Номер провадження: 11-кп/813/1825/20
Номер справи місцевого суду: 504/4783/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

цивільного позивача ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника потерпілої ОСОБА_8 та цивільного позивача ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 та прокурора Комінтернівської місцевої прокуратури ОСОБА_11 на вирок Берізівського районного суду Одеської області від 23.06.2020 у кримінальному провадженні №0001051, внесеному до ЄРДР 09.07.2018, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Руставі, Грузія, громадянина України, з вищою освітою, працює неофіційно у ФОП « ОСОБА_12 » прорабом в м. Павлоград Дніпропетровської обл., одруженого, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

Відповідно до ст. ст. 75, 76 КК України, звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 (два) роки, та зобов`язано його періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 в рахунок компенсації моральної і матеріальної шкоди разом з втраченою нею заробітної плати за місцем роботи за останні шість місяців на загальну суму 156616 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 в рахунок компенсації моральної і матеріальної шкоди на загальну суму 78750 грн. 99 коп.

В решті цивільних позовів відмовлено.

Вироком районного суду також вирішено питання щодо процесуальних витрат, -

встановив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.
Вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винуватим в тому, що 08 липня 2019 року, приблизно о 19 годині, ОСОБА_7 керував технічно-справним транспортним засобом (автомобілем) марки «BMW 525», державний номерний знак НОМЕР_1 , та здійснював рух по проїзгій частині автодороги «Одеса-Мелітополь-Новоазовськ» від міста Одеса в напрямку міста Миколаїв.

Рухаючись по вказаній автодорозі, на 51 кілометрі + 450 метрів, що в межах Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області, ОСОБА_7 , порушуючи п. п. 2.3 (б) та 14.2 (в) Правил дорожнього руху України, а саме, будучи неуважним та проявляючи злочинну самовпевненість, маючи намір на обгін транспортних засобів, які рухались попереду в попутному з ним напрямку, не переконався, що полоса зустрічного напрямку, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, став здійснювати обгін, скерувавши свій автомобіль на зустрічну полосу, в результаті чого скоїв зіткнення з транспортним засобом (автомобілем) марки «Opel-Vectra», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_9 , який рухався по смузі в напрямку міста Одеса.

В результаті дорожньо-транспортної події пасажир транспортного засобу (автомобілю) «Opel-Vectra», державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_8 , яка знаходилася на передньому пасажирському місці вказаного транспортного засобу, отримала тілесні ушкодження, які, згідно з висновком судово-медичного експерта від 08.10.2018, відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, правильності кваліфікації його дій, представник потерпілої ОСОБА_8 та цивільного позивача ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржений вирок скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також порушення норм матеріального та процесуального права при розгляді позовних вимог.

Просить оскаржений вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі на строк два роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки. Позовні вимоги задовольнити: стягнути з відповідача зі страховою компанією ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» на користь ОСОБА_8 матеріальний збиток, спричинений сплатою за вартості ліків, вартості на лікування і медичні дослідження, вартості імплантантів на загальну суму 96490 (дев`яносто шість тисяч чотириста дев`яносто) гривень 63 коп., моральну шкоду на суму 4924 (чотири тисячі дев`ятсот двадцять чотири) гривні 15 коп., та за шкоду, пов`язану зі стійкою втратою працездатності на суму 44676 (сорок чотири тисячі шістсот сімдесят шість) гривень, а всього на загальну суму 146090 (сто сорок шість тисяч дев`яносто) гривень 78 коп. Стягнути з відповідача ОСОБА_7 , на користь ОСОБА_8 заробітну плату за останні шість місяців на суму 6505 (шість тисяч п`ятсот шість) гривень, спричинену моральну шкоду на суму 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень, виплачені судові затрати на суму 4000 (чотири тисячі) гривень, не виплачену франшизу на суму 2000 (дві тисячі) гривень, а всього на загальну суму 62506 (шістдесят дві тисячі п`ятсот шість) гривень 10 коп. В решті даний вирок залишити без змін.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що районний суд, ухвалюючи вирок та призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання не повністю оцінив ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, наслідки, що настали для потерпілої, яка тривалий час перебувала на лікуванні та їй встановлено третю групу інвалідності. Також, на думку апелянта, районним судом не враховано, що обвинувачений, спричинену злочином шкоду потерпілій не відшкодував, про що свідчить задоволений цивільний позов. Крім цього зазначає, що районним судом не враховано, що обвинувачений ніде не працює.

Апелянт також зазначає, що районним судом невірно застосував норму матеріального права, оскільки районний суд не призначив обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, при цьому рішення в цій частині не мотивовано.

Крім цього вказує, що районний суд в порушення вимог закону не стягнув з відповідача страхової компанії ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» страхове відшкодування у сумі ліміту, та стягнувши з відповідача ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_8 загальну суму 156616 гривень, районний суд не вказав, які позовні вимоги задоволені, а в задоволенні яких відмовлено.

В апеляційній скарзі представник цивільного відповідача ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 просить оскаржений вирок скасувати в частині цивільного позову, позовні вимоги цивільного позивача ОСОБА_9 задовольнити повністю, стягнути з відповідача зі страховою компанією ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» на користь ОСОБА_9 страхове відкшодування у зв`язку з пошкодженням автомобіля «Opel Vectra» д/н НОМЕР_2 на суму 98000 (дев`яносто вісім тисяч) гривень, стягнути з відповідача ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 матеріальний збиток у зв`язку з пошкодженням автомобіля на суму 58750 (п`ятдесят вісім тисяч сімсот п`ятдесят) гривень 99 коп., моральну шкоду на суму 20000 (двадцять тисяч) гривень, судових затрат на суму 4000 (чотири тисячі) гривень, а всього на загальну суму 82750 (вісімдесят дві тисячі сімсот п`ятдесят) гривень 99 коп.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що районний суд в порушення вимог закону не стягнув з відповідача страхової компанії ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» страхове відшкодування у сумі ліміту, та стягнувши з відповідача ОСОБА_7 на користь цивільного позивача ОСОБА_9 загальну суму 78750, 99 гривень, районний суд не вказав, які позовні вимоги задоволені, а в задоволенні яких відмовлено.

Не погоджуючись з оскарженим вирок, прокурор подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить оскаржений вирок скасувати, призначити новий розгляду в суді першої інстанції, в зв`язку з допущенням районним судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які полягали в тому, що:

-районним судом порушено вимоги ст. 349 КПК України, оскільки не роз`яснено учасникам судового провадження положення ч. 3 ст. 349 КПК України;

-районний суд в порушення вимог ч. 4 ст. 365 КПК України, відновлено судовий розгляд після виходу до нарадчої кімнати, для роз`яснення положень та наслідків ч. 3 ст. 349 КПК України;

-мотивувальна частина вироку не містить показань обвинуваченого, які останній надав під час судового розгляду в суді першої інстанції;

-призначаючи обвинуваченому покарання за ч. 1 ст. 286 КК України, суд першої інстанції не мотивував своє рішення щодо непризначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами;

-районним судом в порушення вимог п. 12 ч. 1 ст. 368 КПК України не вирішено питання щодо арешту майна, яке було вжито на стадії досудового розслідування;

-районним судом взагалі не досліджувались докази на підтвердження чи відмову в страховому відшкодуванні, а висновки щодо часткового задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 та цивільного позивача ОСОБА_9 ніяк не вмотивовані районним судом.

Позиції учасників судового розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, виступ прокурора, який підтримав вимоги апеляційної скарги прокурора, частково підтримав вимоги апеляційних скарг представника потерпілої та цивільного позивача, думку потерпілої та цивільного позивача, які підтримали вимоги апеляційних скарг свого представника, частково підтримали вимоги апеляційної скарги прокурора, думку обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг; перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Положеннями ст. 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Частиною 2 статті 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції не дотримався вимог кримінального процесуального законодавства при ухваленні оскарженого вироку та районним судом допущено такі істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які є безумовною підставою для скасування оскарженого вироку.

Відповідно до положень ч. ч. 3, 4 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань, та випадку, передбаченого ст. 381 КПК України.

Як свідчить журнал судового засідання від 22.06.2020, суд визначив скорочений порядок дослідження доказів, оскільки обвинувачений ОСОБА_7 визнавав себе винним в повному обсязі (т. 2 а. с. 20-28).

Дослідженням звукозапису судового засідання від 22.06.2020 апеляційним судом встановлено, що суд вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України належним чином обвинуваченому не роз`яснив, обмежився лише посиланням на те, що обвинувачений свою вину визнає повністю, та обставини кримінального правопорушення ніким з учасників не оспорюються, на підставі чого ухвалив оскаржений вирок.

Згідно з аудіозапису та журналу судового засідання вбачається, що обвинувачений надав пояснення, в яких фактично не визнав свою вину в інкримінованому йому злочині, пославшись на те, що він дотримуючись Правил дорожнього руху, пересвідчився у відсутності транспортних засобів на зустрічній полозі руху, після чого почав здійснювати обгін, але сталося зіткнення з автомобілем потерпілого.

Враховуючи вищезазначені показання обвинуваченого, апеляційний суд приходить до висновку про безпідставність прийняття районним судом рішення щодо скороченого об`єму дослідження доказів.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 21.08.2019 №748/3075/17, факт визнання обвинуваченим правильності обставин вчинених злочинних діянь, наведених прокурором в обвинувальному акті, як випливає з аудіозапису судового засідання від у даній справі, не може вважатися допитом обвинуваченого судом у розумінні ст. 351 КПК України.

Згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 22.03.2018 у справі №521/11693/16-к, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак дана норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні та визначені ст. 91 КПК України. Тобто законодавець зобов`язує суд установити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 349 КПК України лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.

Незалежно від обсягу доказів, які досліджуватимуться судом, зокрема внаслідок визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, допит обвинуваченого здійснюється обов`язково.

Як вбачається з технічного запису судового засідання, районний суд, не забезпечив належне виконання вимог закону в частині допиту обвинуваченого, обмежившись лише підтвердженням останнім факту дорожньо-транспортної пригоди, без з`ясування обставин, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, згідно зі ст. 91 КПК України.

Більш того, в порушення вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, отримані районним судом показання обвинуваченого ОСОБА_7 не були викладені у вироку районного суду.

Крім цього, в порушення вимог ч. 4 ст. 365 КПК України, районний суд після виходу до нарадчої кімнати для ухвалення вироку, відновив судовий розгляд з метою роз`яснення учасникам провадження положень та наслідків ч. 3 ст. 349 КПК України, після чого оголошено судові дебати (т. 2 а. с. 27).

Недотримання районним судом вимог ст. 349 КПК України призвело до однобічності та неповноти судового розгляду, не дослідження таких обставин, з`ясування яких може мати суттєве значення для правильного і всебічного розгляду справи, що свідчить про порушення судом першої інстанції вимог ст. 349 КПК України, які у відповідності до положень ст. ст. 409, 411, 412 КПК України є підставами для скасування вироку районного суду.

З оскарженого вироку та матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілою ОСОБА_8 та цивільним позивачем ОСОБА_9 подано цивільний позов про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 та страхової компанії ТДВ «СК» Ю.Ес.Ай» моральної та матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (т. 1 а. с. 11-68).

В подальшому потерпілою ОСОБА_8 подано заяву про збільшення розміру позовних вимог до страхової компанії ТДВ «СК» Ю.Ес.Ай» (т. 1 а. с. 165-170).

Згідно з матеріалами кримінального провадження вбачається, що районний суд не вжив жодних заходів щодо забезпечення участі представника страхової компанії ТДВ «СК» Ю.Ес.Ай» в судовому засіданні з метою реалізації його права на подачу доказів та пояснень при розгляді цивільного позову.

Матеріали кримінального провадження також не містять відомостей щодо направлення копії заяви про збільшення розміру позовних вимог цивільному позивачу страховій компанії ТДВ «СК» Ю.Ес.Ай».

Дослідженням матеріалів кримінального провадження, а саме журналу судового засідання від 22.06.2020, не вбачається, що цивільний позов оголошувався потерпілим та цивільним позивачем на початку судового розгляду, а також, що районним судом взагалі досліджувалися докази на підтвердження пред`явлених цивільних позовів.

В зв`язку з цим, апеляційний суд приходить до висновку, що районним судом порушено засади кримінального провадження законності та безпосередності дослідження доказів.

Також відповідно до журналу та аудіозапису судового засідання вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні районного суду визнав цивільний позов частково, а саме в сумі 75 000 гривень, однак районним судом на вказану обставину уваги не звернуто, розгляд кримінального провадження відбувся за скороченою процедурою, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України (т. 2 а. с. 23).

Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Виходячи зі змісту ч. 3 ст. 349 КПК України, якщо принаймні одна з обставин, яка підлягає доказуванню у кримінальному провадженні, заперечується стороною, спрощену процедуру судового розгляду застосовано бути не може.

Крім того, у відповідності до пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Отже, в процесуальному законодавстві передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В свою чергу, відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Свідченням справедливого судочинства, на думку Європейського суду, є дотримання національними судами вимоги щодо вмотивованості судових рішень. Ця вимога стосується рівною мірою усіх видів українського судочинства, в тому числі і кримінального процесу.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Також, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хаджинастасиу проти Греції», національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію.

Отже, ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд судом вищої інстанції. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Таким чином, з викладеного убачається, що саме лише посилання судом на норму права не може вважатися належною мотивацією рішення або висновку; завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті; вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд судом вищої інстанції; ігнорування судом доречних аргументів сторони є грубим порушенням статті 6 Конвенції та сталої судової практики як Верховного суду України так і ЄСПЛ, у зв`язку з чим, вмотивованим і обґрунтованим судовим рішенням можливо назвати лише те, в якому правовий висновок суду ґрунтується на аналізі взаємозв`язку між наведеною правовою нормою та належними доказами наданими сторонами у справі.

За правилами ст. ст. 62, 128 КПК України під час кримінального провадження до початку судового розгляду особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом в КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства, зокрема, недоторканості права власності та розумності строків (ч. 5 ст. 128 КПК України).

За правилами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно оскарженого вироку, в частині розгляду цивільного позову потерпілого та цивільного позивача, районний суд не дотримався наведених вище вимог, а тому оскаржений вирок районного суду в цій частині не можна вважати законним і обґрунтованим.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 374 КПК України, у вступній частині вироку зазначаються сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження.

Згідно з вироком районного суду судовий розгляд відбувався в режимі відеоконференції за участі обвинуваченого ОСОБА_7 , однак у вироку відомості щодо участі обвинуваченого не зазначено.

Пунктом 2 частини 3 статті 374 КПК України передбачено, що у мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою, серед іншого, зазначаються: докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання; підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду.

Дослідженням оскарженого вироку встановлено, що районний суд ухвалюючи вирок вказаних вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України не дотримався, оскільки не зазначив докази на підтвердження встановлених судом обставин, не зазначив мотиви призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, а також не зазначив підстави для задоволення цивільного позову частково.

Крім цього, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України, районний суд не призначив останньому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, при цьому районним судом не обґрунтовано недоцільність призначення вказаного додаткового покарання.

Відповідно до вимог п. 12 ч. 1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами.

В порушення вищезазначених вимог, а також п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, районним судом не зазначено рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, вжиті на стадії досудового розслідування, а саме арешту майна, яке належить цивільному позивачу ОСОБА_9 та обвинуваченому ОСОБА_7 .

Невідповідність оскарженого вироку районного суду вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України свідчить про допущення районним судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.

Зазначені порушення КПК України, на думку апеляційного суду, перешкодили суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, а тому це порушення визнається судом істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке передбачено ч. 1 ст. 412 КПК.

Водночас згідно п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені п.п. 2, 3, 4, 5, 6, 7 ч. 2 ст. 412 цього Кодексу.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне застосовувати загальні засади кримінального провадження, а саме верховенство права.

Відповідно до ст. 8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і застосовується цей принцип з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

При цьому, апеляційний суд також виходить з положень ч. 1 ст. 9 КПК України, з яких слідує, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, тобто суд під час розгляду кримінального провадження повинен дотримуватися законності.

У випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК України, що регламентовано положеннями ч. 6 ст. 9 КПК України.

Тобто, значення загальних засад кримінального провадження, як норм вищого ступеня нормативності є підґрунтям для тлумачення норм кримінального процесуального права та подолання прогалин у правовому регулюванні кримінальних процесуальних правовідносин.

За наявності зазначеного вище допущеного районними судом істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, враховуючи положення ч. 6 ст. 9 КПК України та порушення судом першої інстанції загальних засад кримінального провадження, вирок районного суду не може визнаватись законним та обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню. Оскільки порушення вимог кримінального процесуального закону було допущене у ході судового розгляду в суді першої інстанції і саме цей суд має повноваження на вчинення процесуальних дій, направлених на усунення порушень, на які вказано вище, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості усунення зазначеного порушення вимог кримінального процесуального закону в ході апеляційного розгляду справи.

В зв`язку з цим апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу прокурора задовольнити, представника потерпілого та цивільного позивача задовольнити частково, вирок районного суду скасувати, призначити новий розгляд обвинувального акту в кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 в тому ж суді в іншому складі суду зі стадії підготовчого судового засідання.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 409, 412, 415, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Комінтернівської місцевої прокуратури ОСОБА_11 задовольнити.

Апеляційні скарги представника потерпілої ОСОБА_8 та цивільного позивача ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Березівського районного суду Одеської області від 23.06.2020 у кримінальному провадженні №0001051, внесеному до ЄРДР 09.07.2018, відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, - скасувати.

Призначити новий розгляд обвинувального акту в кримінальному провадженні №0001051, внесеному до ЄРДР 09.07.2018, відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, в тому ж суді в іншому складі суду зі стадії підготовчого судового засідання.

Ухвала оскарження в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4