Справа № 199/2171/20
В И Р О К
іменем України
11 грудня 2020 року м. Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

Головуючий суддя ОСОБА_1

За участі секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

потерпілого ОСОБА_4

представника потерпілого ОСОБА_5

обвинуваченої ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000416, за обвинуваченням:

ОСОБА_8 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Дніпропетровську, громадянки України, з вищою освітою, не заміжньої, перебуває на пенсії, раніше не судимої, зареєстрована та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_6 08 березня 2019 року, приблизно о 16 годині 00 хвилин, перебуваючи на передньому пасажирському сидінні автомобілю марки «Suzuki Wagon R», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », під керуванням ОСОБА_9 , під`їхала до виїзду з території садового товариства «Транспортник 1», розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Березанівська, 59-д, де навпроти шлагбаума знаходились раніше їй знайомі ОСОБА_10 та ОСОБА_4 .
Під час розмови, між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , на ґрунті неприязних відносин стався словесний конфлікт, під час якого у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, спрямований на умисне спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_4 .
Реалізовуючи вказаний злочинний умисел, 08 березня 2019 року, приблизно о 16 годині 03 хвилини, ОСОБА_6 продовжуючи перебувати на виїзді з території садового товариства «Транспортник 1», розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Березанівська, 59-д, діючи умисно, розуміючи що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є особою похилого віку, знаходячись у безпосередній близькості, стоячи обличчям до останнього, побачила що потерпілий у правій руці тримає зв`язку з ключами, кільце якої одягнене на безіменному пальці правої руки ОСОБА_4 , після чого здійснила спробу забрати зазначені ключі, потягнувши за вказане кільце пальцями правої руки, чим спричинила ОСОБА_4 фізичний біль і не спричинила тілесних ушкоджень.
Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на умисне спричинення тілесних ушкоджень, у той же час, перебуваючи у тому ж місці, ОСОБА_6 пальцями лівої руки здійснила спробу схопити ОСОБА_4 за праве вухо, в результаті чого подряпала нігтями праву вушну раковину останнього, чим спричинила потерпілому ОСОБА_4 тілесні ушкодження у вигляді: двох саден на козлику правої вушної раковини та її середній третині ближче до слухового проходу, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.
ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечила в повному обсязі свою винуватість у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення, та показала, що між неї та дружиною потерпілого був конфлікт, однак з самим ОСОБА_4 вона не конфліктувала. 08 березня 2019 року вони разом з чоловіком поїхали на дачу в другій половині дня. Коли вже поверталися і під`їхали до шлагбаума, ОСОБА_11 їх зупинили біля шлагбаума. Вона вийшла з автомобіля і побачила на землі ключі. Вирішила, що це її ключі, які випадково випали, вона нахилилася та підняла їх. В цей момент на неї ззаду налетів ОСОБА_4 , схопив за шию, почав вихоплювати ключі, а дружина останнього кричала: « ОСОБА_12 , давай!». Було таке враження, що її душать. Потім вона впала, вдарилася головою, спиною, деякий час перебувала без свідомості. Коли отямилася, ніхто не підійшов, не вибачився, руку не дав, не допоміг піднятися, а просто втік. Вважає, що ОСОБА_4 коли тікав, перечепився та впав і вдарився, але вона цього не бачила. Бачила лише, що ОСОБА_4 був на землі, а дружина останнього його фотографувала. Їй було дуже погано, рвало, піднявся тиск, через що викликали «швидку», але та так і не приїхала. Подряпати потерпілого вона ніяк не могла, оскільки той був позаду неї. Можливо її чоловік, захищаючи її, міг зачепити вухо потерпілого, але вона цього не бачила.

Попри заперечення своєї вини в інкримінованому кримінальному правопорушенні, винуватість ОСОБА_6 повністю доведена сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів.

Під час допиту в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_4 показав, що особистих конфліктів у нього з обвинуваченою до цих подій не було, були лише незначні словесні перепалки. В той день, 08 березня 2019 року він разом зі своєю дружиною приїхали до садівничого товариства. Приблизно через годину дружина сказала, щоб він пішов і відімкнув шлагбаум на в`їзді в товариство, бо можливо в когось немає ключа. Як тільки він вийшов за територію їхньої ділянки, побачив машину обвинуваченої та ОСОБА_13 , які ходять біля замка. Він вирішив, що в останніх є ключі і вони відкривають замок. Через декілька хвилин виїжджав сусід та повідомив їм, що замок зламаний та валяється в траві. Вони запідозрили, що замок зламала обвинувачена із ОСОБА_13 . Вони з дружиною пішли до замка, щоб сфотографувати його та написати заяву до поліції. Коли почали відходити від шлагбауму, побачили, що до воріт під`їжджає на автомобілі ОСОБА_13 і ОСОБА_14 . Останні почали висувати їм претензії. Потім ОСОБА_13 і ОСОБА_14 вийшли із машини і обвинувачена правою рукою почала виривати ключі, котрі висіли у нього на пальці лівої руки, а лівою рукою намагалася його вдарити. Спочатку лівою рукою хапала за одяг з правого боку, а потім намагалася подряпати. Він не міг ні захиститись, ні нічого зробити. Все відбулося дуже швидко: кільце розімкнулось і ключі випали. Потім до нього підбіг ОСОБА_13 та почав завдавати ударів. Дружина йому крикнула: «Біжи!», і він побіг. Панічев його наздогнав і ударив металевою трубою по нозі. Дружина викликала поліцію і «швидку допомогу». Коли після приїзду «швидкої» медсестра обробляла йому вухо, то ОСОБА_13 кричав, що це дружина останнього його подряпала. Наполягає на тому, що саме обвинувачена нанесла йому тілесні ушкодження в області правого вуха. Коли ОСОБА_14 виривала у нього ключі, то спричинила йому фізичний біль. Вважає, що ОСОБА_14 намагалася забрати у нього ключі, оскільки помилково вважала, що це її ключі.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_15 показала, 08 березня 2019 року вони з чоловіком ОСОБА_4 та онукою поїхали на дачу. Трохи пізніше вона сказала чоловіку, щоб той пішов до воріт та відчинив замок на шлагбаумі. ОСОБА_4 повернувся і сказав, що біля шлагбауму машина ОСОБА_14 і ОСОБА_13 , вони щось роблять біля замка. Коли останні поїхали до своєї ділянки, вона помітила, що шлагбаум не зачинений. Пізніше зателефонував сусід і сказала, що замок на шлагбаумі зламаний. Вони з чоловіком пішли і сфотографували замок. Коли збиралися йти назад, під`їхали ОСОБА_14 і ОСОБА_13 на автомобілі. Останні почали висувати їм різноманітні претензії. Вони йшли далі. Тоді ОСОБА_14 вискочила з машини, а вона набрала ОСОБА_16 , щоб сказати, що треба було останньому самому сфотографувати цей замок і перекинути фото їй. В цей час ОСОБА_14 кинулася на її чоловіка, рукою видирала в нього з руки ключі. Видирала і правою і лівою рукою, і за грудки, і по обличчю, дряпала його. Більше правою рукою по лівій стороні. Чоловік на дії ОСОБА_14 не відповідав, намагався утримати ключі. Також вискочив ОСОБА_13 та кричав, що повбиває. ОСОБА_14 його намагалася останнього зупинити. Панічев схопив трубу і відштовхнув ОСОБА_14 , від чого остання сіла на землю та почала причитати. Вона також схопила ОСОБА_13 за поли, але той і її штовхнув. Вона впала на коліна та закричала: « ОСОБА_12 , біжи!». Після того, як вона нагнулася за своїм телефоном, побачила, що її чоловік вже лежить, а ОСОБА_13 кілька разів б`є його по нозі металевою трубою. Коли вона підбігла, її чоловік вже був непритомний. Коли останній прийшов до тями, вони викликали «швидку» і поліцію. Пошкодження вуха у свого чоловіка вона побачила коли вже приїхала «швидка». Коли ОСОБА_17 хапала чоловіка за одяг, вона не бачила чи з`являлися тілесні ушкодження. Як саме обвинувачена подряпала його чоловіка, вона не бачила. Бачила лише рухи руками біля обличчя. Окрім цього ОСОБА_13 сам після приїзду «швидкої» сказав, що це зробила ОСОБА_14 .

Під час додаткового допиту ОСОБА_15 показала, що до цього між ОСОБА_14 та ОСОБА_4 конфліктів не було. ОСОБА_14 нанесла її чоловіку лівою рукою 3-4 подряпини, з метою спричинити фізичний біль.

Свідок ОСОБА_18 показав суду, що в день описаних подій він приїхав на дачу і коли збирався їхати додому, виявив зламаний замок на шлагбаумі, після чого подзвонив ОСОБА_15 , повідомив про це та поїхав. Через якийсь час ОСОБА_19 йому зателефонувала, казала, що вона йде до ОСОБА_20 , який фотографує зламаний замок, після чого він через слухавку чув якусь шарпанину і зв`язок перервався. Голоси інших людей, які під час цієї шарпанини чув в телефон, він ідентифікувати не може.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_21 показав, що перебував у себе вдома на другому поверсі та у вікно побачив ОСОБА_22 , її чоловіка, машину біля шлагбаума. Бачив, що там щось жестикулюють, а коли відчинив вікно - почув ругань. Біля автомобіля почався якийсь рух. ОСОБА_19 стояла збоку та знімала. Бачив, як впала жінка, в якій він впізнає обвинувачену. Потім біг потерпілий, а за ним великий чоловік. Коли він спустився вниз, то потерпілий сидів на бордюрі, а ОСОБА_19 знімала на телефон. Обвинувачена стояла біля машини та скаржилася на головний біль. Від чого обвинувачена впала на спину, він не бачив.

Свідок ОСОБА_23 в суді показав, що приїхав по своїх справах на ділянку в садівничому товаристві і через деякий час почув на вулиці крики. Коли вийшов на вулицю, то побачив на відстані не менше 80 м, як один чоловік перебував на землі, а інший наніс йому 3-4 удари чимось схожим на монтировку. Далі від цих чоловіків і трохи правіше були дві жінки.

За протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 20 березня 2020 року (т. 1 а.с. 153), ОСОБА_4 просить притягнути до відповідальності ОСОБА_6 , яка 08 березня 2019 року, знаходячись на території садівничого товариства «Транспортник-1» за адресою: м. Дніпро, вул.. Березинська, б. 59-Д, нанесла йому тілесні ушкодження.

Згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 12 серпня 2019 року, потерпілий ОСОБА_4 показав механізм нанесення йому ОСОБА_6 тілесних ушкоджень в області правого вуха (т. 1 а.с. 112-118).
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 2923е від 20 вересня 2019 року (т. 1 а.с. 122-126), за даними медичної документації, рентгенівського дослідження (внесених в акт судово-медичного дослідження (обстеження) та висновок спеціаліста №770) та при огляді у ОСОБА_4 виявлені тілесні ушкодження у вигляді двох саден на козилку правої вушної раковини та її середній третині ближче до слухового проходу, які відносяться до ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки. На підставі: «п.2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17 січня 1995 року № 6. Зазначені тілесні ушкодження не відображають на собі характерологічні особливості та розміри травмуючого предмету, яким були нанесені, можливо лише вказати, що вони спричинені від механічної дії тупого твердого предмету (предметів), частина з обмеженою контактуючою поверхнею, що діяв (діяли) у вищевказані анатомічні ділянки. Враховуючи характер та локалізацію виявлених у нього тілесних ушкоджень, ступінь ознак їх загоєння та дані медичної документації, можливо вказати, що вони отримані незадовго до звернення за медичною допомогою в 6МКЛ, тобто і в термін на який вказує обстежений та слідчий в клопотанні. Локалізація та характер виявлених у ОСОБА_4 тілесних ушкоджень в області правої вушної раковини, механізм їх спричинення встановлений при проведенні судово-медичної експертизи, не суперечать механізму, локалізації та характеру на які вказує ОСОБА_4 в ході проведення слідчого експерименту за його участі. Враховуючи характер та локалізацію всіх виявлених у нього тілесних ушкоджень, можливо вказати, що вони є не характерними для спричинення при одномоментному падінні з висоти власного зросту.
Фотокопія знімків зазначених тілесних ушкоджень за клопотанням потерпілого долучені до матеріалів кримінального провадження (т. 1 а.с. 129-132).
Згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 24 лютого 2020 року, потерпілий ОСОБА_4 повторно показав механізм нанесення йому ОСОБА_6 тілесних ушкоджень в області правого вуха (т. 1 а.с. 133-137).

Оптичний диск з відеозаписом вказаного слідчого експерименту постановою слідчого визнаний речовим доказом та долучений до матеріалів кримінального провадження (т. 1 а.с. 138).

Зміст відповідного відеозапису було досліджено в судовому засіданні.

У відповідності до протоколу перегляду відеозапису від 25 лютого 2020 року (т. 1 а.с. 139-141), слідчим поліції було оглянуто наданий потерпілим оптичний диск з чотирма відео файлами, на яких частково було зафільмовано події 08 березня 2019 року (т. 1 а.с. 142).

Зміст відповідного відеозапису було досліджено в судовому засіданні.

Відповідно до висновку додаткової судово-медичної експертизи № 700е від 04 березня 2020 року (т. 1 а.с. 145-147), локалізація та характер виявлених у ОСОБА_4 тілесних ушкоджень, механізм їх спричинення, встановлений при проведенні судово-медичної експертизи, не суперечать механізму, локалізації та характеру, на які вказує ОСОБА_4 в ході проведення слідчого експерименту за його участі.

Судово-медичний експерт ОСОБА_24 підтвердила висновки обох експертиз. Саме вона проводила обстеження потерпілого згідно акту № 770. ОСОБА_4 звертався до неї особисто і останнім були надані медичні довідки з 6 лікарні, з травм пункту, огляд невропатолога та хірурга. При складанні висновку експерта крім тих документів, які вказані в висновку, нічого не було. Вона не звертала уваги на те, що на фото до протоколу слідчого експерименту обвинувачена наносить подряпину потерпілому правою рукою, оскільки вона оцінює те, що викладено в тексті відповідного протоколу. Механізм спричинення тілесних ушкоджень у додатковій експертизі вказаний без відповідного питання слідчого, оскільки встановлення такого механізму входить до обов`язків експерта.

Надаючи оцінку допустимості досліджених доказів, суд враховує що стороною захисту оспорюється допустимість:

-оптичного диску з відеоматеріалами, наданими потерпілим, оскільки такі записи здійснювалися на телефон свідка ОСОБА_15 , суду не наданий оригінал носія, на якому містяться відеозаписи і в матеріалах відсутні відомості щодо того яким чином, коли і ким були зроблені копії записів;

-висновки судово-медичної експертизи № 2923е від 20 вересня 2019 року та додаткової судово-медичної експертизи № 700е від 04 березня 2020 року, оскільки під час експертного дослідження експерт не досліджувала відповідні медичні документи, а медичні документи, які надавалися потерпілим під час судово-медичного обстеження не були отримані в межах тимчасового доступу. Окрім цього, судово-медичний експерт вийшла за межі поставлених їй питань і визначила механізм спричинення тілесних ушкоджень, хоча постанова слідчого по призначення експертизи такого питання не містить.

Оцінюючи доводи сторони захисту щодо недопустимості відеозаписів, які містяться на оптичному диску, наданому потерпілим, суд виходить з того, що з урахуванням приписів ч. 1 ст. 99 КПК України, ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22 травня 2003 року № 851-IV, матеріальний носій є лише способом збереження інформації, який має значення тільки коли електронний документ виступає речовим доказом. Головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Один і той же електронний документ (відеозапис) може існувати на різних носіях. Всі ідентичні за своїм змістом примірники електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом та датою створення.

Долучений до матеріалів провадження в якості речового доказу оптичний диск з відеозаписами обставин подій був виготовлений у зв`язку із необхідністю надання інформації, яка має значення у кримінальному провадженні, та є самостійним джерелом доказу похідним від інформації, що зберігалася на мобільному телефоні в електронному вигляді у виді файлів.

Таким чином, записаний на оптичний диск - носій інформації, електронний файл у вигляді відеозапису є оригіналом (відображенням) електронного документу.

Аналогічний правовий висновок був сформований Касаційним кримінальним судом у складі Верховного Суду у постанові від 22 жовтня 2020 року (справа № 677/2040/16-к, провадження № 51-5738км19).

Що стосується доводів сторони захисту про можливість штучного спотворення зазначених відеозаписів (фальсифікації доказів), то сторона захисту не була позбавлена можливості заявляти під час проведення досудового розслідування а також перед судом клопотання про призначення відповідних експертиз на предмет перевірки ознак монтажу, однак таким правом не скористалася. А відповідно до закріпленого в ст. 26 КПК України принципу диспозитивності, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

З огляду на викладене відповідні доводи сторони захисту судом відхиляються.

Оцінюючи доводи сторони захисту щодо недопустимості висновків судово-медичних експертиз, суд виходить з того, що за п. 3 ч. 2 ст. 56 КПК України під час досудового розслідування потерпілий має право подавати докази на підтвердження своєї заяви, а за приписами ч. 2 ст. 93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Оскільки потерпілий скористався своїм правом та самостійно надав відповідні медичні документи, у органу досудового розслідування були відсутні правові підстави для ініціювання такого заходу забезпечення кримінального провадження, як тимчасовий доступ до таких медичних документів.

Окрім цього, за приписами п. 4.2 Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України від 17 січня 1995 року № 6 (далі - Правил) судово-медичний експерт встановлює особу обстежуваного за паспортом чи іншим документом, що його замінює, з`ясовує у нього обставини заподіяння ушкоджень, скарги та, за потребою, інші відомості; ознайомлюється з матеріалами справи і наявними медичними документами. Всі отримані відомості фіксуються у висновку експерта (акті судово-медичного обстеження далі акті).

З висновку судово-медичної експертизи № 2923е від 20 вересня 2019 року вбачається, що слідчим на проведення експертизи було надано і копію акту судово-медичного дослідження № 770 від 13 березня 2019 року, проведеного тим же судово-медичним експертом ОСОБА_25 . Зазначений акт містить детальний опис медичних документів, які вже були досліджені експертом, а також результати безпосереднього огляду експертом тілесних ушкоджень на козилку правої вушної раковини.

Чинні нормативно-правові акти не зобов`язують експерта повторно досліджувати вже досліджені медичні документи, зміст яких зафіксований експертом в належній формі, та не забороняють останньому використовувати результати проведеного ним судово-медичного обстеження при проведенні судово-медичної експертизи.

Щодо висновку судово-медичної експертизи № 700е від 04 березня 2020 року, то зазначена експертиза є додатковою до судово-медичної експертизи № 2923е від 20 вересня 2019 року і судовий експерт не мала повторно досліджувати ті питання, які знайшли своє вирішення в первинній експертизі.

Також, за п.п. 4.9.3 п. 4.9 Правил, при експертизі тілесних ушкоджень у висновках експерта (акті) повинні бути відображені … механізм виникнення ушкоджень.

Навіть за відсутності відповідного питання, поставленого слідчим поліції на вирішення експерту, визначення та зазначення у висновку механізму виникнення у потерпілого тілесних ушкоджень є обов`язком експерта при проведенні судово-медичної експертизи.

Таким чином, доводи сторони захисту щодо недопустимості висновків судово-медичних експертиз ґрунтуються на хибному тлумаченні чинного законодавства, яке регулює порядок збирання доказів та проведення відповідних експертних досліджень та судом відхиляються.

Разом з тим, суд враховує, що у протоколі проведення слідчого експерименту від 12 серпня 2019 року зазначено, що потерпілий ОСОБА_4 показав механізм нанесення йому ОСОБА_6 лівою рукою тілесних ушкоджень в області правого вуха (т. 1 а.с. 112-118), тоді як на доданій до протоколу фото таблиці ОСОБА_4 демонструє вчинення обвинуваченою таких діянь правою рукою.

За приписами ч. 1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Протокол проведення слідчого експерименту є процесуальним джерелом доказів та згідно вимог п. 2 ч. 3 ст. 104 КПК України має містити отримані в результаті процесуальної дії відомості, важливі для цього кримінального провадження.

Оскільки під час проведення 12 серпня 2019 року слідчого експерименту потерпілий показував спричинення йому обвинуваченою тілесних ушкоджень в області правого вуха саме правою рукою, викладені в протоколі відомості про спричинення таких ушкоджень лівою рукою спростовані доданим до цього ж протоколу фотознімком.

За наведених обставин, вказаний протокол слідчого експерименту в частині зазначення потерпілим механізму спричинення тілесних ушкоджень визнається судом недопустимим доказом.

При цьому, за висновком судово-медичної експертизи № 2923е від 20 вересня 2019 року (де експертом була врахована лише текстова частина вказаного протоколу проведення слідчого експерименту), локалізація та характер виявлених у ОСОБА_4 тілесних ушкоджень в області правої вушної раковини, механізм їх спричинення встановлений при проведенні судово-медичної експертизи, не суперечать механізму, локалізації та характеру на які вказує ОСОБА_4 в ході проведення слідчого експерименту за його участі.
Оскільки висновок експерта є похідним від вищезазначеного протоколу проведення слідчого експерименту, висновок судово-медичної експертизи № 2923е від 20 вересня 2019 року у вказаній частині також визнається недопустимим доказом.

Такі висновки суду виключають необхідність оцінки зазначених стороною захисту розбіжностей у механізмі спричинення тілесних ушкоджень, зазначених потерпілим під час слідчих експериментів 12 серпня 2019 року та 04 лютого 2020 року.

Заперечення щодо допустимості інших доказів учасниками судового провадження не заявлені і такі докази визнаються судом допустимими, оскільки отримані повноважною особою із передбачених законом джерел та зафіксовані у належній процесуальній формі.
Надаючи оцінку сукупності досліджених доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд виходить з того, що оцінені в сукупності висновки судово-медичної експертизи № 2923е від 20 вересня 2019 року та додаткової судово-медичної експертизи № 700е від 04 березня 2020 року (в частині встановлення як самого факту наявності тілесного ушкодження, так і часу його спричинення) в сукупності з наданим потерпілим відеозаписом (де на тайм коді 04:00 та 05:31 відповідного файлу відеозапису зафіксовано наявність кровотечі в області правого вуха потерпілого) та відповідними показами потерпілого, поза всяким розумним сумнівом доводять, що під час конфлікту 08 березня 2019 року, приблизно о 16 годині на території садового товариства «Транспортник 1», розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Березанівська, 59-д, ОСОБА_4 були спричинені легкі тілесні ушкодження у вигляді двох саден на козилку правої вушної раковини та її середній третині ближче до слухового проходу.
Суд враховує, що ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_15 особисто заінтересовані в результатах розгляду справи. Також суд враховує, що ОСОБА_15 під час першого допиту показала, що ОСОБА_6 махала правою рукою біля обличчя ОСОБА_4 , а під час додаткового допиту уточнила, що рука була ліва. ОСОБА_15 надала суду довідку про те, що в день першого допиту їй надавалася медична допомога у зв`язку з підвищеним тиском (т. 2 а.с. 18) і остання пояснила, що під час першого допиту помилилася в показах через погане самопочуття.
Оскільки ОСОБА_15 належним чином обґрунтувала розбіжність у власних показах, покази ОСОБА_15 узгоджуються з показами ОСОБА_4 , і їх покази узгоджуються з дослідженим відеозаписом та висновками судово-медичних експертиз (в частині, визнаній судом допустимим доказом), суд не вбачає підстав ставити їх під сумнів.
Оцінені в сукупності:
-покази потерпілого ОСОБА_4 про те, що саме ОСОБА_6 лівою рукою подряпала йому праве вухо;
-протокол слідчого експерименту від 24 лютого 2020 року, під час якого потерпілий ОСОБА_4 показав механізм нанесення йому ОСОБА_6 тілесних ушкоджень в області правого вуха;

-висновок додаткової судово-медичної експертизи № 700е від 04 березня 2020 року, за яким локалізація та характер виявлених у ОСОБА_4 тілесних ушкоджень, механізм їх спричинення, встановлений при проведенні судово-медичної експертизи, не суперечать механізму, локалізації та характеру, на які вказує ОСОБА_4 в ході проведення слідчого експерименту за його участі.

-покази ОСОБА_15 про те, що вона бачила, як ОСОБА_6 лівою рукою махала біля голови потерпілого;
-наданий потерпілим відеозапис, на якому зафіксована агресивна поведінка ОСОБА_6 на початковій стадії конфлікту та наявність кровотечі в області правого вуха потерпілого одразу після завершення такого конфлікту;
поза обґрунтованим сумнівом доводять, що саме ОСОБА_6 за встановлених судом обставин нанесла ОСОБА_4 легкі тілесні ушкодження.
Ця ж сукупність обставин спростовує покази ОСОБА_6 про те, що вона ніяких тілесних ушкоджень потерпілому взагалі не спричиняла, у зв`язку з чим відповідні показання обвинуваченої судом відхиляються.
Суд враховує, що за твердженням обвинуваченої вона сама зазнала нападу з боку ОСОБА_4 , на підтвердження чого за клопотанням сторони захисту до матеріалів кримінального провадження було долучено інформацію КП «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» ДОР» (т. 1 а.с. 176-179) щодо викликів бригад екстреної медичної допомоги на місце події 08 березня 2019 року а також оптичний диск зі звукозаписом відповідних викликів (т. 1 а.с. 182).
Разом з тим, суду не надані докази на підтвердження того, що у ОСОБА_6 були зафіксовані тілесні ушкодження, які вона могла отримати під час описаних подій і сама обвинувачена не посилається на те, що спричиняла потерпілому тілесні ушкодження у якості самозахисту, у зв`язку з чим така обставина судом не оцінюється.
Надаючи оцінку запереченням сторони захисту з приводу відсутності у ОСОБА_6 умислу на спричинення ОСОБА_4 тілесних ушкоджень, суд враховує, що як потерпілий, так і свідок ОСОБА_15 показали, що обвинувачена неодноразово махала лівою рукою в області обличчя потерпілого, намагаючись його подряпати. В сукупністю з зафіксованою на дослідженому відеозаписі агресивною поведінкою ОСОБА_6 , сукупність наведених обставин доводить, що обвинувачена усвідомлювала суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачала їх суспільно небезпечні наслідки у виді подряпин на тілі потерпілого і бажала їх настання, що доводить наявність в її діях прямого умислу.
Таким чином, досліджені судом докази в їх сукупності та взаємозв`язку поза всяким розумним сумнівом достатньо доводять винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального проступку в обсязі обвинувачення, яке було підтримане прокурором, і суд кваліфікує дії обвинуваченої за ч. 1 ст. 125 КК України, оскільки вона своїми умисними діями спричинила потерпілому ОСОБА_4 легкі тілесні ушкодження.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень. При цьому під час вибору заходу примусу суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. З огляду на принципи справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_6 , суд враховує характер і ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке є умисним, закінченим кримінальним проступком, обставини вчинення кримінального правопорушення, характер та ступінь тяжкості наслідків правопорушення, відомості про особу обвинуваченої.

Остання до кримінальної відповідальності притягується вперше, є пенсіонером за віком, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має постійне зареєстроване місця проживання, за останній місцем роботи характеризується позитивно.

Обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченій, судом не встановлені і на такі обставини сторона захисту не посилається.

У якості обставини, що обтяжує покарання ОСОБА_6 , в обвинувальному акті зазначене вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

Вказана обставина передбачена п. 6 ч. 1 ст. 67 КК України.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 67 КК України, суд має право, залежно від характеру вчиненого кримінального правопорушення, не визнати будь-яку із зазначених у частині першій цієї статті обставин, за винятком обставин, зазначених у пунктах 2, 6, 6-1, 7, 9, 10, 12 такою, що обтяжує покарання, навівши мотиви свого рішення у вироку.

Суд враховує, що ОСОБА_6 з огляду на її вік на час вчинення кримінального правопорушення сама може бути віднесена до осіб похилого віку і такий же вік потерпілого ані перебуває у зв`язку із вчиненням кримінального правопорушення, ані сприяв його вчиненню. Разом з тим, суд визнає вищенаведену обставину такою, що обтяжує покарання ОСОБА_6 з огляду на імперативний характер приписів ч. 2 ст. 67 КК України.

Суд також враховує досудову доповідь органу пробації (т. 1 а.с. 172-175), за якою беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченої та спосіб її життя, історію правопорушень, середню ймовірність вчинення повторного правопорушення, орган пробації вважає, що її виправлення без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та становить високої небезпеки для суспільства (у тому числі окремих осіб).

На підставі викладеного, з урахуванням законодавчо-визначених заборон щодо можливості призначення обвинуваченій таких видів покарання, як громадські та виправні роботи (ч. 3 ст. 56, ч. 2 ст. 57 КК України), суд дійшов висновку, що покаранням, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як самою обвинуваченою, так і іншими особами, є покарання у вигляді штрафу у межах санкції відповідної статті Особливої частини КК України.

У межах кримінального провадження до розгляду прийнято цивільний позов ОСОБА_4 , за яким останній просить суд про стягнення з ОСОБА_6 на його користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000 грн. (т. 1 а.с. 80-82).

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що внаслідок злочинних дій ОСОБА_6 потерпілому завдано фізичну та моральну шкоду, яка виразилася в його душевних стражданнях в зв`язку з отриманням ним тілесних ушкоджень та принижень його чоловічої честі та гідності. Тривалий час після інциденту він відчував постійний фізичний біль внаслідок пережитої стресової ситуації і відсутність можливості дати відсіч кривднику (через свої життєві принципи). Також, протягом тривалого часу у нього були щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події. Негативні переживання призводять до постійних душевних страждань по теперішній час.

ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог ОСОБА_4 , посилаючись на їх безпідставність.

Вирішуючи позовні вимоги, суд враховує, що у відповідності до ч. 1, п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає … у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Хоча доводи потерпілого про те, що він тривалий час після інциденту відчував постійний фізичний біль внаслідок пережитої стресової ситуації, а також, що негативні переживання призводять до постійних душевних страждань по теперішній час, не підтверджені доказами, суд вважає доведеним поза всяким розумними сумнівом факт спричинення моральної шкоди ОСОБА_4 , яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав у зв`язку зі спричиненням йому тілесних ушкоджень, та у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього.

Обвинувачена, як особа, яка протиправними винуватими діями завдала потерпілому моральну шкоду, згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, зобов`язана відшкодувати її в повному обсязі.

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди суд враховує роз`яснення, викладені у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, за якими розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Ґрунтуючись на висновках судово-медичної експертизи щодо незначного обсягу та легкого ступеня тяжкості спричинених потерпілому тілесних ушкоджень, того факту, що для відновлення здоров`я потерпілого не потрібен був суттєвий проміжок часу (не більше 6 діб) і останньому не довелося прикладати додаткових суттєвих зусиль для організації свого життя та життя своєї родини, обставинах спричинення потерпілому тілесних ушкоджень (в присутності дружини, однак жінкою і без приниження честі та гідності потерпілого), виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що розміром грошового відшкодування моральної шкоди, необхідним та достатнім за вказаних обставин є 2 000 грн.

На підставі викладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Також, потерпілим ОСОБА_4 заявлені до відшкодування понесені ним витрати на правову допомогу у загальному розмірі 4500 грн. (3400+1100).

За приписами ч. 1 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Потерпілим ОСОБА_4 надано суду розрахунок відповідних процесуальних витрат. Фактичне понесення потерпілим зазначених витрат підтверджується копією договору про надання правничої допомоги (т. 1 а.с. 212-216) та квитанціями про сплату послуг представника (т. 2 а.с. 17, 42).

Стороною захисту заперечення щодо зменшення розміру таких витрат не заявлені.

Оскільки ОСОБА_6 вироком суду визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, з останньої на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню понесені останнім та документально підтверджені витрати на правову допомогу в загальному розмірі 4500 грн., які є розумними, необхідними та співмірними з реальним обсягом наданих послуг процесуальними витратами.

Питання подальшої долі речових доказів підлягає вирішенню з дотриманням вимог ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 7-29, 94, 368, 374 КПК України,

У Х В А Л И В:
ОСОБА_26 визнати винуватою у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначити їй покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 витрати на правову допомогу в розмірі 4500 (чотири тисячі п`ятсот) гривень.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення грошового відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 грошове відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в іншій частині відмовити.

Речові докази: диски для лазерних систем зчитування з відеозаписами залишити в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення зазначеного строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду за їх зверненням.

Головуючий:

11.12.2020