ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/3289/20
Категорія: ч.2 ст.15, ч.2 ст.307, ч.ч.3, 2 ст.307, ч.2 ст.309 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові судове провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 03 вересня 2020 року, -

УСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , 1999 року народження на 60 діб, тобто до 02 листопада 2020 року.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, норм європейського права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Наголосив, що обвинувальний акт стосовно ОСОБА_8 надійшов до Дзержинського районного суду м.Харкова 04.11.2019 року, однак у порушення ч.1 ст.314 КПК України, яка передбачає призначення підготовчого засідання не пізніше ніж за п`ять днів, станом на 07.09.2020 року підготовче засідання проведено не було. Указав, що в оскаржуваній ухвалі суду від 03.09.2020 року зазначені ті ж самі ризики, що і в ухвалах від 11.06.2020 року та 09.07.2020 року. Також указав, що у своїх усних клопотаннях про продовження строку тримання під вартою орган досудового розслідування лише формально оголошує ризики з кримінального процесуального кодексу, без зазначення конкретних обставин та обґрунтованої підозри про наявність таких ризиків, що на думку захисника, свідчить про відсутність вищевказаних ризиків взагалі. Зазначив, що матеріали справи не містять будь-яких переконливих даних щодо неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу. Вважає, що підстав для подальшого утримання ОСОБА_8 під вартою не існує, доцільним є обрання запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту. Відзначив, що ОСОБА_8 раніше не судимий, на момент обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою знаходився на лікуванні, має постійне місце проживання, мешкає разом із бабусею та дідусем, які є пенсіонерами, дідусь має ряд тяжких захворювань та потребує постійної допомоги. Просить ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою обрати ОСОБА_8 більш м`який запобіжний захід.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_7 , яка підтримала апеляційну скаргу, прокурора, який вважав, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину середньої тяжкості, передбаченого ч.2 ст.309 КК України, двох тяжких злочинів, передбачених ст.15, ч.2 ст.307, ч.2 ст.307 КК України, а також у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.3 ст.307 КК України, за яких передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від 9 до 12 років з конфіскацією майна, на що обґрунтовано послався суд у своєму рішенні.

Однак, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_8 вчинив ряд кримінальних правопорушень пов`язаних із незаконним придбанням, зберіганням особливо небезпечної психотропної речовини в особливо великих розмірах, з метою збуту, а також незаконний збут особливо небезпечного наркотичного засобу, вчинений повторно, на думку колегії суддів у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.
При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.
За таких обставин колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами сторони захисту щодо відсутності або втрати актуальності ризиків, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав.
Об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей, а тому колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю апеляційних доводів захисника щодо дієвості інших запобіжних заходів ніж тримання під вартою. Твердження захисника ОСОБА_7 щодо недоведеності існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків в тому числі і втечі від правоохоронних органів та суду об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.
Крім того відповідно до матеріалів провадження ОСОБА_8 неодружений, дітей на утриманні не має, офіційно не працевлаштований, що свідчить про відсутність міцних соціальних зв`язків.

Також, 02.12.2019 року відносно ОСОБА_8 до Дзержинського районного суду м.Харкова було скеровано обвинувальний акт по кримінальному провадженню за ч.2 ст.307, ч.2 ст.15, ч.2 ст.307 КК України, що з урахуванням вищевикладених обставин, додатково підтверджує наявність ризику, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду.

Посилання сторони захисту на наявність у ОСОБА_8 постійного місця проживання, за яким він мешкає разом із бабусею та дідусем пенсіонерами, які потребують його допомоги, як на підставу для зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки зазначені обставини існували на час вчинення ним злочинів, які йому інкримінуються, однак не стали стримуючим фактором.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики встановленні під час обрання запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_8 своїх процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

Відповідно до приписів ч.1 ст.314 КПК України після отримання обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру або клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності суд не пізніше п`яти днів з дня його надходження призначає підготовче судове засідання, в яке викликає учасників судового провадження.

Таким чином, вищевказані обов`язки суду стосуються саме призначення підготовчого судового засідання, а не його проведення.

Як вбачається із матеріалів провадження, обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 надійшов до Дзержинського районного суду м.Харкова 04 листопада 2019 року та підготовче судове засідання, з урахуванням вихідних днів, було призначено на 11 листопада 2019 року, тобто у межах строків передбачених вищевказаною статтею кримінального процесуального кодексу, а тому посилання захисника в цій частині є безпідставними.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 та відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 03 вересня 2020 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: