Справа № 1/445/11-к
Номер провадження:1/521/19/20
У Х В А Л А
03 лютого 2020 року м. Одеса
Малиновський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря - ОСОБА_4 ,
прокурора - ОСОБА_5 ,
обвинувачених - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 ,
захисників - ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 ,
потерпілих - ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч.1 ст.255; ч.4 ст.28, ч.2 ст.15, ч.4 ст.190; ч.4 ст.28, ч.3 ст.209; ч.4 ст.28, ч.1 ст.162; ч.4 ст.28, ч.5 ст.186 КК України, ОСОБА_7 за ч.1 ст.255; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.2 ст.15, ч.4 ст.190; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.4 ст.190; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.1 ст.162; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.5 ст.186 КК України, ОСОБА_14 за ч.1 ст.255; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.2 ст.15, ч.4 ст.190 КК України, ОСОБА_34 за ч.1 ст.255; ч.4 ст.190; ч.3 ст.209; ч.2 ст.27, ч.5 ст.186 КК України, ОСОБА_17 за ч.1 ст.255; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.4 ст.190; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст.209; ч. 4 ст.186; ч.4 ст.289 КК України, ОСОБА_18 за ч.1 ст.255; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.4 ст.190, ОСОБА_13 за ч.1 ст.255; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.2 ст.15, ч.4 ст.190 КК України, ОСОБА_11 за ч.1 ст.155; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.2 ст.15, ч.4 ст.190, ОСОБА_19 за ч.1 ст.255; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.4 ст.190 КК України, ОСОБА_16 за ч. 1 ст. 255; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.2 ст.28, ч.2 ст.15, ч.4 ст.190 КК України, ОСОБА_20 за ч.1 ст.255; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.4 ст.190; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.1 ст.162; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28,, ч.3 ст.209 КК України, ОСОБА_10 за ч.1 ст.255; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.4 ст.190; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст.209 КК України, ОСОБА_12 за ч.1 ст.255; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.4 ст.190; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст.209 КК України, ОСОБА_9 за ч.4 ст.190; ч.2 ст.27, ч.2 ст.209; ч.2 ст.358; ч.2 ст.27, ч.3 ст.358 КК України, ОСОБА_21 за ч.3 ст.289 КК України, ОСОБА_35 за ч.1 ст.255; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.2 ст.15, ч.4 ст.190 КК України, ОСОБА_22 за ч.1 ст.255; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.4 ст.190 КК України, ОСОБА_15 за ч.1 ст.255; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.4 ст.190 КК України, ОСОБА_8 за ч.1 ст.255; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.4 ст.190 КК України, а також:
ОСОБА_36 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився у с. Юрківка Звенигородського району Черкаської області, має вищу економічну освіту, пенсіонер, одружений, не судимий, зареєстрований і проживає за адресою АДРЕСА_1 ,
- у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.255; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.2 ст.15, ч.4 ст.190 КК України,

У С Т А Н О В И В:
Відповідно до обвинувального висновку ОСОБА_37 обвинувачується у вчиненні злочинів у складі злочинної організації.
Так, стороною обвинувачення вказано, що у січні 2003 року ОСОБА_37 з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення увійшов до складу злочинної організації, створеної та очоленої у 2001 році Особою 1, який притягується до кримінальної відповідальності, та надав добровільну згоду на участь у незаконному заволодінні житловим будинком АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_38 , шляхом обману і зловживання довірою.
Для вчинення цього злочину Особа 1 у січні 2003 року для залучення великої кількості громадян надав вказівку учасникам злочинної організації Особі 2, Особі 11, які притягуються до кримінальної відповідальності, а також невстановленій слідством особі подати оголошення в газетах м. Одеси про надання ссуди під заставу.
Після того, як 29.01.2003 року Особа 1 узнав, що за оголошенням зателефонувала потерпіла ОСОБА_39 , щоб отримати кредит в розмірі 50000 доларів США на реконструкцію будинку № 46 по вул. Ромашкова у м. Одесі, він створив окрему злочинну групу із членів злочинної організації у складі Особи 2, Особи 11, а також ОСОБА_40 .
У відповідності до розробленого плану і розподілених ролей Особа 1 і Особа 2 29.01.2003 року приблизно о 10 годині зустрілись з ОСОБА_41 у офісі Повного Товариства «МИАР» (ломбард), розташованого за адресою м. Одеса, вул. Преображенська, 88, та Особа 1 представився потерпілій засновником ломбарда та погодився видати їй кредит в сумі 50000 доларів США строком на 1 рік з виплатою 2,5 % щомісяця під заставу будинку та земельної ділянки.
ОСОБА_39 під диктовку Особи 1 заповнила бланк розписки, відповідно до якої вона продала належний їй будинок з надвірними спорудами та в якості повної оплати отримала від Особи 11 гроші в сумі 357500 грн із зобов`язанням нотаріально оформити з Особою 1 або з іншою вказаною ним особою договір купівлі-продажу не пізніше 25.01.2003 року, а також надала інші зобов`язання, при цьому на вимогу Особи 1 вказала дату складення документів не 29.01.2003 року, а 16.01.2003 року.
Після цього ОСОБА_39 добросовісно виконувала запропоновані Особою 1 умови по сплаті процентів за користування кредитом, а на початку жовтня 2003 року звернулася до Особи 1 з пропозицією повернути всю суму кредиту та забрати підписані нею документи щодо пепредачи права власності на будинок та земельну ділянку. Однак, Особа 1 від зустрічей з нею ухилявся та відмовлявся прийняти суму кредиту.
28.01.2004 року ОСОБА_39 прибула до офісу ПТ «МІАР» за вказаною адресою, де зустрілася з Особою 2 та ОСОБА_42 , при цьому Особа 2 відповідно до розробленого плану, зловживаючи її довірою, умовив підписати договор про оренду нею у Особи 1 того ж житлового будинку з оплатою 1500 доларів США щомісяця. Під приводом поверення документів на нерухомість потерпілій Особа 2 як додаткову умову запропонував видати на ім`я ОСОБА_43 довіреність на представництво його інтересів в суді. Після того, як ОСОБА_39 погодилась, Особа 1 дав вказівку ОСОБА_44 супроводити ОСОБА_45 до нотаріуса.
29.01.2004 року ОСОБА_37 супроводив ОСОБА_45 до приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу за адресою м. Одеса, вул. Преображенська, 77, де була складена і завірена нотаріусом довіреність № 524, якою ОСОБА_39 уповноважила ОСОБА_43 бути її представником у всіх підприємствах, установах, організаціях
03.02.2004 року потерпіла ОСОБА_39 звернулася до іншого приватного нотаріуса і скасувала зазначену довіреність.
Інкриміновані ОСОБА_44 злочини були кваліфіковані органом досудового розслідування наступним чином:
- за ч. 1 ст. 255 КК України як участь у скоєнні особливо тяжких злочинів, вчинених злочинною організацією;
- за ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України як замах на заволодіння чужим майном шляхом обману і зловживання довірою (шахрайство), вчинене у великих розмірах, організованою групою у складі злочинної організації.
В судовому засіданні підсудний ОСОБА_37 свою вину у вчиненні інкримінованих злочинів не визнав, але заявив клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності та про закриття кримінальної справи в частині його обвинувачення у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Захисник ОСОБА_46 підтримав клопотання підсудного, зазначив, що передумовами для звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України є закінчення строків давності, згода особи на закриття справи за цією нереабілітуючою підставою, а також відсутність обставин, що переривають перебіг строку давності. Позиція підсудного щодо визнання вини у вчиненні інкримінованого злочину не має значення для вирішення питання про звільнення його від кримінальної відповідальності за закінченням строків давності.
Судом роз`яснено підсудному ОСОБА_44 суть обвинувачення щодо нього, підставу звільнення від кримінальної відповідальності, що не є реабілітуючою, а також право на судовий розгляд, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого його обвинувачують.
Підсудний повідомив, що цілком розуміє суть обвинувачення, підстави і наслідки звільнення від кримінальної відповідальності відповідно до ст. 49 КК України, однак наполягав на задоволені свого клопотання.
Прокурор виступила з висновком про наявність правових підстав для задоволення клопотання підсудного ОСОБА_43 , зазначила, що не має інформації щодо обставин, які б могли бути перешкодою для закриття провадження щодо цього підсудного за строками давності.
Інші присутні обвинувачені та захисники не висловлювали заперечень проти задоволення клопотання.
Потерпіла ОСОБА_39 заперечувала проти клопотання обвинуваченого, мотивувавши свою позицію тим, що, на її думку, ОСОБА_37 підлягає кримінальній відповідальності за всі злочини, вчинені організованою злочинною групою, до складу якої він входив. Крім того, ОСОБА_39 зазначила, що під час досудового розслідування ОСОБА_37 був оголошений у розшук. Тому вона вважає, що перебіг давності повинен бути зупинений на час ухилення підсудного від досудового слідства і перебування його у розшуку.
Порядок вирішення судом питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності визначений кримінальним процесуальним законодавством.
Як зазначив Верховний Суд у постановах від 25.04.2019 (справа № 315/361/16-к), 09.04.2019 (справа № 760/18016/15-к), та виходячи з положень п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, ч. 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом сторона кримінального провадження звертається до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання й у випадку встановлення передбачених у ст. 49 КПК України підстав та відсутності заперечень з боку обвинуваченого закрити кримінальне провадження, звільнивши особу від кримінальної відповідальності.
Якщо ж обвинувачений, щодо якого передбачено звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, судове провадження проводиться в повному обсязі в загальному порядку. В цьому разі, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок, призначає покарання і на підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК України може звільнити від нього засудженого.
Таким чином, законом на суд покладено обов`язок звільнити обвинуваченого від кримінальної відповідальності за наявності таких умов: закінчення строку, передбаченого ст. 49 КК України, та за згоди на це обвинуваченого.
Положеннями ст. 11-1 КПК України (1960) визначено порядок звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Так, відповідно до ч. 2 цієї норми Закону суд в судовому засіданні за наявності підстав, вказаних у ч. 1 ст. 49 КК України, закриває кримінальну справу у зв`язку із закінченням строків давності у випадках, коли справа надійшла до суду з обвинувальним висновком.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 282 КПК України (1960) якщо під час судового розгляду справи будуть установлені підстави для закриття справи, передбачені ст. 11-1 цього Кодексу, суд, вислухавши думку учасників судового розгляду і висновок прокурора, своєю мотивованою ухвалою закриває справу.
Правові підстави для звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності передбачені у ст. 49 КК України. Так, згідно з пунктом 5 частини 1 цієї статті особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло 15 років у разі вчинення особливо тяжкого злочину.
Злочини, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_37 , відносяться до категорії особливо тяжких і строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за ці злочини встановлений у 15 років.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 30 КК України організатор організованої групи чи злочинної організації підлягає кримінальній відповідальності за всі злочини, вчинені організованою групою чи злочинною організацією, якщо вони охоплювалися його умислом. Інші учасники організованої групи чи злочинної організації підлягають кримінальній відповідальності за злочини, у підготовці або вчиненні яких вони брали участь, незалежно від тієї ролі, яку виконував кожен із них.
Виходячи з вказаних положень закону, підсудний ОСОБА_37 підлягає кримінальній відповідальності не за всі злочині, вчинені злочинною організацією, а лише за інкримінований йому злочин, передбачений ч. 1 ст. 255; ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України. Однак, з моменту вчинення цього злочину минуло більше 15 років, оскільки, як зазначено в обвинувальному висновку, інкриміновані ОСОБА_44 дії були вчинені у січні 2004 року.
Після цього підсудний ОСОБА_37 інших злочинів не скоював. Доказів, які б свідчили про протилежне, суду не надавалися.
Що ж стосується доводів потерпілої ОСОБА_31 про те, що перебіг строку давності притягнення до кримінальної відповідальності повинен бути зупинений у зв`язку з ухиленням ОСОБА_43 від досудового розслідування та оголошення його розшуку, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, ухилилася від досудового слідства або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення злочину минуло 15 років.
Суд звертає увагу, що навіть, якщо б було встановлено ухилення ОСОБА_43 від досудового слідства, то з урахуванням положень ч. 2 ст. 49 КК України і того факту, що з часу вчинення злочину пройшло 15 років, цей підсудний все одно підлягав би звільненню від кримінальної відповідальності, незважаючи на можливе зупинення перебігу давності.
Разом з тим, суд приймає до уваги норми закону та правові позиції Верховного Суду з питань застосування строків давності і зважає на те, що зупинення спливу строку давності у випадку ухилення особи від досудового слідства або суду є посткримінальною санкцією, заходом кримінально-правового характеру, покликаним забезпечувати здійснення кримінального переслідування і реалізацію кримінальної відповідальності.
Під ухиленням від слідства або суду з огляду на положення ч. 2 ст. 49 КК України слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника (нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду, недотримання умов запобіжного заходу, зміна документів, які посвідчують особу, зміна зовнішності, перехід на нелегальне становище, імітація своєї смерті тощо).
Відповідно до ст.ст. 138, 207 КПК (1960) якщо під час досудового розслідування місцезнаходження особи, щодо якої винесено постанову про притягнення його до справи у якості обвинуваченого, не встановлено, то слідчий, прокурор оголошує його розшук та зупиняє слідство до розшуку обвинуваченого.
Причому підстава для оголошення розшуку під час досудового розслідування «місцезнаходження підозрюваного невідоме» може мати місце як у випадку, якщо підозрюваний ухиляється від слідства, так і з інших причин, коли не було встановлено його місцезнаходження.
Саме тому зупинення досудового розслідування у зв`язку з розшуком підозрюваного саме по собі ще не може свідчити про ухилення останнього від слідства. Для застосування положень ч. 2 ст. 49 КК у такому випадку обов`язково має бути підтверджено факт ухилення підозрюваного від слідства.
Такі правові позиції неодноразово були визначені Верховним Судом, зокрема у рішенні від 30.05.2019 (справа № 639/793/17), в якому зазначено: закон, який регулює питання звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності (ст.49 КК), пов`язує зупинення строків давності не з постановами про зупинення слідства, а лише з умисними діями особи, спрямованими на ухилення від слідства.
Згідно з висновком, який міститься в постанові Верховного Суду України від 19.03.2015 №5-1кс15, особою, яка ухиляється від слідства або суду, визнається відома цим органам особа (що підтверджується матеріалами кримінальної справи) як така, що скоїла певний злочин і вчинила дії з метою переховування місця свого перебування від слідства або суду.
Про ухилення особи від слідства можна говорити лише тоді, коли слідство проводиться щодо конкретної особи. Це має бути особа, яка в установленому порядку визнана підозрюваним або обвинуваченим та яка зобов`язана з`являтись до правоохоронних органів за викликом, перебувати в межах їх досяжності. Зазначена особа усвідомлює, що в неї вже виник юридичний обов`язок постати перед слідством або судом, однак вона ухиляється від виконання такого обов`язку.
Із законодавчого положення про відновлення перебігу строку давності з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання випливає, що особу винного встановлено і здійснюються заходи, спрямовані на встановлення її місцезнаходження. Тобто, зупинення перебігу строку давності можливе тільки щодо певної особи, обізнаної про те, що стосовно неї проводиться слідство.
Разом з тим, документи, що містяться у матеріалах кримінальної справи, свідчать про інші обставини. Так, 18.11.2010 слідчим була винесена постанова про зупинення досудового розслідування у зв`язку з тим, що місцезнаходження обвинувачених, у тому числі ОСОБА_43 , не було встановлено. При цьому рішення про оголошення розшуку будь-кого з обвинувачених слідчим не приймалося, доручення про проведення розшуку відповідним підрозділам правоохоронних органів не надавалося в тексті постанови таких відомостей немає (т. 1 ар. 48). Також встановлено, що постанова слідчого про притягнення як обвинуваченого на цій стадії розслідування ОСОБА_44 не оголошувалася.
Після цього досудове слідство неодноразово поновлювалося та знов припинялося. Останній раз постанова про поновлення досудового розслідування у справі відносно ОСОБА_43 була винесена слідчим 15.06.2012 року (т. 1 ар. 82).
В матеріалах кримінальної справи містяться документи, які свідчать про те, що розшук ОСОБА_43 не здійснювався. Так, відповідно до інформації, наданої ГУ МВС України в Одеській області 22.12.2011 на запит слідчого, до УБОЗ ГУМВС України в Одеській області не надходили матеріали стосовно організації та проведення оперативно-розшукових заходів щодо розшуку ОСОБА_43 (т. 1 ар. 134).
Також, як вбачається з повідомлення в.о. керівника Робочого апарату Укрбюро Інтерполу від 27.05.2011, ОСОБА_37 не значився у міжнародному розшуку за обліками Генерального секретаріату Інтерполу та Укрбюро Інтерполу (т. 1 ар. 124-125).
Зазначені документи дають суду підстави вважати, що постанова слідчого від 17.11.2010 про оголошення розшуку ОСОБА_43 мала формальний характер, фактично розшук обвинуваченого не оголошувався, оперативно-розшукова справа категорії «Розшук» не заводилась, а рішення слідчого про зупинення досудового розслідування мало метою прикриття власної бездіяльності і зупинення процесуальних строків.
Як вбачається з рапорту слідчого СУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_47 на ім`я начальника СУ ГУМВС України в Одеській області, 12.06.2012 о 13:13 на її номер мобільного телефону зателефонував ОСОБА_37 , який повідомив, що у м. Одесі він не проживає з 2005 року, про те, що йому необхідно з`явитися до СУ ГУМВС, він нічого не знав. ОСОБА_37 пояснив, що ніяких злочинів не скоював, від органів слідства не переховувався, проживає і працює у м. Севастополі, зобов`язався повідомити про дату прибуття до слідчого (т. 101 ар. 106).
Інші документи свідчать про те, що через 4 дні після вказаної телефонної розмови 16.06.2012 ОСОБА_37 прибув до слідчого, того ж дня з ним вперше були проведені слідчі дії у цьому кримінальному провадженні вручені постанови про порушення кримінальної справи та про притягнення його як обвинуваченого, роз`яснено права, проведено допит, застосовано запобіжний захід (т. 101 ар. 77-103).
Таким чином судом встановлено, що ОСОБА_37 не мав відомостей про притягнення його до кримінальної відповідальності з моменту винесення відповідної постанови слідчого 17.11.2010 (т. 101 ар. 56-76) аж до моменту пред`явлення йому обвинувачення 16.06.2012 (т. 101 ар. 77). Навіть з постановою про порушення кримінальної справи від 18.05.2010 ОСОБА_37 був ознайомлений слідчим лише 16.06.2012 року, по що свідчить відповідний протокол (т. 1 ар. 27).
Після цього ОСОБА_37 у розшуку не перебував.
Тобто, суд вважає, що відсутні дані, які б свідчили про ухилення підсудного ОСОБА_48 від слідства. Він не був належним чином повідомлений про порушення кримінальної справи щодо нього, не мав відомостей про набуття процесуального статусу обвинуваченого і не знав, що розшукується слідчим у зв`язку з невстановленням місця перебування. Зупинення досудового розслідування у зв`язку з розшуком обвинуваченого ОСОБА_43 не свідчить про ухилення останнього від слідства.
Матеріали кримінальної справи не містять даних на підтвердження факту умисного вчинення ОСОБА_42 будь-яких дій, спрямованих на ухилення від слідства.
Таким чином, наявні всі передбачені законом підстави для задоволення клопотання підсудного ОСОБА_49 , звільнення його від кримінальної відповідальності та закриття кримінальної справи в частині його обвинувачення.
Застосований до підсудного запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд слід залишити незмінними до набрання ухвалою законної сили, після чого він підлягає скасуванню.
Керуючись ст. 49 КК України, ст. 7-1, 11-1, 282 КПК України (1960 року), п. 11 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України (2012 року), суд

У Х В А Л И В :
Клопотання підсудного ОСОБА_43 задовольнити.
Звільнити ОСОБА_36 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.255; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.2 ст.15, ч.4 ст.190 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Закрити кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_43 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.255; ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.2 ст.15, ч.4 ст.190 КК України, у зв`язку із звільненням підсудного від кримінальної відповідальності за закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
До набрання ухвалою законної сили залишити незмінним застосований до ОСОБА_43 запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.
Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом п`ятнадцяти діб з моменту її проголошення.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3