Провадження № 1-кп/947/276/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10.12.2020 року м.Одеса

Київський районий суд міста Одеси у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
за участю секретаря ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3 , захисника адвоката ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001074 за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженець м.Одеси, освіта середня спеціальна, одруженого, раніше судимого 19.09.2007 року Малиновським районним судом м.Одеси за ст.309 ч.1, 309 ч.2, 313 ч.3, 70 КК України до позбавлення волі строком на 4 роки, з застосуванням ст.75 КК України строком на 3 роки; 13.09.2009 року Приморським районним судом м.Одеси за ст.309 ч.2, 311 ч.1, 313 ч.3, 70, 71 КК України до позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців, 18.01.2013 року звільненого умовно-достроково з не відбутою частиною покарання 1 рік 3 місяці 9 днів, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185ч.3 КК України,

ВСТАНОВИВ:
Згідно до матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_5 19.03.2014 року, о 23 годні 50 хвилин, з метою таємного викрадення чужого майна, переліз через паркан будинку АДРЕСА_2 , шляхом вільного доступу через відкриті двері проник до квартири АДРЕСА_3 , звідки таємно викрав майно ОСОБА_6 , спричинивши їй матеріальний збиток на загальну суму 2900 гривень.
Таким чином органами досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачується у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.185 ч.3 КК України.
Під час судового розгляду потерпіла ОСОБА_6 пояснивши, що ОСОБА_5 дійсно за усною домовленістю між нею і ним за певні грошові кошти виконував для неї косметичний ремонт її квартири, тобто розбирав і збирав меблі, фарбував стіни, клеїв шпалери, тощо, звернулась з заявою про відмову від обвинувачення. Підсудний ОСОБА_5 підтвердив, що за домовленістю з потерпілою здійснював за її гроші певні будівельні роботи в належній їй квартирі, та разом з адвокатом ОСОБА_4 просили суд закрити провадження в зв`язку відмовою потерпілої від обвинувачення.
Прокурор вважав можливим задовольнити клопотання обвинуваченої.
Вивчивши матеріали кримінального провадження, вислухавши думку учасників, приходжу до наступного.

При вирішенні питання, щодо можливості закриття провадження при вказаних обставинах слід взяти до уваги правові позіції, зазначені в ухвалі Одеського апеляційного суду від 11.02.2020 року по справі № 521/20005/17.

Так, зокрема, згідно з положеннями ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно з вимогами ст. 477 КПК України, кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочато слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень, передбачених кримінальним законом.

Частиною 4 ст. 26 КПК України передбачено, що кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого. Відмова потерпілого, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Відповідно до положень п.7 ч.1 ст.284 КПК України, кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо злочину, пов`язаного з домашнім насильством.

Так 11.01.2019 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами», яким було виключено п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК України, що передбачав дане провадження у формі приватного обвинувачення.

Положенням п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК (у редакції, чинній до 10.01.2019 року) було визначено, що кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінального правопорушення, передбаченого, в тому числі, ч.3 ст. 185 КК Укрнаїни, якщо воно вчинене, зокрема, особою, яка щодо потерпілого була найманим працівником.

Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

В рішенні Конституційного Суду № 1-рп/99 від 09.02.1999 року, зазначено, що частину 1 ст. 58 Конституції України, щодо дії нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Згідно ч. 1 ст. 5 КПК України, процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Згідно обвинувального акту ОСОБА_7 19.03.2014 року, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 185 КК України.

Суд вважає, що на підставі даних, отриманих в судовому засіданні, його слід вважати особою, яка щодо потерпілого була найманим працівником.

На момент вчинення та внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань станом на 19.03.2014 року даний злочин відносився до кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, виходячи зі змісту п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК України.

Згідно ч. 2 ст. 8 Конституції України, норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до правової позиції Верховного суду, викладеній в його Постанові від 21.08.2019 року, вирішуючи питання про правомірність закриття кримінального провадження, розпочатого за процедурою приватного обвинувачення, при тому, що на момент подачі до суду заяви потерпілої про відмову від обвинувачення таке кримінальне правопорушення було виключено з обсягу поняття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, слід виходити із загальних положень КПК з урахуванням завдань кримінального провадження, засад верховенства права та диспозитивності, а також дотримуючись балансу публічних та приватних інтересів і загальної справедливості судового провадження.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року в справі №288/1158/16 вказано на те, що «критерієм розмежування кримінальних проваджень у формі приватного та публічного обвинувачення є зумовлене характером і наслідками протиправного діяння співвідношення публічного і приватного інтересу як об`єктів кримінально-правового захисту. Від такого співвідношення залежать передбачені законом способи вирішення конфлікту між винним і потерпілим, у тому числі можливість його розв`язання без застосування заходів кримінальної репресії».

На думку Верховного Суду, яка викладена в постанові від 21.08.2019 року, попри суспільну небезпечність кримінальних правопорушень приватного обвинувачення, як і будь яких інших злочинів, їх визначальною ознакою є домінування приватного інтересу над публічним, яке надає вирішального значення волевиявленню потерпілого для притягнення чи непритягнення особи до кримінальної відповідальності.

Відповідно до висновку суду касаційної інстанції, злочини, кримінальне провадження щодо яких здійснюється у формі приватного обвинувачення, завдають шкоди головним чином інтересам окремих осіб, здебільшого, не є тяжкими і зумовлені локальними конфліктами, їх небезпека для держави й суспільства не є значною, а порушені права потерпілих можуть бути ефективно захищені як за допомогою кримінально-правових механізмів, так і в альтернативний спосіб. Завдана цим особам шкода зазвичай не має непоправного характеру, і становище, яке вони мали до вчинення посягання, може бути поновлено, в тому числі, шляхом порозуміння, примирення, компенсації й іншим чином без застосування встановлених державою заходів примусу.

Також Верховний Суд в своїй постанові від 21.08.2019 року вказав, що волевиявлення потерпілого про притягнення винного до кримінальної відповідальності є необхідною рушійною силою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, яке відповідно до частини першої статті 477 КПК може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого, а в разі його відмови від обвинувачення згідно із частиною четвертою статті 26, пунктом сьомим частини першої статті 284 цього Кодексу підлягає безумовному закриттю (за винятком кримінальних проваджень щодо злочинів, пов`язаних з домашнім насильством).

Таким чином, позбавлення потерпілої ОСОБА_6 під час судового провадження наявного в неї з початку кримінального провадження у формі приватного обвинувачення права на відмову від обвинувачення, шляхом звуження поняття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення (виключення п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК), не відповідатиме принципу правової визначеності як складової вимоги верховенства права.

Так, законодавчі зміни в частині проваджень у формі приватного обвинувачення та, відповідно, обмеження права потерпілого на відмову від обвинувачення має базуватися на наданні можливості останньому передбачати наслідки своєї поведінки. Тобто, потерпілий, який ініціював провадження у справі приватного обвинувачення та вже набув права на відмову від обвинувачення, повинен мати чітке розуміння наслідку змін законодавчого регулювання щодо своїх прав, а саме чи вправі буде він відмовитися від обвинувачення з метою закриття такого провадження щодо особи, яка щодо потерпілого була найманим працівником, тобто ОСОБА_7 .

Крім того, слід врахувати вимоги ч. 1 ст. 8 КПК згідно яких кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, в зв`язку з чим надати у даному кримінальному провадженні пріоритет застосування положень ст. 8, ч. 4 ст. 26 КПК перед приписами ч. 1 п. 5 КПК України.

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду від 20.11.2019 року, у разі початку досудового розслідування у формі приватного обвинувачення, якщо потерпілий не підтримав обвинувачення та звернувся до суду із заявою про відмову від обвинувачення, тому воно має бути закінчено з дотриманням норм, що стосуються особливостей розгляду справ приватного обвинувачення. Такий підхід відповідатиме принципу правової визначеності та правової передбачуваності як складовим принципу верховенства права, необхідних для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

Таким чином, слід дійти до виснову, що внесення змін до ст. 477 КПК України не позбавляє права потерпілого звернутись до суду із заявою про відмову від обвинувачення, оскільки досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні було розпочато саме у формі приватного обвинувачення, а тому і має бути закінчено з дотриманням норм, що стосуються особливостей розгляду справ приватного обвинувачення. Тим більше, якщо процесуальні зміни обмежують чи погіршують становище обвинуваченого, оскільки вказаними змінами до ч.1 ст.477 КПК України обвинувачений був позбавлений права на одну з підстав закриття кримінального провадження, передбачену п.7 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку із відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Системний аналіз приписів ч. 4 ст. 26, п. 7 ч. 1 ст. 284 та ст. 477 КПК України, з урахуванням наведених положень судової практики Верховного Суду, свідчить, що волевиявлення потерпілого у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення є вирішальним у питаннях щодо початку та припинення (закриття) такого провадження. Виникнення у потерпілого права відмови від обвинувачення у такому провадженні нерозривно пов`язане із моментом реалізації початку досудового розслідування, і кримінальним процесуальним законом не передбачено можливості обмеження названого права потерпілого в цьому провадженні.

На підставі встановленого, при зазначених обставинах, суд вважає, що кримінальне провадження підлягає закриттю на підставі відмови потерпілого від обвинувачення (п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК).

На підставі встановленого, керуючись ст.ст. 372, п.7 ч.1 ст.284 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Клопотання захисника адвоката ОСОБА_8 задовольнити.
Кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №0001074 від 21.03.2014 року відносно ОСОБА_5 , обвинуваченого за ст.185 ч.3 КК України - закрити у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Обраний відносно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді застави - скасувати.
Внесені в якості застави грошові кошти в сумі 27560 гривень повернути заставодавцю ОСОБА_9
Речовий доказ телевізор, вважати повернутим за належністю потерпілій ОСОБА_6 .
Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Київський районний суд м. Одеси протягом 7 днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1