БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/619/20
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" серпня 2020 р. м.Борзна
головуючого судді ОСОБА_1 ,
з участю секретаря ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Борзна кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000028, від 31.07.2020 року, відносно
ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Ядути Борзнянського району Чернігівської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Менського районного суду Чернігівської області від 12.02.2020 року за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді громадських робіт строком 150 годин, обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 , будучи засудженим вироком Менського районного суду Чернігівської області від 12.02.2020 року за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді громадських робіт строком 150 годин та належним чином письмово ознайомленим з порядком та умовами відбування покарання у виді громадських робіт, а також попередженим про кримінальну відповідальність за ч. 2 ст. 389 КК України, тобто за ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт, про що 28 квітня 2020 року в останнього було відібрано підписку, того ж дня отримав направлення від Борзнянського районного сектору філії Державної установи «Центр пробації» в Чернігівській області за № 570 від 28 квітня 2020 року до Ядутинської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області для відбування покарання у виді громадських робіт. Згідно з даним направленням, ОСОБА_3 повинен був приступити до виконання даного покарання з 29.04.2020 року, однак ОСОБА_3 у період з 29.04.2020р. по час розгляду провадження у суді без поважних причин до місця виконання покарання не з`явився та не відпрацював жодної години, чим ухилився від виконання вироку Менського районного суду Чернігівської області від 12.02.2020 року за ч. 1 ст. 185 КК України.

Таким чином, ОСОБА_3 , будучи засудженим, вчинив ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт, тобто, кримінальний проступок, передбачений ч. 2 ст. 389 КК України.

Зазначені обставини, які встановлені органом досудового розслідування, не оспорюються учасниками судового провадження, які надали згоду щодо розгляду обвинувального акта за їх відсутності, а обвинувачений беззаперечно визнав свою винуватість у вчиненні вказаного кримінального проступку. А тому суд розглянув обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження на підставі вивчення обвинувального акту та доданих до нього матеріалів із ухваленням вироку без зазначення доказів на підтвердження встановлених обставин відповідно до положень ч. 2 ст. 382 КПК України.

Так, згідно заяви обвинуваченого ОСОБА_3 щодо визнання своєї винуватості, згоди із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлення з обмеженням права на апеляційне оскарження та згоди на розгляд обвинувального акту у спрощеному провадженні, ОСОБА_3 визнає свою винуватість у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, та згодний зі встановленими досудовим розслідуванням обставинами вчинення кримінального правопорушення, що викладені вище. Ознайомлений з обмеженням права на апеляційне оскарження вироку та згодний на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засіданні.

Вивчивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали, суд дійшов висновку про те, що дії ОСОБА_3 вірно кваліфіковано за ч. 2 ст. 389 КК України. Суд переконався, що обвинувачений беззаперечно визнав свою вину в повному обсязі і погодився із встановленими досудовим розслідуванням фактичними обставинами, які викладені в обвинувальному акті, та не заперечує їх.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України не здійснювалось.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує наступні обставини.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає його щире каяття.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого відповідно до ст. 67 КК України, є рецидив злочину.

При визначенні міри покарання суд враховує приписи ч. 2 ст. 50 КК України, за якими покарання має на меті не тільки кару і виправлення засудженого, а й запобігання вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами.

Суд, визначаючи вид і міру покарання обвинуваченому на підставі ст.ст. 65-67 КК України, враховує ступінь тяжкості та характер вчиненого кримінального проступку; особу обвинуваченого, який має судимість, за якою покарання не відбуте, його молодий вік, є неодруженим, тривалий час не працює; не має на утриманні осіб, наявність соціальних зв`язків; хронічними захворюваннями не страждає; на обліку в психоневрологічному чи наркологічному диспансерах не перебуває; згідно з наданою характеристикою стороною обвинувачення за місцем проживання характеризується посередньо, зловживає спиртними напоями, веде нездоровий спосіб життя.

Відповідно до принципу індивідуалізації покарання, суд, керуючись принципом справедливості, визнає за неможливе досягти мети попередження кримінальних правопорушень та виправлення ОСОБА_3 без ізоляції від суспільства та дійшов висновку про необхідність призначення йому покарання у виді арешту (з урахуванням вимог частин 1 та 3 ст. 60 КК України), адже таке буде покликане запобігти можливому вчиненню обвинуваченим кримінальних правопорушень у майбутньому і сприятиме його виправленню та перевихованню з усвідомленням суспільної небезпечності діяння, в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 389 КК України.

З урахуванням того, що засуджений після постановлення вироку Менським районним судом Чернігівської області від 12.02.2020 року і до повного відбуття покарання вчинив інкримінований йому кримінальний проступок, суд вважає необхідним до покарання, призначеного за даним вироком, повністю приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком у виді громадських робіт строком 150 годин, що в перерахунку з дотриманням правил п. 4 ч. 1 ст. 72 КК України (одному дню арешту відповідають вісім годин громадських робіт) становить 18 днів арешту (150 годин : 8 днів), та положень ч. 4 ст. 71 КК України, де остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Правових підстав для призначення обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання, тобто на підставі ст. 69 КК України, чи застосування ст. 75 КК України, враховуючи перелічені вище конкретні обставини у їх сукупності та дані про особу винного, його ставлення до вчиненого, суд не знаходить.

Так, описані вище дані про особу обвинуваченого, який має судимість, визнання ним вини, щире каяття дають лише підстави для призначення покарання у виді арешту у межах, передбачених санкцією відповідної статті, а не застосування ст. 69 КК України.

Застосування інституту умовного звільнення (ст. 75 КК України), по-перше, не передбачене до даного виду покарання вимогами ч. 1 ст. 75 КК України; по-друге, до призначеного обвинуваченому покарання не сприятиме меті покарання та не буде достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень з урахуванням надання судом ОСОБА_3 можливості ще 12.02.2020 року, усвідомити вчинене, змінитись в кращу сторону і щодо способу життя, і щодо поведінки, однак останній не скористався такою і не виправдав довіри суду.

Отже, суд дійшов висновку про неможливість виправлення обвинуваченого без його тримання в умовах ізоляції.

Цивільний позов не заявлявся.

Витрати на залучення експертів відсутні.

Речові докази відсутні.

Оскільки під час підготовчого провадження, як і в подальшому під час розгляду справи, клопотань про обрання запобіжного заходу обвинуваченому не надходило та такий не застосовувався, відсутні підстави для обрання ОСОБА_3 запобіжного заходу.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 373, 374, 375, 376, 381-382 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у скоєнні проступку, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, та призначити йому покарання у виді арешту на строк 3 (три) місяці.

На підставі ст. 71 КК України ОСОБА_3 до покарання, призначеного за даним вироком, повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Менського районного суду Чернігівської області від 12.02.2020 року за ч. 1 ст. 185 КК України у виді громадських робіт строком 150 годин з урахуванням правил п. 4 ч. 1 ст. 72 КК України, та остаточно ОСОБА_3 призначити покарання у виді арешту на строк 3 місяці 18 днів.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з часу набрання вироком законної сили та фактичного звернення його до виконання.

Вирок може бути оскаржений до Чернігівського апеляційного суду через Борзнянський районний суду Чернігівської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня отримання копії вироку.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 394 КПК України, вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому статтями 381 та 382 цього Кодексу, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Копію вироку за результатами розгляду обвинувального акта щодо вчинення кримінального проступку не пізніше дня, наступного за днем ухвалення, надіслати учасникам судового провадження.

Суддя ОСОБА_1