Ухвала
Іменем України
20 серпня 2020 року

м. Київ
справа № 442/1279/20

провадження № 51-3866 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 квітня 2020 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 10 липня 2020 року,
встановив:
Вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 квітня 2020 року
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Солонсько Дрогобицького району Львівської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 1 ст. 164 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік.
За вироком суду, ОСОБА_4 згідно з рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2013 року зобов`язаний сплачувати аліменти на користь ОСОБА_5 в розмірі 350 грн. щомісячно на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22 лютого 2013року і до досягнення повноліття дитини, та будучи попередженим про кримінальну відповідальність за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.164 КК України, діючи умисно у період з 22 лютого 2013 року по 13 червня 2019 року ухилився від сплати вказаних аліментів та утворив заборгованість на загальну суму 32105 грн, у зв`язку з чим, згідно з постановою Дрогобицького міськрайонного суду від 10 липня 2019 року, його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.183-1 КУпАП, та звільнено від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням. Не зважаючи на це, ОСОБА_4 і надалі продовжував злісно ухилятися від сплати аліментів, встановлених рішенням суду, на малолітнього сина ОСОБА_6 , внаслідок чого за період часу з 13 червня 2019 року по 31 січня 2020 року утворив заборгованість в сумі 11 517,20 грн, яка сукупно перевищує суму виплат за три місяці відповідних платежів.
Ухвалою ухвалу Львівського апеляційного суду від 10 липня 2020 року вирок районного суду залишено без зміни.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 порушує питання про перегляд вказаних судових рішень у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі, через суворість. При цьому посилається на ту обставину, що судами у повній мірі не враховано його особу, всі обставини, що пом`якшують йому покарання, відсутність обтяжуючих покарання обставин. Посилається на те, що він своєю вини не заперечував, проте раніше не мав можливості виплатити всю суму заборгованості, а тепер працевлаштований охоронцем і з квітня 2020 року постійно сплачує грошові кошти для її погашення. Стверджує, що транспортний засіб «Volkswagen Passat", реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 йому не належав, тому жодних грошових коштів згідно договору купівлі-продажу вказаного автомобіля він не отримував.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Так, зі змісту касаційної скарги вбачається, що засудженим фактично порушується питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та пов`язані з суддівським розсудом.

Поняття суддівського розсуду, або судової дискреції, у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК України), визначення «інші обставини справи», або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Відповідно до ст. 50, ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обставини.

Доводи касаційної скарги засудженого про порушення щодо нього загальних засад призначення покарання, на думку колегії суддів, є непереконливими.
Як убачається з наданих суду касаційної інстанції копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_4 , призначаючи йому покарання у виді обмеження волі, врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, обставину, яка пом`якшує покарання - визнання ним вини, відсутність обтяжуючих обставин, особу винного, його молодий вік та стан здоров`я, який не працевлаштований та не перебуває на обліку в центрі зайнятості, негативно характеризується за колишнім місцем праці, не має на утриманні інших непрацездатних чи неповнолітніх осіб, не має міцних соціальних зв`язків, неодружений, відсутність щирого каяття останнього, а також думку потерпілої, яка поклалася на розсуд суду.

Також, суди взяли до уваги те, що згідно з довідкою №31/13-4642/111 від 19 лютого 2020 року, з якої вбачається, що згідно даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 14 березня 2018 року по 07 червня 2019 року був зареєстрований транспортний засіб марки «Volkswagen Passat, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , а також і те, що згідно з копією договору купівлі-продажу від 07 червня 2019 року, ОСОБА_4 відчужив вищевказаний транспортний засіб, а оплата за договором складала 307 400 грн.
Твердження засудженого про те, що він раніше не мав змоги платити аліменти через відсутність роботи, також не слід брати до уваги, оскільки вказана обставина ні в якому разі не звільняє його від обов`язку утримання дитини. Будучи обізнаним про наявність заборгованості, засуджений на протязі більше 7 років не вживав жодних заходів для усунення негативних наслідків, спричинених його діями.
Крім того, суд апеляційної інстанції обгрунтованно врахував показання потерпілої ОСОБА_5 про те, що 30 березня 2020 року розмір аліментів на користь ОСОБА_4 збільшено до 1 500 грн. щомісячно на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 , проте обвинувачений й надалі не сплачує даних коштів, а сплата суми 3 000 гривень у квітні 2020 року не свідчить про бажання останнього стати на шлях виправлення та не впливає на прийняте рішення суду про визначення ОСОБА_4 розміру та виду покарання.
Доводи касаційної скарги засудженого про те, що він на теперішній час працевлаштований охоронцем і з квітня 2020 року постійно сплачує грошові кошти для її погашення заборгованості по аліментам, не заслуговують на увагу, оскільки нічим не підтверджені.
Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, у тому числі і ті, про які зазначає засуджений у своїй скарзі, суд обґрунтовано дійшов висновку, що перевиховання засудженого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, та правильно призначив покарання в межах санкції ч. 1 ст. 164 КК України.
Колегія суддів вважає, що призначене засудженому покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 і попередження нових злочинів, справедливим, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Таким чином, підстав вважати призначене засудженому ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через його суворість, також підстав для застосування положень ст. 75 КК України та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, про що засуджений зазначає у своїй касаційній скарзі, не вбачається.
При розгляді апеляційної скарги засудженого, суд апеляційної інстанції перевірив доводи скарги, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів з яких апеляційну скаргу залишив без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 квітня 2020 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 10 липня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3