Постанова

Іменем України

21 жовтня 2020 року

м. Київ
справа № 316/1332/17
провадження № 51-3990км20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника прокурора Запорізької області на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 28 травня 2020 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000802, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця Красноярська РФ, жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Енергодарського міськогосуду Запорізької області від 14 вересня 2017 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 10 червня 2017 року об 11:00 год, будучи в стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи у квартирі АДРЕСА_3 , під час сварки на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з метою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень умисно завдав ОСОБА_7 удар ножем у стегно, чим спричинив останній тяжкі тілесні ушкодження.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 28 травня 2020 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину та правильності кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК України, ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через м`якість.

Свою позицію прокурор обґрунтовує тим, що місцевий суд, з висновком якого погодився апеляційний суд, необґрунтовано дійшов висновку про можливість звільнення засудженого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.
Крім цього, прокурор зазначає, що поза увагою судів залишилось те, що ОСОБА_6 раніше неодноразово притягувалася до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів проти життя та здоров`я, а також проти власності. Також вважає, що суд безпідставно не визнав обставиною, що обтяжує покарання, рецидив злочину.
Враховуючи викладене, прокурор вважає, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, звільнивши ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, належним чином свого рішення не мотивував, застосував закон, який не підлягав застосуванню, що призвело до призначення надто м`якого покарання.

Позиції учасників судового провадження
Прокурор вважає, що касаційна скарга є обґрунтованою та просить її задовольнити.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПКУкраїни суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК України в касаційній скарзі прокурора не оспорюються.

Доводи касаційної скарги прокурора щодо безпідставного звільнення засудженого на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання, вбачаються необґрунтованими.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.
Доводи касаційної скарги прокурора про неправильне застосування ст. 75 КК України та як наслідок невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через м`якість не спростовують висновки суду щодо призначеного ОСОБА_6 покарання та звільнення його на підставі положень ст. 75 КК України.

При вирішенні питання щодо виду та розміру призначеного ОСОБА_6 покарання суд, окрім ступеню тяжкості вчиненого злочину, врахував дані про особу засудженого, який позитивно характеризується за місцем роботи, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває. Щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, судом визнано обставинами, що пом`якшують покарання. Також судом ураховано думку потерпілої щодо призначення не суворого покарання, оскільки вони давно помирилися, а також її покази про те, що вона своєю віктимною поведінкою спровокувала дії засудженого.
Урахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років й про можливість виправлення і перевиховання його без ізоляції від суспільства, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням на підставі положень ст. 75 КК України.

Стосовно доводів прокурора щодо безпідставного неврахування рецидиву як обставини, що обтяжує покарання, колегія суддів не може визнати їх достатньо обґрунтованими, оскільки в обвинувальному акті ця обставина не була зазначена у якості такої, що обтяжує покарання. Це питання також має значення в аспекті забезпечення права на захист обвинуваченого, зокрема в аспекті недопущення погіршення становища особи з причин та підстав, які така особа не мала можливості спростувати, оскільки не була з ними обізнана.
Переглядаючи вирок за апеляційною скаргою прокурора, апеляційний суд належним чином перевірив доводи апеляційної скарги щодо безпідставності звільнення засудженого на підставі ст. 75 КК України. Свій висновок про законність рішення суду першої інстанції щодо можливості виправлення ОСОБА_6 із застосуванням положень ст. 75 КК України, виходячи із встановлених судом першої інстанції обставин злочину, його особи, належним чином обґрунтував.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, Судом не встановлено.
За таких обставин касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 412, 413, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:
Касаційну скаргу заступника прокурора Запорізької області залишити без задоволення.
Ухвалу Запорізького апеляційного суду від 28 травня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3