печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 листопада 2020 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2 ,

за участі захисника підозрюваного ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві у залі суду судове провадження за скаргою адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 на постанову прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 від 26.03.2020 про часткову відмову у задоволенні клопотання,

ВСТАНОВИВ:
08.10.2020 до провадження слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 надійшла скарга адвоката ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_7 , на бездіяльність прокурора у кримінальному провадженні №0000369, в порядку п.1 ч.1 ст.303 КПК України.

Просить слідчого суддю:

- визнати бездіяльність службових осіб Офісу Генерального прокурора, уповноважених на здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні №0000369, яка пов`язана з нездійсненням процесуальних дій та неприйняттям процесуального рішення у визначені КПК України строки, протиправною та скасувати постанову прокурора ОСОБА_6 від 26.03.2020 про часткову відмову у задоволенні клопотання як таку, що прийняту унаслідок бездіяльності прокурора;

- зобов`язати службових осіб Офісу Генерального прокурора, уповноважених на здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні №0000369 від 08.05.2014, вчинити процесуальну дію щодо закриття кримінального провадження №0000369 від 08.05.2014 шляхом прийняття постанови про закриття кримінального провадження.

В судове засідання заявник не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки слідчого суддю не повідомив, жодних заяв чи клопотань на адресу суду не надходило.

Прокурор в судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду скарги повідомлений належним чином, про причини неявки слідчого суддю не повідомив, заяв, клопотань до суду не подано.

Частиною 3 статті 306 КПК України передбачено, що відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

Вивчивши скаргу, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали провадження, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, задля чіткого та імперативного визначення процедур та запобігання свавільного використання владними органами своїх повноважень та забезпечення умов справедливого судочинства.

Як зазначено у постанові Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.04.2019 у справі №370/2316/18 (провадження №51 - 9929 км 18), за змістом кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності та дотримання прав і законних інтересів осіб, що беруть участь у такому провадженні, та не суперечать вимозі імперативності.

Прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Розподіл функцій між державними органами і посадовими особами як елемент системи стримувань і противаг є фундаментальним принципом демократичної організації держави.

Однією з форм вираження цього принципу у кримінальному судочинстві є змагальність і диспозитивність як загальні засади кримінального провадження. Згідно зі статтею 22 КПК України змагальність передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими зазначеним Кодексом. У цій же статті закріплено заборону покладення у кримінальному провадженні функцій державного обвинувачення, захисту та судового розгляду на один і той самий орган чи службову особу. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Диспозитивність відповідно до положень статті 26 КПК України полягає в тому, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, як і суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що віднесені до його повноважень зазначеним Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 36 КПК України прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Зазначена правова норма гарантує незалежність посадової особи органу державного обвинувачення у виборі у визначених законом межах способу здійснення своїх повноважень, в тому числі у прийнятті тих чи інших рішень, що є запорукою їх неупередженості й ефективності.

Процесуальна самостійність прокурора і його свобода нарівні з протилежною стороною у відстоюванні тієї чи іншої правової позиції є чинниками справедливого балансу прав та законних інтересів усіх учасників процесу, а також інших осіб, держави й суспільства.

Завданням слідчого судді відповідно до пункту 18 частини першої статті 3 КПК України, частини п`ятої статті 21 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні. Способи такого контролю обмежені визначеною кримінальним процесуальним законом процедурою, яка передбачає, в тому числі, чіткий розподіл повноважень і недопустимість заміщення слідчим суддею, як і судом, функцій органів державного обвинувачення та досудового розслідування.

Вичерпний перелік рішень, дій та бездіяльності слідчого, прокурора, які можуть бути оскаржені до слідчого судді під час досудового розслідування, наведено в частині першій статті 303 КПК України.

Частина друга зазначеної статті встановлює заборону розгляду під час досудового розслідування скарг на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора. Такі скарги можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження в суді згідно з правилами статей 314-316 зазначеного Кодексу.

Зазначені обставини також кореспондуються також і з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, відображеної у постанові від 26.03.2019 року по справі № 807/1456/17, згідно якої наведений у частині першій статті 303 КПК України перелік рішень, дій або бездіяльності, що можуть бути предметом судового оскарження, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У частині другій статті 303 КПК України закріплена пряма заборона окремого оскарження інших рішень, дій або бездіяльності слідчого, прокурора.

У розумінні статті 303 КПК України нездійснення процесуальних дій, які слідчий, прокурор зобов`язані вчинити у визначений КПК України строк, може вважатися протиправною бездіяльністю й оскаржуватися до суду лише у випадках, коли законний обов`язок службової особи щодо їх вчинення є безальтернативним і не передбачає дискреції як можливості вибору одного з кількох варіантів правомірної поведінки.

Прийняття слідчим, прокурором у межах передбаченого статтею 220 КПК України строку постанови про відмову в задоволенні клопотання не може розцінюватися як бездіяльність. Адже вирішення клопотання по суті і правова оцінка обставин як підстав для прийняття того чи іншого процесуального рішення належить до дискреційних повноважень зазначених посадових осіб. Відповідну постанову може бути оскаржено лише як рішення у випадках, прямо передбачених частиною першою статті 303 КПК України. Постанова прокурора про відмову в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження згідно з наведеним у цій правовій нормі переліком не є предметом судового оскарження.

Відповідні висновки узгоджуються з позицією, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2019 року (провадження № 11-945сап18), які беруться слідчим суддею до уваги в силу вимог ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відтак вимоги заявника, не можуть бути предметом розгляду слідчим суддею, оскільки таке оскарження не передбачено Кримінальним процесуальним кодексом України, що регламентовано положеннями Глави 26 цього Кодексу.

Крім того слідчий судді звертає увагу заявника на тому, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 р. по справі «Серявін та інші проти України», «Гірвісаарі проти Фінляндії» від 27.09.2001 (п.30) зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010 р. Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обгрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Оскільки інші вимоги скарги стосуються обставин, вже встановлених слідчим суддею, та є похідними від них, а також стосуються вимоги про прийняття слідчим суддею за результатами розгляду скарги рішення, яке не передбачено ч. 2 ст. 307 КПК України (визнання бездіяльності), слідчий суддя приходить до висновку що скаргу слід залишити без задоволення.

На підставі вищевикладеного, керуючись Законом України «Про судоустрій і статус суддів», ст. ст. 1-40, 303-309, 395 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя,

УХВАЛИВ:
Скаргу залишити без задоволення.

Ухвала слідчого судді не підлягає оскарженню.

Слідчий суддя ОСОБА_1