Провадження № 1-кп/537/84/2021
Справа № 537/83/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.01.2021 року Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі головуючого судді : ОСОБА_1 ,
за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Крюківського районного суду в м. Кременчуці Полтавської області кримінальне провадження №0001367 від 06.11.2020року про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кременчука, Полтавської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, не працюючого, на утриманні непрацездатних, неповнолітніх та малолітніх осіб не має, інвалідом, депутатом, учасником бойових дій та ліквідатором аварії на ЧАЕС не являється, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 05.01.2016 Крюківським районним судом м. Кременчука Полтавської області за ч. 2 ст. 190, ст. 71 КК України до покарання позбавлення волі на строк 2 роки 1 місяць. 05.04.2016 ухвалою Апеляційного суду Полтавської області змінено вирок Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 05.01.2016, виключено остаточне призначення покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України, ухвалено вважати засудженим за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання позбавлення волі на строк 2 роки. Відбував покарання у Божківській ВК Полтавської області (№16). Звільнений 27.09.2017 yа підставі ухвали Полтавського районного суду Полтавської області від 19.09.2017 на підставі ст. 3 ЗУ «Про амністію у 2016 році»;

- 14.08.2020 Автозаводським районним судом м.Кременчука Полтавської області за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у вигляді громадських робіт на строк 100 годин;

- 22.10.2020 Крюківським районним судом м. Кременчука Полтавської області за ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у вигляді громадських робіт на строк 240 годин.

у вчиненні злочину , передбаченого ст. 186 ч.2 КК України,
В С Т А Н О В И В:

Суд визнав доведеним, що обвинувачений ОСОБА_4 вчинив злочин за наступних обставинах:
04.11.2020 близько 03 год. 00 хв., ОСОБА_4 перебуваючи неподалік від банкомату банку «ПУМБ», який розташований за адресою: Полтавська область, м. Кременчук, вул. Театральна, буд. 27а, помітив у потерпілого ОСОБА_5 в правій руці мобільний телефон марки «Xiаomi» модель «Note 5», чорного кольору. Після чого у ОСОБА_4 виник прямий умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна (грабіж).

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно - небезпечних наслідків, керуючись корисливим мотивом та метою, повторно, відкрито, шляхом ривку з правої руки потерпілого ОСОБА_5 заволодів мобільним телефоном марки «Xiаomi» модель «Note 5», чорного кольору, імей: НОМЕР_1 , вартістю 2500 грн..

Після чого, ОСОБА_4 , викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_5 матеріального збитку на вказану суму.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину визнав повністю, пояснивши про обставини вчиненого, що дійсно вчинив даний злочин, тому що були потрібні кошти. Покарання за вироком Крюківського районного суду м.Кременчука від 22.10.2020року не відбув.
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті , та беручи до уваги, що інші учасники судового розгляду також не оспорювали фактичні обставини справи, і судом встановлено, що учасники судового розгляду, в тому числі обвинувачений, правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності та істинності його позиції, роз*яснивши їм положення ст.349 КПК України про те, що в такому випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини, вислухавши думку учасників судового розгляду, які не заперечували проти розгляду кримінальної справив порядку, передбаченого ст.349 КПК України , суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються та розглянути акт у спрощеному провадженні.
Крім повного визнання обвинуваченим своєї вини, його вина у вчиненні встановленого судом злочину повністю доведена доказами, що містяться в обвинувальному акті та матеріалах, які ніким з учасників процесу не оспорюються, є належними і допустимими.
Обвинувачений ОСОБА_4 вірно розуміє зміст обставин справи і у суду немає сумнівів в добровільності та істинності його позицій.
Приймаючи до уваги пояснення обвинуваченого, оцінюючи всі зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про винність ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Дії обвинуваченого ОСОБА_4 суд кваліфікує:
- за ст. 186 ч.2 КК України, як відкрите викрадення чужого майна/грабіж/, вчинене повторно.
Вирішуючи питання про призначення покарання, суд відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь та характер суспільної небезпеки діяння, вчиненого обвинуваченим, всі обставини по справі в їх сукупності, особу обвинуваченого, який щиро розкаявся у вчиненому, сприяв розкриттю злочину, вину визнав повністю і визнає ці обставини пом`якшуючими покарання.
Обставин, що обтяжують покарання згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.
В ст. 50 КК України встановлено, що покарання є заходом примусу, яке застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно до ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Відповідно до ст.65 КК України, реалізуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд при призначенні покарання враховує ступінь суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_4 злочину, який є тяжким злочином.

Згідно п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 « Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначення покарання суди мають суворо додержувати вимог ст.65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Відповідно до правового висновку Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленого в ухвалі від 24.11.2015 року, підставами для судового розсуду (судової дискреції) при призначенні покарання виступають: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), при визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.

Призначаючи ОСОБА_4 зазначене вище покарання за ч.2 ст.186 КК України, суд виходить із того, що воно є достатнім для виправлення обвинуваченого, для запобігання вчиненню ним нових злочинів, таким, що відповідає його особі, справедливим, а також є достатнім для досягнення передбачених ч.2 ст.50 КК України цілей покарання, та відповідає принципу верховенства права.

Беручи до уваги те, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, одночасно враховуючи вищевикладене, суд прийшов до наступних висновків. ОСОБА_4 будучи раніше судимий на шлях виправлення не став, а вчинив новий умисний злочин. Отже суд вважає, що виправлення та перевиховання його можливе лише в умовах ізоляції від суспільства. Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, класифікується як тяжкий злочин, вчинив новий злочин в період відбування покарання, особу обвинуваченого, який негативно характеризується за місцем проживання, шкода не відшкодована, тому доцільно обвинуваченому ОСОБА_4 призначити покарання у виді позбавлення волі. В силу ст.71,72 КК України за сукупністю вироків частково приєднавши не відбуту частину покарання за вироком Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 22.10.2020 року. Підстав для застосування ст.ст.75,76 КК України суд не вбачає. Саме таке покарання на думку суду буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 та попередження вчинення нових злочинів.

Запобіжний захід ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили обрати особисте зобов*язання, поклавши на нього обов*язки не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований та проживає без дозволу суду, повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

Судові витрати по справі стягнути в прибуток держави.

Керуючись ст. ст. 373,374 КПК України, суд,-

З А С У Д И В :
ОСОБА_4 визнати винним та призначити покарання

- за ст. 186 ч.2 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 ( чотири) роки.

Відповідно до частини 1 статті 71,72 КК України за сукупністю вироків до покарання призначеного за даним вироком частково приєднати не відбуту частину покарання за вироком Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 22.10.2020 року та остаточно визначити покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 4 (чотири) дні.
Стягнути з ОСОБА_4 в прибуток держави 653/шістсот п*ятдесят три/грн.80коп судових витрат на залучення експерта.

Запобіжний захід ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили обрати особисте зобов*язання, поклавши на нього обов*язки: не відлучатися із населеного пункту в якому він зареєстрований та проживає без дозволу суду, повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

Вирок може бути оскаржений, з підстав, передбачених статтею 394 КПК України до Полтавського апеляційного суду через Крюківський районний суд м.Кременчука Полтавської області протягом 30днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуючий суддя: ОСОБА_1