У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні, апеляційну скаргу засудженої ОСОБА_5 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 травня 2020 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженої ОСОБА_5 про застосування до неї ЗУ «Про амністію».

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6
засуджена ОСОБА_5

В с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог апеляційної скарги засудженої.
Як слідує зі змісту апеляційної скарги, засуджена просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та застосувати відносно неї Закон України «Про амністію у 2014 році».

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 травня 2020 року, відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_5 про застосування до неї амністії.

Узагальнені доводи апеляційної скарги засудженої.
Засуджена ОСОБА_5 не погоджується з ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 травня 2020 року.

Зазначає, що не просила суд першої інстанції про застосування відносно неї Закону України «Про амністію у 2016 році».

Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що вона просила застосувати відносно неї Закон України «Про амністію у 2014 році» до вироку Заводського районного суду м. Миколаєва від 18.01.2012 року та звільнити від відбування покарання строком на 2 роки.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.
11 листопада 2019 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшло клопотання ОСОБА_5 про звільнення її від покарання, призначеного за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 січня 2012 року.
Суд зазначає, що ОСОБА_5 засуджувалась 07.09.2004 року Заводським районним судом м. Миколаєва за ч.1 ст. 185, ч. 1 ст. 309, ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки, 24.11.2004 року Заводським районним судом м. Миколаєва за ч. 2 ст. 309, ст. 71 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, 19.03.2008 року Центральним районним судом м. Миколаєва за ч. 2 ст. 185, ст.71 КК України на 2 роки 3 місяці позбавлення волі; 18.01.2012 р. Заводським районним судом м. Миколаєва за ч.2 ст.309 КК України до 2 років позбавлення волі на підставі ст. 75 КК України, звільнена від покарання з іспитовим строком на 2 роки; 06.11.2012 р. постановою Заводського районного суду м. Миколаєва звільнення від відбування покарання скасовано; 25.02.2016 року Ленінським районним судом м. Миколаєва за ч.2. ст. 309, ст. 71 КК України, засуджена до 2 років 1 місяця позбавлення волі.

Відмовляючи в задоволенні клопотання засудженій ОСОБА_5 , суд першої інстанції послався на Закон України «Про амністію у 2016 році», зазначивши, що ОСОБА_5 неодноразово вчиняла злочини під час іспитового строку, до повного відбуття покарання та засуджувалась за ч. 2 ст. 309 КК України, а тому до неї не може бути застосований ЗУ «Про амністію у 2016 році».

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженої на підтримку вимог апеляційної скарги, думку прокурора, який просив залишити ухвалу суду без змін, вивчивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в їх межах, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом у відповідності до норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції були виконані в повному обсязі.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про застосування амністії в Україні» амністією є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили.

Відповідно до ст. 86 КК України, амністія оголошується Законом України стосовно певної категорії осіб.

Положеннями ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році» передбачено, що амністія не застосовується до осіб, зазначених у ст.4 Закону України «Про застосування амністії в Україні», а також до осіб, які зазначені в п. «а» вказаної статті, які після ухвалення вироку, але до повного відбуття покарання, знову вчинили умисний злочин;

Пункти «в» та «е» зазначеної статті передбачають, що амністія не застосовується до осіб, які звільнені судом від відбування покарання з випробуванням і до закінчення визначеного судом іспитового строку знову вчинили умисний тяжкий або особливо тяжкий злочин, а також до осіб, яких засуджено за незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту при обтяжуючих обставинах (частини друга і третя статті 309 КК України 2001 р.; частини друга і третя статті 229-6 КК України 1960 р.)

Як вбачається із матеріалів провадження, ОСОБА_5 в 2004, 2012 роках засуджувалась за вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст.309 КК України, крім того, вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 лютого 2016 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 309 КК України на 2 роки позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України, до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 січня 2012 року, яким вона засуджена за ч. 2 ст. 309 КК України і остаточно призначено покарання у вигляді 2 х років і 1 місяця позбавлення волі.

Враховуючи те, що ОСОБА_5 неодноразово вчиняла злочини під час іспитового строку, до повного відбування покарання та засуджувалась за злочин, який входить до переліку злочинів, визначених у п. «е» ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році», за вчинення яких до осіб амністія не застосовується, вона не підпадає під дію Закону України «Про амністію у 2016 році», тобто не є суб`єктом амністії.

З огляду на викладене, судом першої інстанції обґрунтовано було відмовлено в задоволенні клопотання засудженої щодо звільнення її від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році».

Що стосується вимог апеляційної скарги засудженої про звільнення її від відбування покарання, призначеного за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 січня 2012 року, на підставі ЗУ «Про амністію у 2014 році» то вони є неприйнятними.

Як слідує з матеріалів провадження, ОСОБА_5 , була засуджена вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 січня 2012 року, за ч. 2 ст. 309 КК України до 2 років позбавлення волі із іспитовим строком 2 роки, який згідно розпорядження про виконання вироку (а.п. 121), 3 лютого 2012 року набрав законної сили. 06 листопада 2012 року постановою Заводського районного суду м. Миколаєва, звільнення від відбування за вказаним вироком, було скасовано та прийнято рішення про направлення ОСОБА_5 в місця позбавлення волі для відбування призначеного за цим вироком покарання.

ОСОБА_5 на даний час відбуває покарання за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 лютого 2016 року, відповідно до якого за сукупністю вироків на підставі ч.1 ст. 71 КК України, до призначеного за цим вироком покарання частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного за попереднім вироком ( від 18.01.2012 року). За такого доводи засудженої ОСОБА_5 про застосування відносно неї Закону України «Про амністію у 2014 році» є безпідставними.

Крім того, до неї не може бути застосовано ЗУ «Про амністію у 2014 році» оскільки вона не входить до переліку осіб, зазначених у ст. 1 цього Закону. Також до неї не можуть бути застосовані положення ст. 2,3,4 зазначеного Закону, оскільки ОСОБА_5 покарання за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 січня 2012 року не відбувала.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні правові підстави для застосування до засудженої ОСОБА_5 як ЗУ «Про амністію у 2016 році» так і ЗУ «Про амністію у 2014 році», у зв`язку з чим підстав для задоволення апеляційної скарги останньої колегією суддів не вбачається.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532, 537, 538,539 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу засудженої ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 травня 2020 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженої ОСОБА_5 про застосування до неї амністії залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного суду на протязі трьох місяців з дня проголошення, а засудженою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

Головуючий:

Судді: