Справа № 342/890/20
Провадження № 11-кп/4808/434/20
Категорія ст. 199 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 03.09.2020 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6

за участю: прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_8

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить ухвалу судді скасувати, змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт або особисте зобов`язання. Вважає, що ризики, що зазначені в клопотанні наведені формально та не підтверджені належними доказами. В обґрунтування своїх доводів апелянт звертає увагу на відомості, що його характеризують, а саме те, що він є особою молодого віку, інвалідом 3 групи та учасником бойових дій, має захворювання на гепатит С, а тому потребує постійного лікування, одружений, має постійне місце мешкання, де проживає разом із своєю сім`єю, батьки є особами пенсійного віку. Апелянт наголошує на тому, що в умовах карантину він не в змозі покинути своє місце мешкання, тому ризик втечі є безпідставним. Вважає, що застосування до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою не виправдовує потреби судового розгляду, оскільки лише зазначення в клопотанні про те, що він зможе здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, без достатнього обґрунтування, є недостатнім. На думку апелянта, прокурор не довів, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти встановленим ризикам. Апелянт вважає голослівними посилання прокурора в клопотанні, та наголошує на тому, що ризик переховування від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення.

Ухвалою Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 03.09.2020 року клопотання прокурора задоволено, застосовано до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Своє рішення суддя мотивував тим, що причетність ОСОБА_6 до вчинення інкримінованих йому правопорушень підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, та врахувавши те, що підозрюваний ОСОБА_6 зважаючи на можливість бути притягнутим до відповідальності у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років, може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого чи свідків, з якими особисто знайомий, вчинити інші кримінальні правопорушення, дійшов висновку про застосування до обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою та недостатність застосування відносно нього на даний період часу більш м`яких запобіжних заходів.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений та його захисник підтримали доводи апеляційної скарги, наполягали на застосуванні іншого запобіжного заходу у виді домашнього арешту або особистого зобов`язання;

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав її безпідставною, просив ухвалу суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи й мотиви апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити, ухвалу суду - залишити без змін, з таких підстав.

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачують у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 189 КК України із застосування насильства до потерпілого.

16.07.2020 року ухвалою слідчого судді Городенківського районного суду Івано-Франківської області клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_6 задоволено, застосовано до останнього вказаний вище запобіжний захід на строк до 10.09.2020 року (а.п. 48-50).

Як вбачається з матеріалів провадження, 14.08.2020 року до суду першої інстанції направлено обвинувальний акт про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 189 КК України (а.п. 1-28), та під час підготовчого судового засідання (а.п. 30) розглядалось питання про обрання заходів забезпечення кримінального провадження, зокрема запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_6 за клопотання прокурора від 01.09.2020 року (а.п. 31-42).

Так, ч. 3 ст. 315 КПК України передбачено, що під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Вирішення судом питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

З огляду на ст.ст. 131, 132 КПК України запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

При вирішенні вказаного питання у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

В клопотанні про застосування запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою, прокурор посилається на те, що під час досудового слідства встановлено наявність ризиків, передбачених п. 1, п. 3, п. 4, п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

З оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності ризиків, а саме того, що ОСОБА_6 може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на свідків/потерпілого у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення з метою приховати чи спотворити об`єктивні дані у злочині, в якому він підозрюється, колегія суддів доходить наступного висновку.

Відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Враховуючи тяжкість інкримінованих ОСОБА_6 злочину, один із яких відносить до категорії умисного корисливого злочину проти власності, суворість покарання у виді позбавлення волі від 5 до 10 років з конфіскацією майна, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винним, а також особу обвинуваченого, який раніше вже притягувався до кримінальної відповідальності та в силу ст. 89 КК України є несудимим, а тому існує ризик переховування від суду, тобто ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України має ймовірність існувати.

Відомостей щодо офіційного працевлаштування ОСОБА_6 матеріали провадження не містять, не вбачається й відомостей про те, що ОСОБА_6 займався суспільно-корисною працею, тобто це свідчить про відсутність у нього постійного джерела доходу, що, в свою чергу, у сукупності свідчить про наявність підвищеного ризику можливості вчинення ним інших кримінальних правопорушень, в тому числі корисливих, чим підтверджується вірогідність існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Також не виключається можливість й незаконного впливу на потерпілого та свідків, тобто ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки обвинуваченому достеменно відома адреса їх мешкання, у зв`язку з чим, він може здійснювати на них певний вплив з метою уникнення кримінальної відповідальності, до того ж, у судовому засіданні потерпілий та свідки ще не допитані.

На думку колегії суддів, встановлені ризики є надзвичайно високими, що в сукупності з тяжкістю можливого покарання, яке відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків, свідчать про недостатність застосування іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, адже більш м`який запобіжний захід, у тому числі, у вигляді домашнього арешту або особистого зобов`язання, як того вимагає апелянт, не здатний забезпечити виконання ОСОБА_6 процесуальних обов`язків, а також запобігти спробам переховуватись від суду, впливати на потерпілого та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення чи перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Не визначення судом розміру застави узгоджується з положеннями ч. 4 ст. 183 КПК України, оскільки ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину із застосуванням насильства.

Доводи апеляційної скарги про те, що обвинувачений є особою молодого віку, інвалідом 3 групи та учасником бойових дій, має захворювання на гепатит С, а тому потребує постійного лікування, одружений, має постійне місце мешкання, де проживає разом із своєю сім`єю, а його батьки є особами пенсійного віку, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки соціальні та родинні зв`язки не є настільки міцними та впливовими на його поведінку, щоб гарантовано забезпечити виконання ним процесуальних обов`язків.

Доводи апелянта про те, що в умовах карантину він не в змозі покинути своє місце мешкання, не є слушними, оскільки вирішуючи питання про існування вказаного ризику, колегія суддів виходить з того, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.

Європейський суд з прав людини зазначав, що ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova («Бекчиєв проти Молдови») § 58).

При прийнятті рішення колегія суддів також враховує, що ухвалою слідчого судді Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 17.04.2020 року (а.п. 43-45) до підозрюваного ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Разом з тим, 21.05.2020 року ухвалою слідчого судді Городенківського районного суду Івано-Франківської області було надано дозвіл на затримання ОСОБА_6 з метою приводу для його участі в розгляді клопотання про зміну запобіжного заходу з домашнього арешту на тримання під вартою, у зв`язку із відсутністю за місцем проживання з 13.05.2020 року (а.п. 46-47).

Вказану ухвалу було виконано, та ОСОБА_6 затримано 15.07.2020 року (а.п. 48-50).

Сукупність вказаних документів підтверджує наявність ризику переховування ОСОБА_6 від органів досудового розслідування та/або суду.

З метою забезпечення справедливого балансу інтересів особи обвинуваченого та суспільства, колегія суддів доходить висновку про законність прийнятого судом першої інстанції рішення про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого.

Всі інші доводи апеляційної скарги були досліджені судом при застосуванні запобіжного заходу і ним надана належна оцінка, а жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги не встановлено.

Апеляційним судом також не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді - без змін.

Керуючись вимогами ст.ст. ст.ст. 376, 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Ухвалу Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 03.09.2020 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4