УХВАЛА

09.10.2020 року

Херсонський міський суд Херсонської області у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
при секретарі - ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

перекладача ОСОБА_6

розглянувши у судовому засіданні матеріали кримінального провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР 24.04.2019 року за №0001341 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженця с. Сейфалі, Шамкирського району, Азербайджан, проживає за адресою АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального прапопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст. 121 КК України,-
встановив:
На даний час триває судовий розгляд даного кримінального провадження.
До обвинуваченого ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою.
В порядку ст. 331 КПК України на обговорення учасників судового засідання судом було поставлено питання доцільності продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.
Прокурор висловив думку про необхідність продовжити тримання обвинуваченого під вартою, мотивуючи свою позицію тим, що заявлені ризики, які стали підставою для обрання відносно нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не зменшились, а також тяжкістю злочину, який йому інкримінується.
Обвинувачений та захисник заперечили проти продовження строку тримання під вартою, посилаючись на відсутність ризиків заявлених прокурором, просили обрати обвинуваченому більш м`який запобіжний захід.
Заслухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до положень ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.
При цьому, за змістом ч.ч. 3, 4 ст. 199 КПК України суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор не доведе, що існують обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.
Суд вважає, що прокурор наполягаючи на продовженні строку тримання під вартою обвинуваченого, на обґрунтування своєї позиції не надав суду достатніх та переконливих доказів на підтвердження того, що ризики, заявлені на час прийняття рішення про обрання відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання від вартою, на даний час не зменшилися та існують обставини, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.
Обставин на підтвердження того, що з`явилися нові ризики, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою, прокурором також не доведено.
В контексті ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод Європейський суд неодноразово зазначав, що серйозність обвинувачення або суворість санкції інкримінованого злочину не можуть бути єдиною підставою для тримання особи під вартою, в тому числі бути виправданням тривалих період такого тримання.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 8 липня 2003 року у справі №1-23/2003 запобіжний захід у вигляді взяття під варту не може бути застосований лише з мотиву тяжкості злочину, оскільки це суперечить Конституції України, відповідно до якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку та встановлено обвинувальним вироком суду (статті 29, 62 Конституції України).
Крім того, при вирішенні питання щодо доцільності строку тримання під вартою обвинуваченого суд враховує положення ч. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також рішення Європейського суду з прав людини у справі «Вергельський проти України», у п. 116 якого зазначено, що розумність тривалості провадження має оцінюватися у світлі конкретних обставин справи та з урахуванням таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів, у справі «Ткачов проти України», згідно п. 45 якого національні суди повинні в першу чергу забезпечувати, щоб у конкретній справі запобіжне ув`язнення обвинуваченого не перевищувало розумний строк, у справі «Летельє проти Франції», згідно п. 46 якого попереднє ув`язнення не може бути формою очікування обвинувального вироку.
При цьому ЄСПЛ зазначає, що відкладення розгляду справи самі по собі не суперечать чинному законодавству, але не може призводити до порушення права особи на судочинство в розумний строк (рішення ЄСПЛ у справі «Цимерман і Штайген проти Швейцарії»).
При вирішенні питання щодо доцільності продовження тримання під вартою обвинуваченого, суд враховує той факт, що дане кримінальне провадження перебуває на розгляді тривалий час (з 19.09.2019 року), а обвинувачений ОСОБА_4 тримається під вартою з 24.04.2019 року, докази стороною обвинувачення надаються з порушенням розумного строку, зокрема, у справі судом було призначено більше 20 судових засідань, проте розгляд справи в переважній більшості випадків відкладався через неявку в судове засідання потерпілої та перекладача. На даний час через неявку в судове засідання потерпілої та перекладача судове провадження перебуває на стадії початку судового розгляду, а саме прокурором не оголошено пред` явлене ОСОБА_4 обвинувачення, судом не досліджено жодного доказу.

Крім того, вирішуючи вказане питання, суд бере до уваги у сукупності обставини, передбачені ст. 178 КПК України.
Так, з матеріалів справи видно, що обвинувачений ОСОБА_4 , обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, раніше судимий, не працевлаштований, немає міцних соціальних зв`язків, має на території м. Херсона місце проживання, а тому може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що свідчить про існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України.
Відповідно до ч. 2. ст. 181 КПК України, домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
З огляду на наведене та з урахуванням цілей п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, принципу правової визначеності, суд дійшов висновку про можливість та достатність для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, на даний час, змінити йому запобіжний захід на домашній арешт з покладенням на нього обов`язків відповідно до положень ст. 194 КПК України.
Керуючись п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 176-178, 181, 199, 331, 369, 376 КПК України, суд, -
постановив:
Змінити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту із використанням електронного засобу контролю за адресою АДРЕСА_1 , по 07.12.2020 року заборонивши йому цілодобово залишати житло та зобов`язати його прибувати за кожною вимогою до суду:
Покласти на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні обовязки:
1) не відлучатися з м. Херсона без дозволу суду;
2) повідомляти суд про зміну свого місця проживання;
3) утримуватися від спілкування із потерпілою та свідками, допитаними під час досудового розслідування цього кримінального провадження та зазначеними у реєстрі матеріалів досудового розслідування, окрім, як під час судового розгляду кримінального провадження за участю цих осіб.
4) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;
5) носити електронний засіб контролю.
Строк дії вказаних обов`язків визначити до 07.12.2020 року.
Негайно доставити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до місця проживання за адресою АДРЕСА_1 та звільнити його з - під варти.
Копію ухвали направити до місця попереднього ув`язнення та органам поліції для виконання.
Ухвала може бути оскаржена у визначеному КПК України апеляційному порядку.

СуддяОСОБА_1