ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 585/2453/19 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/3023/20 Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
захисника - ОСОБА_7 ,
обвинуваченого - ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Харкова в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Ковпаківського районного суду м.Суми від 10 липня 2020 року в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Ковпаківського районного суду м.Суми від 10 липня 2020 року продовжено ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому за ч.ч. 3,5 ст.185, ч.4 ст.187 КК України , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 07 вересня 2020 року.

Вирішуючи питання про продовження строків тримання під вартою, суд першої інстанції зазначив в своєму рішенні, що ОСОБА_8 обвинувачується у у вчиненні ряду корисливих злочинів у складі організованої групи, з яких деякі є особливо тяжкими насильницькими злочинами, за які передбачене покарання у вигляді позбавлення волі строком більше десяти років. Вчинення злочинів супроводжувалося готуванням, пристосуванням знарядь злочину, плануванням, приховуванням слідів і викраденого. Зазначене у своїй сукупності вказує на існування ризиків перешкоджанню провадженню, ухилення від суду та вчинення нових злочинів. Окрім того у разі доведеності вини побоюючись покарання обвинувачений може ухилитися від суду, якщо буде перебувати на волі. Судовий розгляд розпочато, але не досліджені усі докази і дослідити їх до кінця строку запобіжного заходу неможливо.

Не погодившись з ухвалою Ковпаківського районного суду м.Суми від 10 липня 2020 року, обвинувачений ОСОБА_8 подав на неї апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.
Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, обвинувачений зазначає, що судове рішення повинно не тільки відповідати вимогам чинного КПК України, але й постановлене з урахуванням рішень Європейського суду; матеріали кримінального провадження не містять допустимих доказів на підтвердження його вини за пред`явленим обвинуваченням.
Крім того, як зазначає апелянт, він раніше не судимий, має дружину та малолітню дитину, є учасником бойових дій та має державні нагороди, частково визнає свою вину за пред`явленим обвинуваченням.

Заслухавши доповідь головуючого судді; доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 , які підтримали подану апеляційну скаргу сторони захисту; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали судового провадження та оскаржувану ухвалу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та ухвалено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.
Також колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо наявності та продовження існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою.
Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що судовий розгляд у цьому кримінальному провадженні не завершено, а тому існує певна ймовірність того, що обвинувачений з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень може вдатися до відповідних дій.
Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального проступку за ч.1 ст.357 КК України та у скоєнні злочинів, передбачених ч.3 ст.185, ч.5 ст.185, ч.4 ст.187 КК України, які відповідно до ст.12 КК України є тяжкими та особливо тяжкими злочинами, на що обґрунтовано послався суд в оскаржуваному судовому рішенні про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Прокурор обґрунтовує підозру ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, в тому числі за ч. 4 ст.187 КК України, за скоєння якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років із конфіскацією майна, зібраними під час досудового розслідування доказами.
Однак, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Окрім цього, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
Колегія суддів виходить із принципу презумпції невинуватості і не вирішує наперед процесуальну перспективу пред`явленого обвинувачення, а лише аналізує обґрунтованість та тяжкість пред`явленого обвинувачення, а також суспільної небезпеки злочинних дій, в яких обвинувачується ОСОБА_8 у зв`язку з чим апеляційні доводи обвинуваченого в цій частині не перевіряються під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення.
З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, які містяться в матеріалах судового провадження, а саме того, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого та декількох особливо тяжких злочинів проти власності, в тому числі із застосуванням насильства небезпечного для життя або здоров`я потерпілого, поєднаного із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, а також проникненням у житло; зазначені злочини були скоєнні організованою групою, на думку колегії суддів, внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів чи суду, також перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду.
Апеляційні доводи обвинуваченого про те, що він раніше не судимий та не має наміру переховуватися від суду, на думку колегія суддів, враховуючи ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень та фактичні обставини їх скоєння, а саме активну роль ОСОБА_8 у складі організованої групи, яка була створена для заволодіння майном громадян, не спростовують висновків суду першої інстанції щодо підвищеної суспільної небезпеки скоєних злочинів, оскільки діяльність організованих злочинних груп створює загрозу всьому суспільству, захист інтересів якого повинно бути забезпечено судом, а тому, на переконання суду, на даний час продовжують існувати ризики, які були встановленні судом при обранні ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
За таких обставин колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами сторони захисту щодо відсутності або втрати актуальності ризиків, передбачених п.п.1, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так як ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав.
Об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей, а тому колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю апеляційних доводів сторони захисту щодо дієвості інших запобіжних заходів ніж тримання під вартою.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на даний час не змінилися та не зменшилися.
З огляду на викладене, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.
Крім того, колегія суддів не погоджується з апеляційними доводами про необхідністю зміни ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який з тих підстав, що він має дружину та малолітню дитину, є учасником бойових дій та має державні нагороди, у зв`язку з тим, що ці доводи в будь-якому випадку не спростовують висновків суду про те, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу не минули та продовжують існувати на даний час
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку щодо законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції в частині продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги обвинуваченого.
Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Ковпаківського районного суду м.Суми від 10 липня 2020 року в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді