Справа № 569/6602/20
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2021 року м. Рівне

Рівненський міський суд в особі судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт по кримінальному провадженні № 0001074 від 22.02.2020 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Городище, Рівненського району, Рівненської області, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , неодруженого, несудимого, офіційно непрацюючого, із середньою освітою,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,
з участю: прокурора ОСОБА_4 , потерпілого ОСОБА_5 , представника потерпілого - адвоката ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника-адвоката ОСОБА_7 , -
ВСТАНОВИВ :
ОСОБА_3 , 21.02.2020, біля 15 год 50 хв, у світлу пору доби, керуючи автомобілем марки Chevrolet Aveo, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по проіздній частині вул. Київська в м. Рівне зі сторони вул. Федорова у напрямку вул. Костромська в м. Рівне, навпроти будинку № 92 на вул. Киїська в м. Рівне, в порушення вимог підпункту б) пункту 2.3. п. 10.1 ПДР, що затверджені Постановою КМУ від 10.10.2001 № 1306, проявив неуважність до дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, в порушення вимог пункту 10.1 ПДР, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкоди чи небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, здійснив виїзд на зустрічну смугу для руху, та допустив зіткнення з автомобілем марки Opel Astra, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_5 ,, який рухався проїзною частиною вул. Київська, зі сторони вул. Костромська в напрямку вул. Федорова, та не мав технічної можливості уникнути зіткнення при своєчасному прийняття мір до реагування з моменту виникнення небезпеки руху.
У результаті ДТП, водій автомобіля марки Opel Astra, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_5 , отримав тілесні ушкодження, що відносяться до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень по критерію довготривалості розладу здоров"я, а транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.
Порушення ОСОБА_3 вимог п. 10.1 ПДР, який передбачає, що перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, перебувають у прямому безпосередньому причинному зв"язку із скоєнням ДТП та суспільно-небезпечними наслідками, що настали.
Таким чином, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, яке передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, як своїми діями, які виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд за клопотанням учасників судового розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, потерпілого, дослідженнм медичних документів по заявленому цивільному позову та дослідженням характеризуючих даних на обвинуваченого.
Судом з`ясовано, що обвинувачений, потерпілий та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин та наслідки їх не оспорювання. Сумнівів у добровільності та істинності їх позиції у суду немає. Крім того суд роз`яснив, що учасники судового розгляду будуть позбавлені права оспорювати у апеляційному порядку ті фактичні обставини справи, які в судовому засіданні не досліджувались, і які ніким не оспорюються.
У судовому засіданні обвинувачений свою вину у скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення визнав повністю, щиро покаявся, кваліфікацію правопорушення не оспорював та підтвердив факт, що дійсно 21.02.2020, біля 15 год 50 хв, він у світлу пору доби, керуючи автомобілем марки Chevrolet Aveo, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по проіздній частині вул. Київська в м. Рівне зі сторони вул. Федорова у напрямку вул. Костромська в м. Рівне, навпроти будинку № 92 на вул. Киїська в м. Рівне, порушив вимог підпункту б) пункту 2.3. п. 10.1 ПДР, проявив неуважність до дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкоди чи небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, здійснив виїзд на зустрічну смугу для руху, та допустив зіткнення з автомобілем марки Opel Astra, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_5 , який рухався проїзною частиною вул. Київська, зі сторони вул. Костромська в напрямку вул. Федоров, та не мав технічної можливості уникнути зіткнення при своєчасному прийняття мір до реагування з моменту виникнення небезпеки руху.
Просить суд суворо не карати та не позбавляти права керувати транспортним засобом. Також вказує, що позовні вимоги потерпілого про відшкодування моральної шкоди визнає частково.
Потерпілий у судовому засіданні пояснив, що 21.02.2020, біля 15 год 50 хв, він, у світлу пору доби, рухався проїздною частиною вул. Київській в м. Рівне, автомобілем марки Opel Astra, реєстраційний номер НОМЕР_2 . В цей час водій автомобіля марки Chevrolet Aveo реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_3 в порушення вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху допустив зіткнення з його автомобілем, в результаті чого він отримав середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження, а автомобіль зазнав механічних пошкоджень. Просить суд позовні вимоги задовольнити повністю, а міру покарання призначити судом на власний розсуд.
Постановами слідчого СВ Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_8 від 22.02.2020 визнано речовими доказами та приєднано до матеріалів кримінального провадження в якості речових доказів автомобілі марки Chevrolet Aveo, реєстраційний номер НОМЕР_1 та Opel Astra, реєстраційний номер НОМЕР_2 ( а.к.п. 34-39).
Автомобілі марки Chevrolet Aveo, реєстраційний номер НОМЕР_1 передані на відповідальне зберігання ОСОБА_3 , а Opel Astra, реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_5 ( а.к.п. 36,39).
Згідно копії полісу № 105081835 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 16.12.2019, страхова суму на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить 260 000 грн, за шкоду заподіяну майну 100 000 грн. Страхувальник ОСОБА_5 забеспечений транспортниим засобом автомобілем марки Opel Astra, реєстраційний номер НОМЕР_2 ( а.к.п .121).
Відповідно до копій посвідчення водія ОСОБА_3 та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль марки Chevrolet Aveo, реєстраційний номер НОМЕР_1 зареєстрований за ОСОБА_9 ( а.к.п. 122).
Згідно копії полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 15.09.2019, страхова суму на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить 200 000 грн, за шкоду заподіяну майну 100 000 грн. Страхувальник ОСОБА_9 забеспечена транспортниим засобом автомобілем марки Chevrolet Aveo, реєстраційний номер НОМЕР_1 ( а.к.п 123).
Згідно висновку експерта № СУ-19/118-20/11239-АВ/3.3.Т-253 від 17.12.2020 вартість матеріального збитку власнику автомобіля марки Opel Astra, реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_5 , в результаті його пошкодження в ДТП, яка сталася 21.02.2020, станом на 21.02.2020, складає 104 943 грн 60 коп.
Витрати на залучення експерта за проведення судово-інженерних експертиз становлять 5703 грн 88 коп, які підлягають стягненню з останнього на користь держави.
Міра запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_3 не обиралась.
Потерпілим ОСОБА_5 заявлено цивільний позов до ПРАТ «УПСК» про відшкодування страхової суми в розмірі 100 000 грн та 176 грн 25 коп та до обвинуваченого ОСОБА_3 про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою в розмірі 43498 грн 97 коп та моральної шкоди в сумі 30 000 грн.
Згідно з п. 16 Постанови ВССУ № 4 від 01.03.2013 « Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішення спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» «….. кожен водій транспортного засобу повинен мати поліс обов`язкового страхування і якщо є такий поліс, то суд повинен за заявою позивача залучити до участі у справі страхову компанію, яка застрахувала цивільно-правову відповідальність винуватця».
Пунктом 10 частини 1 статті 55 КПК України передбачено, що потерпілий має право - на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.
За правилами частини 1 та частини 4 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.
Статтею 61 КПК України визначено, що цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та яка в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явила цивільний позов.
Частиною 2 ст. 61 КПК України передбачено, що права та обов`язки цивільного позивача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду.
Відповідно до частини 1 ст. 62 КПК України цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом. Права та обов`язки цивільного відповідача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду.
Ухвалою суду від 03.07.2020 було прийнято до розгляду цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 та визнано останнього - цивільний позивачем, а обвинуваченого ОСОБА_3 та ПРАТ «УПСК» - цивільними відповідачами.
З відзива ПРАТ «УПСК» на позовну заяву потерпілого ОСОБА_5 вбачається, що страхова компанія не визнає позов, оскільки позивачем не надано до суду рішення щодо вини ОСОБА_3 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, що трапилась 21.02.2020, а тому останній у відповідності до ст.62 Конституції України вважається невинним.
Частиною 1 ст. 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Як передбачено частиною 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Верховний суд України в п. 2 Постанови Пленуму «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року за № 6 (з подальшими змінами та доповненнями) роз`яснив судам, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
За правилами частини 1 та 2 статті 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Пленум ВССУ в п. 4 Постанови № 4 від 01.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" роз`яснив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з п.5 Постанови Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням).
Відповідно до п. 6 вищевказаної Постанови Пленуму - особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно з п. 16 даної Постанови Пленуму - відповідно до статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов`язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров`ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв`язку із цим при пред`явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдаваної шкоди у відповідному розмірі.
Оскільки відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язку з`ясовується судом першої інстанції, у зв`язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.
При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов`язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо- транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди.
Згідно з п. 17 Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" необхідною умовою виникнення обов`язку страховика 2 і договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб, які на відповідній правовій підставі володіють транспортними засобами, є настання страхового випадку (події, внаслідок якої завдано шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована за договором).
Відповідно до п. 1.8 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно- правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.
Згідно з п. 21.1 ст. 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТ СБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.
Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Згідно із ст. 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.
Як слідує з ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Виконання договору на користь третьої особи може вимагати як особа, яка уклала договір, так і третя особа, на користь якої передбачено виконання, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із суті договору. З моменту вираження третьою особою наміру скористатися своїм правом сторони не можуть розірвати або змінити договір без згоди третьої особи, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.
Таким чином, суд прийшов до висновку, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоча цей договір і укладений на користь третіх осіб Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування. Потерпілий на власний розсуд може обрати спосіб здійснення свого права на одержання страхового відшкодування (п. 62 Постанови Великої Палати Верховного суду від 04.07.2018 у справі № 755/1806/15-ц).
Під час судового розгляду потерпілим було надано відповідні медичні документи, що підтверджують чеки про оплату лікування та придбання лікуючих засобів на суму 176 грн 25 коп, які були перевірені в ході судового розгляду на предмет належності та допустимості.
Таким чином суд приходить до переконання про стягнення з ПРАТ «УПСК» на користь потерпілого ОСОБА_5 у відповідності до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страхової суми у розмірі 100 000 грн та 176 грн 25 коп.
Згідно ст.23 ЦК України - особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.Пункт 4 частини другої статті 23 в редакції Закону № 3261-IV від 22.12.2005. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
В ході судового розгляду було встановлено, що потерпілий ОСОБА_5 зазнав фізичного болю, моральних страждань, а тому суд виходячи з вимог справедливості та розумності вважає, що цивільний позов про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_3 моральної шкоди підлягає до задоволення частково, на суму 10 000 грн та різницяя між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою в розмірі 4943 грн 60 коп.
Таким чином, за результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 мало місце, воно містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, і останній у його вчиненні винен.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого суд вважає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Обтяжуючих обставин суд не встановив.
При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до нетяжких правопорушень та являється необережним.
Що стосується особи обвинуваченого то суд враховує, що він має постійне місце проживання, де характеризуються позитивно, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, неофіційно займається суспільно корисною працею, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, не судимий.
Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2013 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Як слідує з п. 3 даної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину його обставини його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчиненого групою осіб і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).
Статтею 17 Закону України від 23.02.2016 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику суду, як джерело права.
У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, так і в справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005, Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» п. 38 рішення від 16.10.2008 ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалось пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий тягар для особи».
Згідно зі статтями 50,65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступені тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування того чи іншого покарання.
Згідно Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень" із змінами та доповненнями, який вступив в дію з 01.07.2020 посилено відповідальність за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст.286 КК України. Закон який посилює кримінальну відповідальнсть немає зворотньої дії в часі.
Зважаючи на те, що злочин вчинений ОСОБА_3 до набрання чинності законом, шо посилює відповідальність за вчинення такого кримінального правопорушення, суд вважає за необхідне призначити покарання в межах санкції ч. 1 ст.286 КК України, яка діяла до набрання чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень".
Враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, обставини вчинення необережного злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, а обтяжуючих обставин суд не встановив, то суд прийшов до переконання, що обвинуваченому ОСОБА_3 має бути призначене покарання без ізоляції від суспільства в межах санкції інкримінуємої статті Кримінального Кодексу України у виді штрафу, оскільки саме такий вид покарання є адекватний характеру вчинення обвинуваченим кримінально-караних дій, і буде необхідний й достатній для його виправлення та попередження нових злочинів.
Суд також вважає, що таке покарання відповідатиме тяжкості злочину, та не буде становити «особистий надмірний тягар для обвинуваченого та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства вимогам захисту основоположних прав особи. За цих же обставин, суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченому покарання більш м`якого, ніж передбачено законом. Крім того, призначене покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, і воно випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположених свобод» 1950 року.
Згідно п.20 Постанови ВСУ від 23.12.2005 № 14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті"- при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Відповідно до п. 21 даної Постанови - у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.
Таким чином, суд вважає не позбавляти обвинуваченого ОСОБА_3 права керувати транспортним засобом враховуючи те, що останній під час скоєння необережного кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння не перебував, автомобіль необхідний йому для побутових цілей, оскільки він займається супільно-корисливою працею, хоча і неофіційно. Як свідчать матеріали кримінального провадження, керований останнім автомобіль був у технічно справному стані. У ході досудового слідства та у судовому засіданні не було виявлено обставин, які б підтверджували наявність у цьому автомобілі таких несправностей, за яких згідно з відповідними правилами була б заборонена його експлуатація.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.370,374 КПК України, суд, -
УХВАЛИВ :
ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді штрафу у розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн, без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави витрати на залучення експертів у сумі 5703 грн 88 коп.
Речові докази автомобілі марки Chevrolet Aveo, реєстраційний номер НОМЕР_1 вважати повернутими обвинуваченому ОСОБА_3 , а Opel Astra, реєстраційний номер НОМЕР_2 потерпілому ОСОБА_5 .
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» ( код ЄДРПОУ) 04080, м. Київ, вул. Кирилівська, буд., 40 на користь потерпілого ОСОБА_5 страхову суму в розмірі 100 000 грн за майнову шкоду, заподіяну майну потерпілому та за шкоду заподіяну життю і здоров`ю потерпілого в сумі 176 грн 25 коп згідно полісу страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/4381063 від 11.09.2019.
Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь потерпілого ОСОБА_5 завдану йому майнову шкоду (збитки) як різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) в розмірі 4943 грн 60 коп та в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.
Строк відбування покарання ОСОБА_3 починається з часу проголошення вироку.
Вирок може бути оскаржений обвинуваченим, потерпілим, прокурором шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок суду набирає законної сили, якщо інше не передбачене цим Кодексом після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для всіх фізичних чи юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.
Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Суддя Рівненського міського суду ОСОБА_1