Постанова

Іменем України
23 липня 2020 року

м. Київ
справа № 433/1426/17

провадження № 51-2395 км 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого в режимі відеоконференції ОСОБА_7 ,
потерпілої в режимі відеоконференції ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Сватівського районного суду Луганської області від 07 жовтня 2019 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року у кримінальному провадженні № 0000198 від 27 червня 2017 року за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт Троїцьке Луганської області, мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Сватівського районного суду Луганської області від 07 жовтня 2019 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк покарання строк перебування його під вартою з 27 червня 2017 року до набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Цивільні позови потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до засудженого ОСОБА_7 задоволено повністю.
Ухвалено стягнути із засудженого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_8 500 000 грн на відшкодування моральної шкоди, на користь потерпілої ОСОБА_9 700 000 грн на відшкодування моральної шкоди та на користь потерпілого ОСОБА_10 700 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 26 червня 2017 року приблизно о 13:10 у квартирі потерпілої ОСОБА_11 на АДРЕСА_2 в ході сварки на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків, маючи умисел, спрямований на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_11 , завдав їй не менше 8 ударів металевими розкладними пасатижами у ділянку голови, заподіявши потерпілій тілесні ушкодження, внаслідок яких вона померла.
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року апеляційну скаргу захисника залишено без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції. При цьому зазначає, що місцевий суд, перевіряючи обставини, пов`язані з причетністю ОСОБА_12 до скоєного злочину, порушив вимоги ст. 337 КПК України, оскільки залишив поза увагою той факт, що такі обставини не входять до об`єму обвинувачення, а тому в даному випадку суд не мав права досліджувати докази, а саме показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , та посилатись на них у вироку, тому що ці показання стосуються обставин поза межами обвинувачення.
Крім того, захисник вказує, що висновком судово-медичної експертизи від 02 серпня 2017 року № 74 встановлено проміжок часу смерті потерпілої, який повністю не збігається з часом скоєння злочину, зазначеним у обвинувальному акті. При цьому, на переконання захисника, дане порушення було залишено поза увагою апеляційним судом.
Також, як вважає захисник, суд першої інстанції необґрунтовано визнав допустимими доказами сліди пальців рук, які було вилучено на місці вчинення злочину, в ході огляду місця події від 27 червня 2017 року.
Разом з тим захисник наголошує, що суд першої інстанції, постановляючи щодо ОСОБА_7 обвинувальний вирок, належним чином не встановив факту перебування засудженого на місці вчинення злочину.
Крім того, на думку захисника, судами попередніх інстанцій залишено поза увагою те, що огляд місця події від 27 червня 2017 року за адресою фактичного місця проживання засудженого було здійснено з порушенням норм КПК України, яке полягало у проведенні вказаної слідчої дії лише на підставі дозволу володільця приміщення та без ухвали слідчого судді, що, на переконання сторони захисту, є неприпустимим. При цьому вказує, що під час проведення зазначеного огляду було порушено конституційні права матері засудженого ОСОБА_17 , оскільки останній не було роз`яснено її прав, передбачених статтями 30, 63 Конституції України.
Також захисник стверджує, що суд апеляційної інстанції, залишаючи апеляційну скаргу захисника без зміни, належним чином не перевірив доводи сторони захисту щодо протиріч у показаннях свідка ОСОБА_18 , яка зазначала про наявність конфлікту між засудженим і померлою, та свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , які фактично спростували показання свідка ОСОБА_18 . При цьому захисник зазначає, що показання свідка ОСОБА_18 є поясненнями з чужих слів, а тому не можуть бути взяті до уваги.
Разом з тим захисник у своїй касаційній скарзі посилається на те, що судами попередніх інстанцій не було належним чином встановлено механізм вчинення злочину.
Крім того, вказує на порушення права ОСОБА_7 на захист під час його затримання, що, на переконання адвоката, виразилось у несвоєчасному забезпеченні засудженому захисника.
Також захисник стверджує, що вищевказані порушення апеляційний суд залишив поза увагою та, відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги захисника, належним чином свого рішення не обґрунтував, а тому прийняв незаконне та необґрунтоване рішення.
Позиції інших учасників судового провадження
На зазначену касаційну скаргу потерпіла ОСОБА_8 подала заперечення, в яких просила відмовити у задоволенні касаційних вимог захисника, а постановлені щодо ОСОБА_7 судові рішення залишити без зміни.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити, прокурор ОСОБА_5 та потерпіла ОСОБА_8 заперечували щодо задоволення касаційної скарги захисника, просили рішення суду першої та апеляційної інстанцій залишити без зміни, а касаційну скаргу без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України, однією з підстав для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Згідно з ч. 2 ст. 438 КПК України у зв`язку з наявністю підстав, зазначених у п. 1 ч. 1 вказаної статті, суд касаційної інстанції має керуватися ст. 412 цього Кодексу.
У своїй касаційній скарзі захисник вказує на незаконність вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду, вважає, що такі рішення постановлені з порушенням матеріального та процесуального законодавства.
За ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Як установлено ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно зіст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції, з чим погодився і суд апеляційної інстанції, про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, зроблено з додержанням ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.
Зокрема, такого висновку місцевий суд дійшов на підставі аналізу досліджених у судовому засіданні доказів, а саме показань потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_12 , ОСОБА_28 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , експертів ОСОБА_32 та ОСОБА_33 , які судом визнано достовірними, послідовними та такими, що не суперечать один одному і узгоджуються з іншими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження.
Крім того, місцевим судом досліджено як докази винуватості ОСОБА_7 фактичні дані, що містяться у: протоколах огляду місця події від 27 червня 2017 року (за місцем вчинення злочину та в приміщенні Сватівського бюро СМЕ з метою встановлення тілесних ушкоджень на тілі померлої), протоколі додаткового огляду місця події від 27 червня 2017 року (оглянуто відкриту ділянку місцевості, розташованої біля місця вчинення злочину), протоколі огляду місця події від 27 червня 2017 року (за місцем проживання засудженого ОСОБА_7 ), протоколі огляду предмета від 27 червня 2017 року, протоколі огляду ОСОБА_7 на видимі тілесні ушкодження від 27 червня 2017 року, протоколі огляду предметів від 20 липня 2017 року, протоколі слідчого експерименту від 09 серпня 2017 року, протоколі огляду місця події від 09 серпня 2017 року (за місцем проживання засудженого ОСОБА_7 ). Також судом враховано висновок дактилоскопічної експертизи від 18 липня 2017 року № 19/113/6-1/387е, висновок цитологічної експертизи від 01 серпня 2017 року № 33/ц, висновок імунологічної експертизи від 01 серпня 2017 року № 32/17-і, висновок судово-медичної експертизи від 02 серпня 2017 року № 74, висновок цитологічної експертизи від 08 серпня 2017 року № 35/ц, висновок судово-медичної експертизи від 12 серпня 2017 року № 74/1 та інші докази, які наведені у вироку.

Ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні фактичні дані, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, місцевий суд обґрунтовано вирішив, що вони в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 . Вирок відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
На переконання колегії суддів, дії засудженого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України кваліфіковано правильно.
Доводи захисника про порушення місцевим судом положень ст. 337 КПК України є необґрунтованими.
Так, у своїй касаційній скарзі захисник посилається на те, що суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо причетності ОСОБА_12 до скоєного злочину, вийшов за межі пред`явленого обвинувачення та безпідставно врахував показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , залишивши поза увагою той факт, що ці показання стосуються обставин поза межами обвинувачення.
З такими доводами сторони захисту колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. При цьому сам ОСОБА_7 як на досудовому слідстві, так і під час судового розгляду заявляв, що інкримінований йому злочин вчинив саме ОСОБА_12 .
Місцевий суд в рамках даного кримінального провадження з метою повного встановлення фактичних обставин та перевірки доводів засудженого допитав свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 і ОСОБА_16 та дійшов висновку, що показання вказаних осіб є послідовними, узгоджуються між собою та повною мірою спростовують позицію сторони захисту про вчинення злочину саме ОСОБА_12 , а не ОСОБА_7 .
Переглянувши матеріали кримінального провадження у касаційному порядку, Суд дійшов висновку, що, оскільки обвинувачення було пред`явлено виключно ОСОБА_7 , а ОСОБА_12 в суді першої інстанції допитувався як свідок, та його показання разом з показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 і ОСОБА_16 були враховані судом як докази на спростування версії сторони захисту щодо обставин вчинення злочину, то доводи касаційної скарги захисника про порушення місцевим судом положень ст. 337 КПК України є безпідставними та задоволенню не підлягають.
Доводи захисника про неправильне встановлення часу смерті потерпілої та залишення цього факту апеляційним судом поза увагою, на переконання колегії суддів, є безпідставними з огляду на таке.
Так, у своїй касаційній скарзі захисник вказує, що встановлений судово-медичною експертизою проміжок часу смерті потерпілої не збігається з часом вчинення злочину, зазначеним в обвинувальному акті.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевим судом було встановлено, що ОСОБА_7 вчинив інкримінований йому злочин 26 червня 2017 року приблизно о 13:10. Разом з тим судом досліджено висновок судово-медичної експертизи від 02 серпня 2017 року № 74, відповідно до якого смерть потерпілої настала близько 15:3017:30, та допитано експерта ОСОБА_33 , який підтвердив висновок експертизи та пояснив, що потерпіла померла не відразу після завдання ударів, а приблизно через дві години. При цьому експерт також вказав, що у зв`язку з високою температурою повітря, яка була в день вчинення злочину, при встановленні точного часу смерті допустима погрішність приблизно в пів години.
За таких обставин суттєвих розбіжностей між часом вчинення злочину та часом смерті потерпілої місцевим судом встановлено не було.
Апеляційний суд, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги захисника, погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що оскільки час смерті потерпілої експертом було встановлено приблизно з урахуванням наявних чинників, а розбіжності між часом вчинення злочину та часом смерті потерпілої є незначними, то позиція сторони захисту в цій частині є неспроможною та спростовується матеріалами провадження.
Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, вважає їх обґрунтованими та вмотивованими, а доводи касаційної скарги в цій частині такими, що не знайшли свого підтвердження в ході касаційного розгляду.
Не підлягають задоволенню і доводи захисника про те, що місцевим судом безпідставно було визнано допустимим доказом вилучені під час огляду місця події сліди пальців рук.
Як убачається з вироку, місцевим судом встановлено, що в рамках даного кримінального провадження було проведено огляд місця вчинення злочину, в ході якого на склі з внутрішньої сторони вікна балкона вилучено сліди пальців рук, які було передано експерту для проведення експертизи.
Згідно з висновком дактилоскопічної експертизи від 18 липня 2017 року № 19/113/6-1/387е частина вказаних слідів належать засудженому ОСОБА_7 . Разом з тим в ході проведення експертного дослідження було встановлено невідповідність у розмірах відрізків липкої стрічки та розмірах слідів пальців рук.
Відповідно до вироку місцевим судом з метою встановлення всіх обставин проведення дактилоскопічної експертизи було допитано експерта ОСОБА_34 , який проводив дослідження та пояснив, що така невідповідність могла виникнути в момент вилучення вказаних слідів, проте вона жодним чином не вплинула на висновки експертизи.
Дослідивши висновок вказаної експертизи та заслухавши пояснення експерта, суд першої інстанції дійшов висновку, що вилучені під час проведення огляду місця події сліди пальців рук є належними і допустимими доказами у даному кримінальному провадженні.
Апеляційний суд, перевіряючи матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги захисника, зазначив, що розбіжності в розмірах слідів пальців рук, отриманих під час огляду місця події, є технічною помилкою, допущеною слідчим, яка не є суттєвою та жодним чином не впливає на результати дактилоскопічної експертизи та доведеність вини засудженого.
Ураховуючи вищевказане, Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо належності та допустимості як доказів вилучених під час проведення слідчої дії слідів пальців рук і не вбачає підстав для задоволення касаційних вимог сторони захисту в цій частині.
Що стосується доводів захисника про те, що судом першої інстанції належним чином не встановлено даних, які підтверджують факт перебування засудженого на місці вчинення злочину, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими та безпідставними, виходячи з наступного.
Як убачається з вироку, місцевим судом було встановлено, що висновок дактилоскопічної експертизи від 18 липня 2017 року № 19/113/6-1/387е вказує на перебування засудженого ОСОБА_7 на місці вчинення злочину, а дані протоколу слідчого експерименту від 09 серпня 2017 року за участю самого засудженого безпосередньо підтверджують обставини, за яких останній вчинив інкримінований йому злочин. При цьому, дослідивши протокол слідчого експерименту та відеозапис до нього, місцевий суд, з чим погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що вказаний процесуальний документ відповідає вимогам ст. 240 КПК України, є належним і допустимим доказом та повною мірою підтверджує факт вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Крім того, як убачається із судових рішень судів попередніх інстанцій, під час слідчого експерименту ОСОБА_7 добровільно, без стороннього впливу чи тиску на нього, послідовно та детально надав пояснення щодо обставин вчинення ним кримінального правопорушення, вказав на знаряддя злочину та повідомив мотив.
Ураховуючи вказане, колегія суддів погоджується з позицією судів попередніх інстанцій щодо наявності належних доказів про факт перебування засудженого на місці скоєння злочину.
З приводу доводів захисника про порушення органом досудового розслідування норм КПК України під час проведення огляду місця події від 27 червня 2017 року колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
У своїй касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 вказує, що судами попередніх інстанцій залишено поза увагою те, що вищевказану слідчу дію проведено з порушенням норм кримінального процесуального закону, оскільки слідчим Троїцького ВП ГУНП в Луганській області ОСОБА_35 фактично було проведено обшук місця проживання засудженого ОСОБА_7 , однак без ухвали слідчого судді, а лише на підставі дозволу володільця помешкання, що, на переконання сторони захисту, є неприпустимим.
Колегія суддів не погоджується з такими доводами захисника з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 233 КПК України ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.
Частиною 3 ст. 233 КПК України встановлено, що слідчий, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. У такому випадку прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді.
Згідно з ч. 5 ст. 237 КПК України визначено, що при проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 27 червня 2017 року слідчим у присутності понятих ОСОБА_36 , ОСОБА_30 та володільця житла ОСОБА_17 було проведено огляд місця події на АДРЕСА_1 , де фактично проживав ОСОБА_7 , під час якого в приміщенні однієї з кімнат було виявлено та вилучено речі, які могли свідчити про вчинення засудженим інкримінованого йому злочину. При цьому під час слідчої дії ОСОБА_17 у присутності понятих надала добровільну письмову згоду на проведення огляду приміщення, яке перебуває в її володінні. За результатами огляду заяв та скарг від учасників даної слідчої дії не надходило.
Разом з тим після проведення слідчої дії слідчий відповідно до ч. 3 ст. 233 КПК України звернувся до слідчого судді з клопотанням про надання дозволу на проведення обшуку за місцем проживання засудженого з посиланням на те, що на час огляду існувала необхідність у невідкладному проведенні обшуку, оскільки вилучені предмети є речовими доказами у даному кримінальному провадженні, а на час досудового розслідування існувала загроза їх втрати чи знищення.
Ухвалою слідчого судді Троїцького районного суду Луганської області від 27 червня 2017 рокуклопотання слідчого про проведення обшуку місця проживання засудженого ОСОБА_7 задоволено та надано дозвіл на проведення вказаної слідчої дії.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вищезазначене було предметом перевірки в судах попередніх інстанцій та будь-яких істотних порушень процесуального закону в ході судових розглядів установлено не було.
Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи захисника про порушення норм КПК України під час проведення огляду місця події від 27 червня 2017 року є надуманими та безпідставними.
Посилання в касаційній скарзі захисника на те, що під час проведення огляду місця проживання ОСОБА_7 було порушено конституційні права матері засудженого ОСОБА_17 , оскільки, на переконання сторони захисту, їй перед проведенням слідчої дії не було роз`яснено положення статей 30, 63 Конституції України, є необґрунтованими, виходячи з наступного.
У матеріалах кримінального провадження наявна заява ОСОБА_17 про надання дозволу на проведення огляду її помешкання, в якій вона особисто зазначила, що ознайомлена з положеннями ст. 30 Конституції України. Даний факт також підтверджується і показаннями допитаної в суді першої інстанції свідка ОСОБА_30 , яка була присутньою під час обшуку як понята та пояснила суду, що слідчим було роз`яснено ОСОБА_17 її права та претензій до співробітників поліції остання не мала.
Крім того, ст. 63 Конституції України встановлено, що особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 27 червня 2017 року було проведено обшук місця фактичного проживання засудженого. При цьому в ході вказаної слідчої дії ОСОБА_17 , яка є володільцем зазначеного приміщення та матір`ю засудженого, працівниками органу досудового слідства не допитувалась та жодних показань або пояснень щодо себе чи свого сина не надавала, а тому підстав для роз`яснення їй положень ст. 63 Конституції України у слідчого не було.
За таких обставин доводи касаційної скарги сторони захисту щодо порушення в ході проведення обшуку конституційних прав ОСОБА_17 , на переконання Суду, є надуманими та безпідставними.
Що стосується доводів касаційної скарги захисника про наявність розбіжностей між показаннями свідка ОСОБА_18 та свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , які, на думку сторони захисту, суперечать один одному, а також твердження захисника про безпідставне врахування показань свідка ОСОБА_18 як таких, що були отримані з чужих слів, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
У ході касаційного розгляду Судом встановлено, що здобуті у кримінальному провадженні докази, показання свідків були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанцій, їм надано відповідну правову оцінку, що відображено в оскаржуваних судових рішеннях.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що допит вищевказаних свідків проведено з дотриманням положень ст. 352 КПК України.
Колегія суддів вважає неспроможними доводи касаційної скарги захисника в цій частині, оскільки з огляду на вимоги ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції позбавлений можливості вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, у тому числі про достовірність показань свідків, та не вправі здійснювати переоцінку доказів, здобутих судами першої та апеляційної інстанцій. Під час касаційного розгляду суд має оперувати тими фактичними обставинами, які встановлено судами попередніх інстанцій.
Доводи касаційної скарги захисника про порушення під час досудового розслідування права засудженого ОСОБА_7 на захист Суд вважає надуманими та безпідставними, виходячи з наступного.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, судами попередніх інстанцій було встановлено, що 27 червня 2017 року ОСОБА_7 був затриманий в порядку статей 207, 208 КПК України за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. При цьому після затримання ОСОБА_7 об 11:30 було роз`яснено його права, у тому числі й право на захист, з чим останній ознайомився, що підтверджується його підписом у протоколі про затримання особи від 27 червня 2017 року. При цьому зауважень або скарг від засудженого не надходило. Того ж дня ОСОБА_7 о 13:40 був призначений захисник та забезпечено його явку на 14:30, що підтверджується дорученням регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Луганській та Харківській областях від 27 червня 2017 року №4347.
Крім того, 27 червня 2017 року ОСОБА_7 було повідомлено про підозру та він був допитаний як підозрюваний за участю захисника. Разом з тим судами обох інстанцій також було встановлено, що інші слідчі дії під час досудового розслідування у даному кримінальному провадженні проводилися з ОСОБА_7 за безпосередньою участю його захисника.
За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав, які б вказували на порушення права засудженого ОСОБА_7 на захист, а тому доводи касаційної скарги в цій частині задоволенню не підлягають.
Твердження захисника про невстановлення судами попередніх інстанцій механізму вчинення злочину Суд вважає безпідставними, оскільки вказані доводи сторони захисту були предметом ретельної перевірки судів обох інстанцій, які визнали ці доводи неспроможними, посилаючись на те, що механізм заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій та знаряддя вчинення злочину встановлено за висновками судово-медичних експертиз, показаннями експерта ОСОБА_33 та підтверджено сукупністю інших доказів, що були досліджені та покладені в основу судових рішень. З такими висновками погоджується і колегія суддів.
Доводи касаційної скарги захисника щодо істотного порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону Суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України.
Судове рішення є актом реалізації судової влади. Якість судового рішення це один із основних критеріїв ефективності правосуддя. Судове рішення високої якості це рішення, яке досягає правильного результату, наскільки це дозволяють надані судді матеріали у справедливий, швидкий, зрозумілий та недвозначний спосіб. Оцінка якості кожного рішення повинна здійснюватися тільки через використання права оскарження, установленого законом.
Ухвала апеляційного суду це рішення вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, ухвали, що перевіряються в апеляційному порядку. Вона повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, тобто бути законною, обґрунтованою і вмотивованою.
Законність ухвали апеляційного суду це його сувора відповідність приписам матеріального та процесуального права. Законною може бути лише та ухвала суду апеляційної інстанції, яка постановлена при неухильному дотриманні процесуального закону на всіх стадіях кримінального процесу.
Положеннями статей 370, 419 КПК України передбачено, що ухвала апеляційного суду має бути законною, обґрунтованою і вмотивованою.
Суд апеляційної інстанції має перевірити рішення суду першої інстанції з точки зору його законності й обґрунтованості, що передбачає оцінку його відповідності нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.
У ході касаційного розгляду колегією суддів встановлено, що апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду, дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі захисника доводам, ретельно їх перевірив та обґрунтовано залишив без задоволення, належним чином мотивувавши своє рішення. При цьому порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів, про що захисник вказував у своїй апеляційній скарзі, апеляційний суд не встановив.
За таких обставин істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що, на переконання сторони захисту, виразилось у залишенні апеляційним судом поза увагою допущених судом першої інстанції порушень та у ненаданні відповіді на доводи апеляційної скарги захисника, в ході касаційного розгляду не встановлено.
На думку колегії суддів, ухвала суду апеляційної інстанції повною мірою відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
З огляду на вищевикладене та враховуючи, що істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Сватівського районного суду Луганської області від 07 жовтня 2019 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року щодо ОСОБА_7 без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3