Ухвала

Іменем України
11 вересня 2020 року
м. Київ
Справа № 161/10437/18
Провадження № 51-3661 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційні скарги засудженого ОСОБА_4 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 грудня 2019 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 20 травня 2020 року, а також прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції на ухвалу Волинського апеляційного суду від 20 травня 2020 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 грудня 2019 року,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Нововолинськ Волинської області та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 .
Прийнято рішення щодо процесуальних витрат на правову допомогу і речових доказів у провадженні.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 20 травня 2020 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.
За змістом оскаржуваних судових рішень і встановлених судом першої інстанції обставин, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він, 04 червня 2018 року, о 10 год, перебуваючиу дворі будинкуАДРЕСА_2 , на ґрунті неприязних відносин, в ході словесного конфлікту із потерпілим ОСОБА_5 , умисно наніс останньому один удар пластиковим відром по лівій руці, чим спричинив потерпілому тілесне ушкодження у вигляді садна смужко подібної форми на задній поверхні лівого плеча в нижній третині, розташованого косо горизонтально, яке згідно висновку експерта № 399 від 13 червня 2018 року, відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.
У касаційній скарзі засуджений, вказуючи на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду скасувати і закрити кримінальне провадження на підставі ст. 284 КПК України. Обґрунтовуючи вимоги скарги, засуджений, посилаючись на неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, вказує, що в матеріалах кримінального провадження відсутні належні та допустимі докази на підтвердження його винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину. Вважає диск із відеозаписом події недопустимим доказом, оскільки, на його думку, слідчий отримав його у спосіб не передбачений кримінальним процесуальним кодексом. Стверджує, що тілесні ушкодження потерпілому він не спричиняв та вважає, що вони утворились внаслідок власної необережності потерпілого через його падіння з висоти власного росту.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи правильності кваліфікації дій та доведеності вини ОСОБА_4 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, порушує питання про скасування оскаржуваного судового рішення через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості. Вважає, що апеляційним судом необґрунтовано залишено поза увагою доводи апеляції прокурора та потерпілого щодо необхідності призначення ОСОБА_4 більш суворого виду покарання, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Перевіривши доводи касаційних скарг засудженого і прокурора та долучені до них копії судових рішень, колегія суддів вважає, що підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скаргах, не вбачається з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений не погоджується з оцінкою доказів, наявних у матеріалах провадження, надає їм власну оцінку, зазначає про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що відповідно до ст. 438 КПК України не є підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції.

Фактичні обставини кримінального провадження були предметом оцінки судів першої та апеляційної інстанцій і вони перегляду у касаційному порядку, відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК України, не підлягають. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження є підставами для скасування чи зміни відповідних судових рішень в апеляційному порядку, згідно зі ст. 409 КПК України.

Як убачається із змісту доданих до касаційної скарги оскаржуваних судових рішень, суд першої інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 в основу вироку поклав наступні докази: дані з витягу ЄРДР від 04 червня 2018 року; дані, зафіксовані у рапорті чергового від 04 червня 2018 року; дані, зафіксовані у протоколі прийняття заяви потерпілого ОСОБА_5 про вчинення кримінального правопорушення від 05 червня 2016 року; дані, зафіксовані у протоколі огляду місця події від 05 червня 2018 року; дані висновку судово-медичного експерта № 399 від 13 червня 2018 року; дані, зафіксовані у протоколі огляду предмета від 12 червня 2018 року; дані, зафіксовані у протоколах слідчих експериментів від 13 червня 2018 року з фототаблицями до них; відомості, зафіксовані на DVD-R диску марки «VALUEPACK» 4,7 GB/120 min 8Х з відеозаписом події 04 червня 2018 року та показання потерпілого ОСОБА_5 і свідка ОСОБА_6 .
Дослідивши всі обставини кримінального провадження, підтверджені доказами, які були оцінені судом відповідно до положень ст. 94 КПК України, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов мотивованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, за який його засуджено.

При цьому, зі змісту вироку вбачається, що, судом вирішено питання щодо визнання DVD-R диску з відеозаписом події 04 червня 2018 року допустимим доказом. Мотивуючи своє рішення суд послався на досліджені у судовому засіданні докази, відповідно до яких потерпілий ОСОБА_5 звернувся до органу досудового розслідування із заявою про долучення до матеріалів кримінального провадження диску з відеозаписом за фактом нанесення йому тілесних ушкоджень, на якому зафіксовані події від 04 червня 2019 року, відповідно до яких ОСОБА_4 наніс ОСОБА_5 тілесні ушкодження. Судом встановлено, що даний відеозапис слідчий долучив до матеріалів провадження, оглянув, а в подальшому, за клопотанням прокурора він був досліджений у судовому засіданні 30 серпня 2019 року.
Відповідно до положень п. 3 ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 56 КПК України потерпілий протягом кримінального провадження має право подавати докази на підтвердження своєї заяви слідчому, прокурору, слідчому судді, суду.

Враховуючи зазначене колегія суддів не вбачає підстав вважати, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку доказу DVD-R диску з відеозаписом події 04 червня 2018 року та не правильно вирішив питання щодо його допустимості, оскільки системний аналіз положень статей 56, 99 КПК України вказує, що кримінальним процесуальним законом не забороняється потерпілому надавати органу досудового розслідування, суду документи, що містять доказову інформацію, і в такому випадку, обов`язку слідчого отримувати у слідчого судді ухвалу про тимчасовий доступ до відповідних документів, не передбачено.
Колегія суддів касаційного суду вважає, що твердження засудженого щодо відсутності в його діях складу інкримінованого йому злочину, з огляду на зазначене є безпідставними.
За встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження дії засудженого ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 125 КК України кваліфіковані вірно.

Вирок суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим і відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України.
Тому, доводи касаційної скарги засудженого про недопустимість доказу диску з відеозаписом події є необгрунтованими.
Переглядаючи кримінальне провадження за апеляційними скаргами потерпілого, прокурора, а також засудженого в якій він, зокрема, вказував на відсутність в матеріалах кримінального провадження належних та допустимих доказів, апеляційний суд в ухвалі навів докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та дати правильну юридичну оцінку діям засудженого.
При цьому, суд апеляційної інстанції перевірив доводи засудженого про те, що судом першої інстанції не враховано висновок експерта, відповідно до якого причиною виявлених тілесних ушкоджень у потерпілого могло бути падіння з висоти власного росту та обґрунтовано зауважив, що дані висновку судово-медичного експерта № 399 від 13 червня 2018 року вказують, що тілесне ушкодження, виявлене у потерпілого ОСОБА_5 , виникло в результаті травмуючої дії тупого предмету видовженої форми, а не в результаті падіння з висоти власного зросту, що не виключається експертом.
А тому, доводи засудженого, щодо відсутності в його діях складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, оскільки він не наносив тілесні ушкодження потерпілому, а вони утворились, на його думку, внаслідок власної необережності потерпілого через падіння з висоти власного росту, колегія суддів касаційного суду, з огляду на зазначене, вважає необґрунтованими.

Що стосується доводів прокурора про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, то вони на думку колегії суддів є непереконливими.
З огляду на положення статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Як убачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, судом першої інстанції при призначені покарання ОСОБА_4 , дотримано вимог статей 50, 65 КК України. Обґрунтовуючи висновок щодо виду й міри покарання та вибираючи ОСОБА_4 захід примусу, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України, відноситься до категорії невеликої тяжкості, особу засудженого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, стан здоров`я останього, те що він не перебуває на обліку у лікаря нарколога та психіатра, працює, має постійне місце проживання, конкретні обставини, за яких вчинено діяння, а також його наслідки та дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення покарання ОСОБА_4 у виді штрафу в максимальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 125 КК України.

Доводи прокурора щодо м`якості призначеного покарання в касаційній скарзі є аналогічними за своїм змістом наведеним доводам в апеляційній скарзі та були перевірені судом апеляційної інстанції.
Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, потерпілий та прокурор не погоджувалися з вироком суду першої інстанції в частині призначеного засудженому покарання у виді штрафу та вважали, що в цій частині необхідно ухвалити свій вирок, яким визнати винним ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 125 КК України та призначити йому покарання у виді виправних чи громадських робіт на певний строк.

Апеляційний суд розглянув доводи апеляційних скарг потерпілого та прокурора, і, з урахуванням конкретних обставин вчиненого кримінального правопорушення, загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України, обґрунтовано дійшов висновку, що мета покарання, передбачена ч. 2 ст. 50 цього Кодексу, а саме виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, може бути досягнута шляхом призначення ОСОБА_4 мінімального за видом покарання, але максимального за розміром, визначеного ч. 1 ст.125 КК України, яке слід відбувати реально.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що призначене ОСОБА_4 місцевим судом покарання, яке залишено без змін судом апеляційної інстанції, є достатнім і необхідним для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України і підстав вважати його таким яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину особі засудженого ОСОБА_4 , як про це зазначає прокурор у своїй скарзі, не вбачає.

З огляду на зазначене, ухвала суду апеляційної інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України. Колегія суддів погоджується із наведеними у ній висновками щодо законності та обґрунтованості вироку суду першої інстанції.
Враховуючи, що обґрунтування касаційних скарг не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційних скарг та доданих до них копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення касаційних скарг засудженого та прокурора немає, колегія суддів касаційного суду вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданого до неї судового рішення та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи наведене та керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_4 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 грудня 2019 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 20 травня 2020 року, а також прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції на ухвалу Волинського апеляційного суду від 20 травня 2020 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3