КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі судового засідання ОСОБА_4

за участю прокурора ОСОБА_5

представника ОСОБА_6

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 , на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 26 серпня 2020 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання начальника другого відділу управління розслідування кримінальних проваджень Головного слідчого управління фінансових розслідувань Державної фіскальної служби України ОСОБА_7 , погоджене прокурором відділу процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів Державної фіскальної служби України Департаменту нагляду за органами безпеки, Фіскальною та прикордонною службами Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 , про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000071 від 29 травня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КПК України.

Постановлене рішення слідчий суддя мотивував тим, що стороною обвинувачення не доведено наявності підстав для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.

______________________________
Унікальний номер справи: 761/25477/20 Категорія: ст. 170 КПК України

Номер апеляційного провадження: 11-сс/824/4761/2020
Слідчий суддя суду 1-ї інстанції: ОСОБА_8
Доповідач у суді апеляційної інстанції: ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі з доповненнями прокурор у кримінальному провадженні прокурор відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 , просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою клопотання слідчого задовольнити та накласти арешт на майно, вилучене у ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , перелік якого зазначено в клопотанні.

Згідно доводів апеляційної скарги, ухвала слідчого судді є незаконною, необґрунтованою, а висновки викладені в ній не відповідають фактичним обставинам справи, а також є такою, яка постановлена з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального законодавства.

Так, апелянт зазначає, що надані стороною обвинувачення матеріали містять достатньо відомостей, які вказують, що арештоване майно відповідає критеріям ст. 98 КПК України.

Також, як вбачається з апеляційної скарги, вилучене у ході проведення обшуку за адресою: м. Київ, вул. Аеродромна, 12, майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000071, а тому, на думку прокурора, існує необхідність в накладенні арешту на майно з метою недопущення його приховування, знищення чи відчуження.

Не погоджується ОСОБА_5 і з твердженням слідчого судді про незаконність вилучення майна та наголошує, що майно, про арешт якого ставить питання орган досудового розслідування має статус тимчасово вилученого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити, представника, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Так, Головним слідчим управлінням Державної фіскальної служби України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000071 від 29 травня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України.

Відповідно до доводів клопотання, органом досудового розслідування встановлено, що згідно заяви Українського аналітичного Центру в період 2008-2020 років громадянин ОСОБА_9 здійснює продаж товарів через мережу Інтернет на сайті «STYLUS» від імені підставних фізичних осіб підприємців, які фактично є його працівниками, що призвело до фактичного ненадходження коштів до бюджету України в особливо великих розмірах.

Також було встановлено, що інтернет-магазин «STYLUS» для здійснення господарської діяльності винаймає складські та офісні приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

13 серпня 2020 року, на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва, за вказаною адресою було проведено обшук в ході якого було вилучено електронну техніку, про арешт якої ставить питання сторона обвинувачення.

Постановою начальника другого відділу управління розслідування кримінальних проваджень Головного слідчого управління Державної фіскальної служби України ОСОБА_7 від 14 серпня 2020 року вилучене майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000071 від 29 травня 2020 року.

Відмовляючи в задоволенні клопотання про арешт майна, вилученого в ході проведення обшуку за адресою: м. Київ, вул. Аеродромна, 12, слідчий суддя постався на недоведеність стороною обвинувачення необхідності застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.

З висновками слідчого судді колегія суддів погоджується.

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Згідно положень ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Крім того, в ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається, в тому числі, і з метою збереження речових доказів.
Відповідно до вимог ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально-протиправним шляхом.
Чинним Кримінальним процесуальним кодексом України передбачено, що арешт майна з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.
У відповідності до вимог ст. 171 КПК України, звертаючись з клопотанням про арешт майна, слідчий, прокурор має обґрунтувати свої вимог щодо наявності підстав для застосування такого обмежувального заходу та надати докази на підтвердження викладених у клопотанні доводів.

Не доведення вказаних обставин, згідно з положеннями ч. 1 ст. 173 КПК України, є підставою для відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Надані суду матеріали не містять відомостей, які б давали розумні підстави і підозри вважати майно, вилучене в ході обшуку приміщення за адресою: м. Київ, вул. Аеродромна, 12, речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000071.

Визнання стороною обвинувачення арештованого майна речовим доказом у даному кримінальному провадженні, не може бути єдиною умовою для накладення на нього арешту, оскільки не є визначеною законом підставою для цього.

Крім того слід зазначити, що згідно з ч.ч. 1-3 ст. 64-2 КПК України третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особи. Третьою особою, щодо майна вирішується питання про арешт, виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна. Третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, має права і обов`язки, передбачені цим Кодексом для підозрюваного, обвинуваченого, в частині, що стосуються арешту майна. Третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, повідомляється про прийняті процесуальні рішення в кримінальному провадженні, що стосуються арешту майна, отримує їх копії у випадках та в порядку, встановлених цим Кодексом.
Як убачається з наданих суду матеріалів, підозру у кримінальному провадженні № 0000071 нікому не оголошено.

За таких обставин,власник майна про арешт якого клопоче сторона обвинувачення, на даному етапі досудового розслідування у згаданому кримінальному провадженні бере участь у статусі третьої особи.
Разом з тим, з клопотанням про арешт майна до судузвернувсяначальник другого відділу управління розслідування кримінальних проваджень Головного слідчого управління фінансових розслідувань Державної фіскальної служби України, що суперечить вимогам ч. 2 ст. 64-2 КПК України, в якій чітко зазначено, що з даним клопотанням має право звертатися лише прокурор.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог Кримінального процесуального кодексу України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про законність і обґрунтованість ухвали слідчого судді, а відтак не вбачає підстав для її скасування, у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора, за викладених в ній доводів, не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 26 серпня 2020 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання начальника другого відділу управління розслідування кримінальних проваджень Головного слідчого управління фінансових розслідувань Державної фіскальної служби України ОСОБА_7 , погоджене прокурором відділу процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів Державної фіскальної служби України Департаменту нагляду за органами безпеки, Фіскальною та прикордонною службами Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 , про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 00000071 від 29 травня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КПК України, залишити без зміни, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 , - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не
підлягає.

Судді: ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3