Код суду 233 Справа № 233/4365/17
Вирок
Іменем України
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Миколаєва, громадянина України, з середньо - спеціальною освітою, працюючого за усною домовленістю, працездатного, одруженого, який має на утриманні малолітню дитину- ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше не судимого, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,
- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до ст.ст.19,20 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ч. 2 п. 18, ч. 3 п. 42, ч. 4 п. 81 «Положення про проходження громадянами України військової служби в Збройних силах України», затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, ОСОБА_7 14 квітня 2016 року добровільно уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України терміном на 3 роки.
Згідно наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (на теперішній час НОМЕР_2 ) від 22 листопада 2016 року (по стройовій частині) №293 ОСОБА_7 , який відряджений з військової частини НОМЕР_3 , був зарахований в розпорядження командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 , поставлений на всі види забезпечення та допущений до тимчасового виконання обов`язків за посадою - навідник 3 відділення 3 аеромобільно - десантного взводу 3 аеромобільно - десантної роти військової частини польова пошта НОМЕР_1 .
Відповідно до наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 29 листопада 2016 року (по стройовій частині) №299 ОСОБА_7 допущено до тимчасового виконання обов`язків за посадою - оператор протитанкового відділення взводу вогневої підтримки 1 аеромобільно - десантної роти військової частини польова пошта НОМЕР_1 .
Згідно п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно ст.1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-Х11 зі змінами: особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Таким чином, з 17 березня 2014 року (з моменту оголошення часткової мобілізації), згідно Указу Президента України від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію» №303/2014 по теперішній час на території України діє особливий період.
Являючись військовослужбовцем військової служби за контрактом та проходячи її на посаді ТВО оператора протитанкового відділення взводу вогневої підтримки 1 аеромобільно десантної роти військової частини НОМЕР_2 , яка дислокувалась у АДРЕСА_2 , діючи в порушення вимог ст.ст.11,16,127,128,221 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.2,4,6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.4 ч.3 п.8, ст.5 ч.1, ст.22 ч.3 Закону України «про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Президента України від 14 січня 2015 року « Про часткову мобілізацію» №15/2015, п.п.4.7,12,122 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 р, 21 червня 2017 року, діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, вчинив самовільне залишення військової частини без поважних на те причин, та перебував за місцем реєстрації у АДРЕСА_1 , проводячи час вільно на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків несення військової служби, не вживаючи заходів для повернення до військової частини. 04 вересня 2017 року ОСОБА_7 , усвідомивши власну протиправну поведінку повернувся до розташування військової части НОМЕР_2 .
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 вину в пред`явленому обвинуваченні визнав повністю і пояснив, що з квітня 2016 року він проходив військову службу у ЗСУ. У вересні 2016 року він був відряджений до військової частини НОМЕР_2 , яка дислокувалась у АДРЕСА_2 . В червні 2017 року він залишив розташування військової частини, не повідомивши про це командування і не отримавши дозволу, оскільки його не відпускали у відпустку, а батьки потребували його допомоги. Він пробув вдома до вересня 2017 року, а 02 вересня 2017 року самостійно повернувся до розташування військової частини та 4 вересня 2017 року поїхав до прокуратури. Йому було відомо про наслідки самовільного залишення військової частини. Шкодує про вчинене, просить не позбавляти його волі.
Встановивши, правильність розуміння обвинуваченим ОСОБА_7 суті обставин скоєння кримінального правопорушення, відсутність сумнівів в добровільності і істинності його позиції, а також роз`яснивши йому, що в цьому випадку він буде позбавлений права оспорювати ці фактичні обставини справи в апеляційному порядку, суд, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, за відсутності заперечень учасників судового провадження, визнає недоцільним дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорюються.
Суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 в інкримінованому кримінальному правопорушенні знайшла своє повне підтвердження під час судового розгляду і кваліфікує його дії за ч.4 ст.407 КК України - як самовільне залишення військової частини без поважних причин військовослужбовцем (крім строкової служби), вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд, з додержанням принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України є тяжким злочином, обставини кримінального правопорушення, його наслідки, данні про особу винного, який є не судимим, має малолітню дитину, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Згідно ст. 66 КК України, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд визнає - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Відповідно до досудової доповіді з інформацією про соціально - психологічну характеристику обвинуваченого ОСОБА_7 , складеної Костянтинівським міськрайонним відділом філії Державної установи «Центр пробації» в Донецькій області, рівень ризику вчинення ним повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінується як середній. Орган пробації вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства цілком можливе та не становить небезпеки для суспільства ( у т.ч. окремих осіб).
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженим, так і іншими особами.
Тож суд, приймаючи до уваги досудову доповідь з інформацією про соціально - психологічну характеристику обвинуваченого ОСОБА_7 з урахуванням особи винного, раніше не судимого, який повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, наявність у нього малолітньої дитини, враховуючи не настання тяжких наслідків в результаті вчинення ним кримінального правопорушення та відсутність завдання суттєвої шкоди державі, вважає, що необхідним та достатнім для виправлення, перевиховання та попередження вчинення ОСОБА_7 нових кримінальних правопорушень, буде призначення покарання останньому у вигляді позбавлення волі в межах санкції ч. 4 ст.407 КК України із звільненням його від відбування призначеного покарання з випробуванням з застосуванням ст.75 КК України та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України. Оскільки, на переконання суду, можливість соціальної реабілітації не втрачена і виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 можливе без реального відбуття покарання.
Крім того, враховуючи обставини кримінального правопорушення, відношення ОСОБА_7 до вчиненого, характеризуючи дані останнього, суд вважає за недоцільне позбавляти обвинуваченого військового звання.
Цивільний позов по кримінальному провадженню не заявлений. Судових витрат не має.
Відомості про речові докази в обвинувальному акті не зазначені.
Клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про застосування до нього ЗУ «Про амністію у 2016 році», з огляду на не підтримання його обвинуваченим, слід залишити без розгляду.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 у даному кримінальному провадженні не обирався і на теперішній час судом не встановлено підстав для його обрання.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 349, 366-368, 371, 374, 376, 394, 395 КПК України, суд ,-
У Х В А Л И В :
ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.
На підставі статті 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбуття призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 1 (один) рік не скоїть нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього судом обов`язки.
На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 : періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації за місцем проживання, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про застосування до нього ЗУ «Про амністію у 2016 році» - залишити без розгляду.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 у даному кримінальному провадженні не обирався і на теперішній час судом не встановлено підстав для його обрання.
Вирок може бути оскаржений, з підстав визначених ст.394 КПК України, до Донецького апеляційного суду через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Вирок, якщо інше не передбачено Кримінальним процесуальним кодексом України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: ОСОБА_1