ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №621/209/18 Головуючий 1-ої інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-кп/818/402/21 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.122 КК України
УХВАЛА
Іменем України
02 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
захисника - ОСОБА_7 ,
обвинуваченого - ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого та його захисника на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 19.02.2020 стосовно ОСОБА_8 ,-
ВСТАНОВИЛА:

Вказаним вироком:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Першотравневе Зміївського району Харківської області, громадянин України, має середню освіту, не одружений, працює водієм в ПрАТ "АТП №16329", зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 , відповідно до ст.89 КК України не має судимості,
засуджений за ч. 1 ст. 122 КК України до 2 роки 6 місяців обмеження волі.
Цим же рішенням суду розв`язані цивільні позови.

Згідно вироку, 24 червня 2016 близько 23год. 00хв. у с. Таранівка Зміївського району Харківської області ОСОБА_8 перебував поблизу магазину "Світанок", розташованого по вул. Харківській, де у нього виник конфлікт з ОСОБА_9 . Під час цього конфлікту у ОСОБА_8 виник умисел на завдання тілесних ушкоджень ОСОБА_9 .
Того ж дня та часу, реалізуючи зазначений умисел, ОСОБА_8 , діючи на ґрунті неприязних відносин, умисно наніс один удар в область голови ОСОБА_9 , в результаті чого останній втратив рівновагу та впав на землю. Потім ОСОБА_8 наніс не менше трьох ударів обутими ногами в область правої ноги ОСОБА_9 , чим завдав йому тілесне ушкодження середньої тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я, у вигляді закритих гвинтоподібних і косих переломів нижньої третини обох кісток правої гомілки зі зміщенням відламків.
Зазначеними діями ОСОБА_8 вчинив умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.
В апеляційних скаргах обвинувачений, з урахуванням доповненої апеляційної скарги та його захисник просять вирок скасувати у зв`язку з неповнотою судового розгляду, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам справи, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та закрити кримінальне провадження, оскільки судом невстановлені достатні докази для доведення винуватості особи.
Обвинувачений вказує, що судом першої інстанції не встановлено дійсних обставин справи, не вірно та не повно відображено покази свідків, не наведено мотивів не врахування частини показів свідків, та його доводів щодо невинуватості, що свідчить про невірну оцінку показів свідків та неповноту судового розгляду.
Окрім цього вказує на допущенні порушення процесуального та матеріального права щодо розв`язання цивільних позовів.
Апелянт порушує перед судом апеляційної інстанції клопотання: про призначення судово-медичної експертизи, та клопотання про виклик свідків до суду.
Прокурор, ще до початку апеляційного розгляду по суті відмовився від своєї апеляційної скарги в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційні скарги сторони захисту, вислухавши думку, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг та просив залишити вирок суду без змін, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.
Так, згідно ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.
Щодо вимог повторного дослідження обставин кримінального провадження, а саме повторне призначення експертизи про призначення судово-медичної експертизи, виклик свідків до суду, дослідження та оцінка доказів, авторів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне:
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, і може (але не зобов`язаний) дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Суд апеляційної інстанції, зазначає, що наявність підстав для скасування вироку або ухвалення апеляційним судом нового вироку не зобов`язує суд досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції.
Колегія суддів відмовляє в задоволенні вказаних клопотань, оскільки повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Відмова у задоволенні клопотання щодо повторного дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту досліджень доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог, передбачених КПК України.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 91 КПК України, окрім іншого у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення; винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.
Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Зазначені дії ОСОБА_8 суд кваліфікував за ч. 1 ст. 122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Не зважаючи на те, що обвинувачений свою вину не визнає, колегія суддів уважає, що вчинення обвинуваченим інкримінованого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, за обставин, визнаних судом першої інстанції встановленими, було доведено в судовому засіданні сукупністю досліджених доказів, яким суд першої інстанції дав належну оцінку.
Аналогічна позиція сторони захисту простежується і в самому вироку, згідно якого незважаючи на невизнання вини обвинуваченим у скоєні інкримінованого йому діяння, його вина підтверджується сукупністю досліджених в ході судового розгляду доказів, показаннями потерпілого, свідків, даними з протоколу слідчого експерименту, відомостями медичної карти стаціонарного хворого, висновками судово-медичної експертизи та іншими письмовими доказами по справі.
Так, потерпілий ОСОБА_9 вказав, що він 24.06.2016 пізно увечері зайшов до магазину "Світанок" за цигарками. Тоді ж до магазину приїхали на автомобілі ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , який на виході з магазину, будучи в стані алкогольного сп`яніння, через неприязне відношення до його професії поліцейського, почав наносити йому удари, внаслідок чого він впав та втратив свідомість. Внаслідок протиправних дій ОСОБА_8 йому були спричинені перелами кісток правої гомілки та він потрапив до лікарні.
Пояснення, які надав суду свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 підтверджують вищевикладені обставини вказані потерпілим ОСОБА_9 .
Отже, всі показання свідків є логічними, послідовними та узгоджуються не лише між собою, а й з іншими матеріалами кримінального провадження, у колегії суддів не має підстав для сумніву в їх достовірності, оскільки всі ці обставини підтверджуються дослідженими письмовими доказами.
Так, даними протоколу слідчого експерименту від 29.10.2016 (з фототаблицями) за участю свідка ОСОБА_11 , підтверджуються повідомлені потерпілим відомості щодо механізму заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_9 , що мало місце влітку 2016 (т.2 а.п. 126, 127, 177-180).
Показання потерпілого ОСОБА_9 , надані під час слідчого експерименту 12.04.2017 та свідка ОСОБА_11 , надані під час слідчого експерименту 29.10.2016, в цілому не суперечать об`єктивним судово-медичним даним, як в механізмі нанесення тілесного ушкодження, так і в способі його спричинення потерпілому ОСОБА_9 .
Вищевказані показання підтвердив і допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції судово-медичний експерт ОСОБА_14 , який показав про обставини викладені у висновках судово-медичних експертиз №21-Зм/17 від 23.02.2017 та №27-Зм/17 від 23.02.2017, наполягав на достовірності наданих ним висновків.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив та дослідив всі надані докази по справі і наведені у вироку, які не викликають сумніву у тому, що висновки суду підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.
З огляду на вищенаведені обставини, колегія суддів розцінює позицію обвинуваченого такою, як спосіб уникнути відповідальність за скоєне.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що невизнання обвинуваченим своєї вини у повному обсязі, за вчинення ним кримінального злочину - це спроба ввести суд в оману та в подальшому уникнути покарання.
Таким чином, колегія суддів вважає, що показання обвинуваченого та доводи його захисника про те, що судом невстановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_8 , спростовуються показаннями потерпілого, свідків, висновками судово-медичної експертизи та письмовими доказами, дослідженими судом, визнаних судом належними і допустимими, а їх сукупність достатньою для висновку про винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Судом першої інстанції було враховано характер, ступень суспільної небезпеки скоєного злочину, який згідно є злочином середньої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, має постійне місце проживання, не одружений, на обліку у лікаря-нарколога і лікаря-психіатра не перебуває, має на утриманні неповнолітнього сина, ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем проживання скарг на його поведінку не має, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин його покарання.
Суд, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 також врахував вимоги ч. 2 ст. 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Таким чином, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність вини обвинуваченого та необхідністю призначення покарання в виді обмеження волі.

Покарання, яке обвинуваченому призначено судом за злочин передбачений ч. 1 ст. 122 КК України 2 роки 6 місяців обмеження волі, при санкції цієї статті від виправних робот на строк до двох років або обмеженням волі на строк до трьох років, або позбавленням волі на строк до трьох років, є посереднім покаранням, яке суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 , і на думку колегії суддів, вказане покарання є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових злочинів.
Призначене обвинуваченому покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, а саме: ступеню суспільної небезпечності, особі обвинуваченого та принципам законності, справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації; є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.
Отже, апеляційні вимоги про невідповідність призначеного ОСОБА_8 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, слід вважати необґрунтованими, оскільки вони мають суто суб`єктивний характер та призначене судом першої інстанції покарання у тому розмірі, як зазначено у вироку, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав для застосування до обвинуваченого більш м`якого покарання, колегія суддів не вбачає.
Що стосується апеляційних доводів про нібито допущенні судом порушення процесуального та матеріального права щодо розв`язання цивільних позовів., колегія суддів зазначає наступне:
Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Так, під час вирішення цивільних позовів прокурора про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді витрат на лікування потерпілого у комунальному закладі охорони здоров`я та потерпілого ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції керувався вимогами кримінального та цивільного законодавства.
Згідно з вироком та з матеріалів кримінального провадження, позов прокурора підтверджений належними та допустимими доказами перебування ОСОБА_9 на лікуванні та витрат, понесених державою, на лікування, а тому був задоволений у повному обсязі.
Не визнання обвинуваченим цивільних позовів прокурора та потерпілого не свідчить про допущення судом порушень норм матеріального та процесуального права при їх розв`язань.
Колегія суддів, не вбачає підстав для скасування або зміни вироку та закриття кримінального провадження, оскільки при розгляді справи суд першої інстанції не порушив норми матеріального та процесуального права, та ухвалив законне та обґрунтоване рішення.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляції захисника та обвинуваченого слід залишити без задоволення, а оскільки апеляційною інстанцією не встановлені підстави для зміни чи скасування судового рішення, то вирок суду залишається без змін.
Керуючись ст.ст. 405, 407-409, 414, 419 КПК України, колегія суддів,-
УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги залишити без задоволення, а вирок Зміївського районного суду Харківської області від 19.02.2020 стосовно ОСОБА_8 , без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді