Дата документу 29.09.2020 Справа № 323/1352/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/807/1545/20
Єдиний унікальний № 336/1352/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження, за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 , на ухвалу Оріхівського районного суду Запорізької області від 01.07.2020 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення.

Згідно змісту ухвали, засуджений ОСОБА_7 звернувся до суду з клопотанням про його умовно-дострокове звільнення.
Відповідно до характеристики, засуджений ОСОБА_7 з 05.10.2017 року відбуває покарання в Оріхівській виправній колонії (№88). За час відбування покарання характеризується наступним чином: допустив 1 порушення встановленого режиму тримання, стягнення погашене у встановленому законом порядку, заохочень не має. На виробництві установи не працевлаштований, за період відбування покарання засуджений бажань та намірів щодо працевлаштування не висловлював, з порядком про працевлаштування по прибуттю в установу ознайомлений.
Дотримується правомірних взаємовідносин з персоналом. Не готовий до самостійної, самокерованої поведінки. У взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний. Не завжди приділяє уваги необхідності дбайливого ставлення до майна установи і предметів, яким користується при виконанні дорученої роботи, здійснення за ними належного догляду, використання їх тільки за призначенням. До робіт по благоустрою установи ставиться байдуже. Не бажає приймати участь в самодіяльних організаціях установи. Не бажає приймати участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі.
Суд першої інстанції вивчивши матеріали провадження, заслухавши представника Оріхівської виправної колонії №88, засудженого, прокурора, вважає, що клопотання задоволенню не підлягає, оскільки згідно поданих та перевірених доказів слідує, що засуджений не довів своє виправлення.

В апеляційній скарзі засуджений, зазначає, що не згодний з рішенням суду першої інстанції.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції не врахував при дослідженні доказів під час судового засідання, що ОСОБА_7 є інвалідом третьої групи, отримав спеціальну освіту, відвідує на території установи виконання кримінальних покарань православну церков та зазначає про своє бажання працювати в колонії.
Просить апеляційний суд застосувати щодо нього ст.81 КК України.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За правилами ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України передбачено, що вирок суду першої інстанції переглядається в межах апеляційної скарги.

Згідно ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Частиною 2 ст.81 КК України передбачено , що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
У пункті 1 частині 3 ст.81 КК України зазначено , що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим: не менше половини строку покарання, призначеного судом за злочин невеликої або середньої тяжкості, крім корупційних злочинів, а також за необережний тяжкий злочин.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.04.2020 №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. Умовно-достроковому звільненню підлягають ті засудженні, які протягом всього, а не певного часу, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення і для цього дані беруться в їх сукупності.
Відповідно до ст.6 КВК України, виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основаними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський влив.
Зі змісту ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення засуджених від відбування покарання після фактичного відбування частини строку покарання є правом, а не обов`язком суду.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні умовно-дострокового звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 , повно та об`єктивно врахував данні щодо особи засудженого, його поведінку за весь час відбуття покарання, його відношення до праці та заходів, які проводяться адміністрацією установи з метою виховного впливу на засуджених та дійшов правильного висновку про відсутність переконливих доказів, які б у своїй сукупності свідчили про доведеність виправлення засудженого та відсутність передбачених законом підстав для його умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
Як вбачається з матеріалів провадження ОСОБА_7 засуджений Чернігівським районним судом Запорізької області за ч.2 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано не відбуту частину покарання та остаточно призначено покарання 3 роки 1 місяць позбавлення волі.
Відповідно до характеристики, засуджений ОСОБА_7 з 05.10.2017 відбуває покарання в Оріхівській виправній колонії (№88). За час відбування покарання характеризується наступним чином: допустив 1 порушення встановленого режиму тримання, стягнення погашене у встановленому законом порядку, заохочень не має. На виробництві установи не працевлаштований, за період відбування покарання засуджений бажань та намірів щодо працевлаштування не висловлював, з порядком про працевлаштування по прибуттю в установу ознайомлений.
Дотримується правомірних взаємовідносин з персоналом. Не готовий до самостійної, самокерованої поведінки. У взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний. Не завжди приділяє уваги необхідності дбайливого ставлення до майна установи і предметів, яким користується при виконанні дорученої роботи, здійснення за ними належного догляду, використання їх тільки за призначенням. До робіт по благоустрою установи ставиться байдуже. Не бажає приймати участь в самодіяльних організаціях установи. Не бажає приймати участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі.
Відповідно до щоденника індивідуальної роботи із засудженим, ОСОБА_7 на шлях виправлення не стає.
Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не враховано, та не в повному обсязі досліджено матеріали провадження є безпідставними. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що процес виправлення засудженого не досяг тієї стадії, на якій відбування засудженим призначеного покарання у вигляді позбавлення волі перестає бути доцільним і подальше його виправлення можливе і інших умовах без ізоляції від суспільства.
Колегія суддів звертає увагу, що поведінка засудженого ОСОБА_7 , відвідування може лише свідчити про належне дотримання ним умов відбуття покарання, а не про сумлінність його поведінки, тому відсутність у нього непогашених порушень режиму утримання є не достатнім для оцінки ставлення до праці засудженого.
Окрім того, посилання апелянта на те, що він відвідує релігійні установи, міркування щодо праці та наявність у нього інвалідності не дає підстави для умовно-дострокового звільнення, оскільки такі обставини не свідчать про його виправлення.
Таким чином, судовий розгляд клопотання засудженого судом першої інстанції було здійснено та проведено у відповідно до вимог законодавства України.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення і не вбачає підстав для його скасування з викладених в апеляційних скарзі мотивів.
З огляду на зазначене та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Оріхівського районного суду Запорізької області від 01.07.2020 року, якою було відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4