду та на його необ`єктивність.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений та його захисник, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.
Прокурор заперечував проти задоволення даної апеляції та просив вирок суду залишити без змін.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддю доповідача, думки учасників судового провадження, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
Виходячи із вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів перевіряє судове рішення в межах поданих апеляційних скарг.
Доведеність вини ОСОБА_8 , кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 186 КК України та фактичні обставини кримінального провадження в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому апеляційним судом не перевіряються.
Апеляційним переглядом встановлено, що суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Судом чітко дотримано ст. 17 ЗУ від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», де передбачено, що при розгляді справ суду застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як убачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.
Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Як вбачається з вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості скоєного злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до положень ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, а також не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Згідно вимог ст. ст.50,65 КК України та положень п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, а також з урахуванням обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 186 КК України - вірна та ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, та оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності.
Як убачається з оскаржуваного вироку, при обранні обвинуваченому ОСОБА_8 виду та міри покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, характеризується посередньо, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, та рецидив злочину як обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого.
Отже, висновок суду першої інстанції про те, що обвинуваченому ОСОБА_8 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст. 186 КК України, саме з реальним його відбуттям, за відсутності підстав для застосування відносно останнього приписів норм ст. 69, 75 КК України, є цілком законним та обгрунтованим, і апеляційні доводи захисника в цій частині даний висновок суду не спростовують, а тому і задоволенню не підлягають.
Отже, колегія суддів приходить до висновку про те, що наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду справи, та вважає, що при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані по особу ОСОБА_8 , та призначив покарання, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги захисника про наявність підстав для звільнення його підзахисного від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України колегія вважає необґрунтованими, оскільки судом оцінено всі докази по справі у їх сукупності та у вироку обґрунтовано зазначено всі мотиви прийнятого ним рішення.
Виходячи з наведеного, підстав для задоволення апеляційної скарги та зміни вироку суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не вбачає.
На підставі вищевикладеного, керуючись ч.2 ст. 376, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2020 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4