Справа № 711/6163/20
Номер провадження 1-кп/711/400/20
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 грудня 2020 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участі прокурорів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 ,

провівши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси судовий розгляд кримінального провадження за звинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Лубни Полтавської області, громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, не одруженого, який має неповнолітню дитину, в силу ст. 89 КК України не судимого, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст. 186 КК України,

встановив:

Обвинувачений ОСОБА_5 вчинив відкрите викрадення чужого майна за наступних обставин.

Близько 15 години 30 хвилин 01 серпня 2020 року обвинувачений ОСОБА_5 з метою відкритого викрадення чужого майна неподалік перехрестя вулиць Подолінського та Надпільної у м. Черкаси між входом у двір багатоповерхових будинків № 11 по вул. Подолінського та 528 по вул. Надпільній у м. Черкаси вирвав із рук потерпілого ОСОБА_7 гроші у сумі 235 грн., якими заволодів.

Цими своїми умисними діями обвинувачений ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ч.1 ст. 186 КК України, тобто відкрите викрадення чужого майна (грабіж).

Обвинувачений ОСОБА_5 винним себе не визнав і пояснив, що біля 15-16 годин 01.08.2020 р. проходив по вул. Подолінського у м. Черкаси та випадково зіткнувся з перехожим, який виразився на його адресу нецензурною лайкою. Бажаючи вияснити таку поведінку, він підійшов до перехожого і задав йому запитання, але той продовжив висловлювати образи, тому він його відштовхнув і потерпілий впав. На протилежному боці вулиці за подією спостерігав юнак (як зараз вияснилось свідок ОСОБА_8 ), який не втручався у подію. Далі потерпілий почав голосно кричати і обвинувачений покинув місце події, але за ним почав гнатись свідок, тому обвинувачений сховався за гаражами. Там його перестріли, свідок наніс йому удар і викликав поліцію, яка безпідставно його затримала. Жодних коштів у потерпілого він не забирав, у нього були свої гроші.

Суду для дослідження надано документи і показання свідків.

Потерпілий ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.78), тому суд згідно з приписами п.1 ч.2 ст. 97 КПК України (далі КПК) визнав неможливим його допит.

Свідок ОСОБА_9 дав показання, які суд розцінює як показання з чужих слів. Заперечення сторони захисту про те, що такий доказ не відкривався стороні захисту, тому є недопустимим, суд вважає недоречними, бо необхідність допиту свідка виникла у зв`язку з отриманням інформації про смерть потерпілого після закінчення досудового розслідування, а повідомлення прокурора в судовому засіданні про те, що свідок може дати показання зі слів потерпілого, і є способом відкриття стороні захисту доказу.

Свідок ОСОБА_9 показав, що зі слів його батька потерпілого ОСОБА_7 йому відомо, що той повертався додому з магазину і на перехресті вулиць Подолінського та Надпільної у м. Черкаси до нього підійшов невідомий та попросив закурити. Отримавши негативну відповідь, невідомий наніс потерпілому удар в обличчя, звалив з ніг і утримував, а потім відкрито забрав кошти в сумі біля 200 грн.

Ці показання відповідають даним, які містяться у заяві потерпілого до поліції (а.с.92) про те, що біля 15 год. 30 хв. 01.08.2020 р. неподалік перехрестя вулиць Подолінського і Надпільної у м. Черкасах невідома особа відкрито викрала у нього кошти у сумі 235 грн., тому суд визнає допустимим доказом фактичні дані, отримані з показань цього свідка.

Свідок ОСОБА_10 показав, що не був очевидцем вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення. Йому зателефонував ОСОБА_8 і повідомив, що переслідує зловмисника, який відібрав гроші у потерпілого похилого віку. Свідок направився на вулицю Чигиринську, де перебував обвинувачений, якого він впізнав у залі судового засідання, ОСОБА_11 і третя особа, яка потім зникла. Борейко по телефону викликав поліцію, а обвинувачений намагався відкупитись, тобто пропонував наявні Борейкові у нього кошти взамін на те, що той не викликатиме поліцію. Коли прибули поліцейські, то затримали обвинуваченого, який перебував з ознаками алкогольного сп`яніння, вилучили у нього телефон і кошти у сумі біля 200 грн.

Свідок ОСОБА_8 показав, що був очевидцем того, як на протилежному боці вул. Подолінського у м. Черкаси виникла якась словесна суперечка між обвинуваченим та потерпілим похилого віку. Обвинувачений наніс удар рукою потерпілому в обличчя і той упав. Далі обвинувачений намагався нанести ще один удар і забрав у потерпілого гроші. Борейко почав переслідувати обвинуваченого і по дорозі зателефонував свідкові ОСОБА_12 . Обвинуваченого наздогнали на вул. Чигиринській і він наніс обвинуваченому удар з метою його затримання. Обвинувачений пропонував йому кошти взамін того, щоб не викликати поліцію.

Згідно з протоколом затримання у обвинуваченого з кишені шортів вилучено дві пачки з сигаретами, а також купюри різних номіналів у сумі 238 грн. (а.с.101). Ця обставина підтверджує злочинний намір обвинуваченого не попросити закурити, бо у нього були при собі сигарети, а незаконно відкрито заволодіти чужим майном.

Слідчим оглянуто вилучені у ОСОБА_5 предмети, зокрема, кошти в сумі 238 грн. При цьому слідчий описав вилучені купюри, але зазначив, що серед них було три купюри номіналом по 100 грн. Суд приходить до висновку про те, що слідчим допущено описку, тому що у обвинуваченого при затриманні вилучено 238 грн., слідчий вказав серію і номер купюри номіналом 1 грн., що видно із копії, яка долучена до протоколу огляду, але при цьому вказав, що ця серія і номер належать купюрі номіналом 100 грн.

Під час огляду місця події не здобуто інших доказів, крім встановлення точного місця вчинення кримінального правопорушення (а.с.93-98).

Протоколи впізнання потерпілим ОСОБА_7 , свідками ОСОБА_10 і ОСОБА_8 особи за фотознімками суд визнає недопустимими доказами з наступних підстав.

Суд при оцінці цих доказів з точки зору допустимості враховує вимоги для проведення такої слідчої дії, закріплені у ч.1 ст. 228 КПК: перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається, за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу. Забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи.

У відповідності із ч.1 ст. 358 КПК суд дослідив протоколи допиту потерпілого ОСОБА_7 і свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , проведених перед пред`явленням особи для впізнання за фотознімками, і переконався у тому, що у потерпілого і свідків не вияснялись прикмети або сукупність ознак, за якими вони можуть упізнати особу, яка відкрито відібрала у потерпілого кошти. Потерпілий описав тільки предмети одягу цієї особи, її зріст та коротке волосся.

В самих протоколах впізнання перед їх проведенням також не зазначено, за якими ознаками чи сукупністю ознак потерпілий та свідки можуть впізнати особу, але вказано, що потерпілий впізнав особу не за тими ознаками, які він вказав у протоколі допиту, а за іншими формою обличчя, очей, носа, губ, висотою лоба, тобто за ознаками, про які він не зазначав перед проведенням упізнання. Такі ж недоліки містяться у протоколі пред`явлення особи для впізнання свідку.

Крім того, свідки ОСОБА_8 і ОСОБА_10 фактично брали участь у затриманні обвинуваченого і передали його поліцейським, тому подальше впізнання ними обвинуваченого за фотознімками втратило доказове значення.

Решта доказів, які визнаються допустимими (протоколи прийняття заяви, огляду місця події, огляду предметів, затримання, показання свідків), у своїй сукупності доводять винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, тому суд виносить обвинувальний вирок.

Даючи оцінку вчиненим обвинуваченим діям, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках - на потерпілого. Тобто тягар доведення винуватості обвинуваченого покладено на сторону обвинувачення.

З формулювання висунутого ОСОБА_5 обвинувачення встановлено, що його дії кваліфіковано за ч. 2 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно. Однак в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 в силу ст. 89 КК вважається таким, що не має судимості, а судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч 1 ст. 162 КК, Смілянським міськрайонним судом Черкаської області не завершено.

До того ж стороною обвинувачення не було надано суду копію вироку, яким би ОСОБА_5 було визнано винуватим та засуджено за вчинення іншого корисливого кримінального правопорушення.

Згідно з п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Положеннями ст. 62 Конституції України гарантується, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Аналогічний висновок міститься в ухвалі Верховного Суду від 15.06.2020 р. у справі № 315/1283/18.

За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність виключення з пред`явленого ОСОБА_5 обвинувачення кваліфікуючої ознаки "повторність". При цьому суд керується положеннями ч.1 ст. 337 КПК, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею, а також враховує положення ч.3 ст. 337 КПК і з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод виходить за межі висунутого ОСОБА_5 обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, тому що це покращує його становище.

Суд зважає на висунуте ОСОБА_5 формулювання обвинувачення та правову кваліфікацію, які містяться в обвинувальному акті, з яких випливає, що прокурор вважає встановленим, що ОСОБА_5 при грабежі застосував насильство, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого ОСОБА_7 , але у правовій кваліфікації кримінального правопорушення не висунув обвинувачення Личману у тому, що той вчинив кримінальне правопорушення із кваліфікуючою ознакою «грабіж, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого».

Також суд бере до уваги такі вимоги КПК:

Обвинувачення - твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом (п.13 ч.1 ст. 3 КПК).

Обвинувальний акт має містити такі відомості: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення (п.5 ч.2 ст. 291).

У разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються:

формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення;

статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений;

мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення (п.п.1,2,4 п.2 ч.3 ст. 374).

При цьому суд приходить до висновку про те, правова норма кваліфікації має відповідати формулюванню обвинувачення, а не суперечити йому. Відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення та правової кваліфікації дій особи, або суперечність між формулюванням обвинувачення та правовою кваліфікацією особи унеможливлює якісний і повний її захист і, як наслідок, має бути беззаперечною підставою для скасування вироку.

Наприклад, у рішенні Європейського суду з прав людини від 26.06.2008, ухваленому у справі «Ващенко проти України», зазначено: «Обвинувачення для цілей п.1 ст.6 конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51)».

У рішенні ЄСПЛ від 25.07.2000, ухваленому у справі «Маттоціа проти Італії», детальніше прописано: «Обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. «b» ч.3 ст.6 конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення».

З урахуванням викладеного суд вважає доведеною тільки ту частину висунутого ОСОБА_5 обвинувачення, що він вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), і, керуючись зазначеними вище положеннями ч.3 ст. 337 КПК, виходить за межі висунутого обвинувачення та кваліфікує дії обвинуваченого як кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 186 КК України.

В судовому засіданні не доведено того, що ОСОБА_13 вчинив кримінальне правопорушення у стані алкогольного сп`яніння. Сам обвинувачений заперечує цю обставину. З причин, що зазначені вище, суд не зміг допитати потерпілого ОСОБА_14 . Свідку ОСОБА_14 нічого не відомо про те, чи перебував ОСОБА_13 у стані алкогольного сп`яніння. Очевидці, які спілкувались із обвинуваченим і фактично його затримували, дали суперечливі показання. Так, свідок ОСОБА_12 тільки висловив припущення, що ОСОБА_13 був у стані сп`яніння, тому що похитувався. Свідок ОСОБА_11 не помітив у обвинуваченого жодних ознак алкогольного сп`яніння. Обвинувачений ОСОБА_13 відмовився проходити огляд на стан сп`яніння (а.с.150). Отже, переконливих доказів вказаної обставини суду не надано.

Призначаючи вид і міру покарання, суд враховує те, що обвинувачений не визнав свою винуватість. За місцем колишнього проживання він характеризується посередньо, не працює. Пом`якшує його покарання наявність неповнолітньої дитини, обтяжує вчинення кримінального правопорушення відносно особи похилого віку, враховуючи те, що потерпілий народився у 1957 році. При цьому суд враховує роз`яснення, які містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його
призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в
обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.
Також суд бере до уваги те, що обвинувачений не визнав свою винуватість, вчинив умисне кримінальне правопорушення (злочин) у період, коли відносно нього здійснюється судове провадження у іншому кримінальному провадженні, тому не призначає більш м`які види покарання, передбачені ч.1 ст. 186 КК України, ніж арешт.

При цьому суд враховує положення ч.2 ст. 153 КВК України, згідно з якими засуджені до арешту, обмеження волі або позбавлення волі після відбуття строку покарання, призначеного вироком суду, звільняються в першій половині останнього дня строку покарання. Якщо строк покарання закінчується у вихідний або святковий день, засуджений звільняється у передвихідний або передсвятковий день. При обчисленні строків місяцями строк закінчується відповідного числа останнього місяця, а коли цей місяць не має відповідного числа - в останній день цього місяця.

Долю речових доказів суд вирішує у відповідності до вимог ст.100 КПК України. Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні, цивільний позов не заявлено.

Керуючись ст.ст. 373, 374, 377 КПК України, суд

у х в а л и в :

Визнати ОСОБА_5 винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.186 КК України, і призначити йому покарання у виді арешту на строк 4 (чотири) місяці.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_5 у строк відбутого покарання строк попереднього ув`язнення з 01 серпня 2020 року по 31 грудня 2020 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день арешту.

Звільнити засудженого ОСОБА_5 від відбування покарання у зв`язку з відбуттям строку призначеного покарання. Застосований до нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою скасувати, звільнивши обвинуваченого ОСОБА_15 з-під варти в залі суду, якщо такий запобіжний захід до нього не застосовано у іншому кримінальному провадженні.

Речові докази: кошти у сумі 235 грн. - залишити в розпорядженні володільця.

Копію вироку вручити прокурору і обвинуваченому негайно після проголошення. На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Черкаського апеляційного суду через Придніпровський районний суд м. Черкаси в установленому законодавством порядку протягом 30 днів з дня проголошення вироку.

Головуючий: ОСОБА_1