ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

суддів: - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі - ОСОБА_4

за участю прокурора - ОСОБА_5

обвинуваченого - ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 червня 2020 року про продовження запобіжного заходу стосовно ОСОБА_6 , -

ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Харкова, громадянину України, не працюючому, раніше не судимого в силу ст. 89 КК України, зареєстрованому за адресою, АДРЕСА_1 ;

продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо до 11 серпня 2020 року включно із встановленням раніше визначеного розміру застави в сумі 153680 грн.

В обґрунтування прийнятого рішення судом зазначено, що на час розгляду клопотання про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , домашнього арешту - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , наявні ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України і за таких обставин запобіжні заходи, обрані відносно обвинувачених, є найбільш ефективним для забезпечення виконання покладених на них процесуальних обов`язків, застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим.

Також, судом констатовано, що встановлений обвинуваченому ОСОБА_6 альтернативний запобіжний захід - застава з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків до сплину терміну тримання під вартою, для обвинуваченого не є завідомо непомірною.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та відмовити прокурору у задоволенні клопотання щодо продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 .

В обґрунтування своєї апеляційної скарги, посилається на те, що прокурор в судовому засіданні не надав доказів існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, а суд жодним чином не обґрунтував неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам. При цьому посилаються на практику Верховного Суду України, Європейського суду з прав людини, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначає, що довготривале перебування ОСОБА_6 під вартою є порушенням його прав, в тому числі зі сторони обвинувачення, оскільки прокурором не було забезпечено явку свідків у судове засідання.

Просить ухвалу суду скасувати та відмовити у задоволені клопотання прокурора про продовження строку тримання ОСОБА_6 під вартою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу, прокурора про законність та обґрунтованість ухвали суду, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 313 КК України, тобто у вчинені особливо тяжких злочинів, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 12 років позбавлення волі, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_6 обвинувачується у скоєнні ряду злочинів, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 313 КК України, свідчить про наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, оскільки зазначені злочини відносяться до категорії злочинів у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів та інших злочинів проти здоров`я населення, що відповідно до ст.3 Конституції України є найвищою соціальною цінністю в Україні.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обвинувачений може впливати на свідків, оскільки існує певна ймовірність того, що ОСОБА_6 з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання захисника в апеляційній скарзі на те, що довготривале перебування у слідчому ізоляторі порушує права обвинуваченого ОСОБА_6 , оскільки саме продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до обвинуваченого відповідає охороні прав і інтересів як суспільства, так і свідків, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Що стосується доводів апеляційної скарги про затягування судового розгляду стороною обвинувачення, колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки під час апеляційного розгляду не встановлені факти умисного затягування цього процесу з боку прокурора чи суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, на даний час не змінилися та не зменшилися.

Твердження захисника про наявність у обвинуваченого постійного місця проживання, на думку колегії суддів недостатньо свідчать про можливість належного виконання процесуальних обов`язків покладених на обвинуваченого, у тому числі щодо забезпечення його явки до суду та правоохоронних органів, оскільки зазначені обставини існували на час вчинення злочинів, які йому інкримінуються, та не стали для нього стримуючим фактором, а тому не можуть бути достатніми для спростування наявності ризику переховування його від правосуддя.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому.

Також колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченої та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст. 177, ст. 178, ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 червня 2020 року про продовження запобіжного заходу стосовно ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді