ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/717/18 Номер провадження 11-кп/814/290/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 липня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем: ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000818 за апеляційними скаргами прокурора групи прокурорів у кримінальному провадженні, прокурора Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_7 на вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 28 серпня 2019 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, освіта вища, одруженого, маючого на утриманні малолітню доньку, опікується недієздатним братом, працюючий завідувачем господарством Лубенської станції переливання крові, раніше не судимого,-

за участі: прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_8

захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12

потерпілого ОСОБА_7 в реж. відеоконференції

представника потерпілого ОСОБА_13 в реж. відеоконференції

в с т а н о в и л а:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 28 серпня 2019 року ОСОБА_8 визнано невинуватим та виправдано за пред`явленим обвинуваченням в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

У задоволенні цивільного позову відділу прокуратури Полтавської області ОСОБА_14 в інтересах держави в особі фінансового управління виконавчого комітету Лубенської міської ради про відшкодування витрат на стаціонарне лікування та надання медичної допомоги, відмовлено.

Згідно з обвинувальним актом, органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується в тому , що 01.05.2016, близько 20 години 40 хвилин, разом з ОСОБА_15 прибули на територію МПП «Віра», що розташоване в с.Засулля по вул.Київській,1 Лубенського району Полтавської області, на прохання останнього з метою вирішити конфлікт, який того дня близько 18 години 30 хвилин виник між останнім та товаришами потерпілого ОСОБА_7 , а також пошуку портмоне, яке ОСОБА_15 при цьому загубив.

Коли назустріч ОСОБА_8 та невстановленій досудовим слідством особі вийшов потерпілий ОСОБА_7 , спробувавши пояснити, що його товариші вже поїхали та на території МПП «Віра» нікого, крім нього, немає, обвинувачений ОСОБА_8 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, кистю правої руки, зжатою у кулак, умисно наніс ОСОБА_7 один удар в область правої частини верхньої щелепи, завдавши таким чином потерпілому тілесні ушкодження у вигляді травматичного вивиху 1 зуба на верхній щелепі справа, травматичний скол коронки 2 зуба на верхній щелепі справа, крововиливу на слизовій оболонці верхньої губи більш справа, які, згідно висновку судово-медичної експертизи №163 від 05.05.-01.06.2016 року по ступеню тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. В цей момент ОСОБА_15 здійснював пошук товаришів ОСОБА_7 в приміщеннях МПП і не перебував поряд з обвинуваченим ОСОБА_8 .

Дії ОСОБА_8 кваліфіковані стороною обвинувачення за ч.2 ст.125 КК України, як заподіяння умисного легкого тілесного ушкодження ОСОБА_7 , що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Виправдовуючи ОСОБА_16 в інкримінованому злочині, суд вказав, що неможливо визначити які саме з перелічених у висновку судово-медичної експертизи легких тілесних ушкоджень виникли у потерпілого саме від удару, завданого ОСОБА_8 , а також неможливо стверджувати, що саме від удару завданого обвинуваченим у ОСОБА_7 виникли легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, та, відповідно, що в діях обвинуваченого міститься склад злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

Вимоги апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб , які їх подали

Апеляційний розгляд здійснюється за апеляційними скаргами прокурора групи прокурорів у кримінальному провадженні, прокурора Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_7 .

Прокурор в принесеній апеляції просить вирок суду щодо ОСОБА_8 скасувати через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження , істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та ухвалити новий вирок , яким ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні злочину , передбаченого ч. 2 ст. 125 України , призначивши покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у виді 3 місяців арешту.

Апеляційні вимоги прокурор обґрунтовує тим, що суд дав неналежну оцінку доказам , наданим стороною обвинувачення , зокрема показанням потерпілого ОСОБА_7 , який повідомив , що саме ОСОБА_8 наніс йому один сильний удав рукою в щелепу, внаслідок якого травмовано 2 здорові зуби; свідка ОСОБА_17 , ОСОБА_18 .

Водночас незрозуміло, чому судом враховано одні докази та не взято до уваги інші, а показання ОСОБА_8 слід оцінювати критично. Також, зазначає, що у вироку безпідставно не зазначено участь в судових засіданнях інших прокурорів.

Потерпілий ОСОБА_19 в принесеній апеляції просить вирок суду щодо ОСОБА_8 скасувати та постановити новий, яким ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні злочину , передбаченого ч. 2 ст. 125 України , призначивши покарання в межах санкції статті.

В обґрунтування поданої апеляції викладає свою версію подій , згідно з якою , саме ОСОБА_20 заподіяв йому тілесні ушкодження.

Позиція учасників судового розгляду

В судовому засіданні потерпілий та його представник , прокурори , апеляційні скарги підтримали з наведених в них підстав та просили задовольнити.

Обвинувачений та його захисники в судовому засіданні заперечували з приводу задоволення апеляційних скарг.

Мотиви суду

Заслухавши суддю доповідача , пояснення сторін на підтримання та спростування доводів апеляційних скарги , вивчивши матеріали кримінального провадження , обговоривши доводи апеляційних скарг , колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає , що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених положень закону.

Натомість , доводи апеляційних скарг прокурора у кримінальному провадженні та потерпілого , колегія суддів вважає непереконливими.

Аналізуючи доводи апеляційних скарг на предмет їх переконливості , колегія суддів виходить з такого.

Кожен , кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «indubioproreo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачяться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Згідно з вимогами ст. 373 ч. 1 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої ст. 284 цього Кодексу.

Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону.

Мотивуючи своє рішення про виправдання ОСОБА_8 , суд першої інстанції зазначив, що пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. ч. 2, ст. 125 КК України, свого підтвердження не знайшло.

Суд відповідно до вимог ст. 94 КПК України у судовому засіданні перевірив зібрані під час досудового розслідування та судового провадження докази, на які посилалася сторона обвинувачення, оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, навів детальний аналіз досліджених доказів, у тому числі: показанням ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_18 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , протоколам процесуальних дій , письмовим доказам.

Доводи апеляційної скарги прокурора та потерпілого в цілому зводяться до того , що суд не дав належної оцінки показанням потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , висновку судово-медичної експертизи № 163 від 01.06.2016 року. Прокурор та потерпілий вказують також , що суд мав можливість перекваліфікувати дії обвинуваченого на ч.1 ст.125 або ст.126 КК України.

Колегія суддів вважає , що такі доводи авторів апеляцій є непереконливими.

Як вбачається із змісту обвинувального акту щодо ОСОБА_8 , йому інкримінується органом досудового слідства спричинення потерпілому ОСОБА_7 всього обсягу тілесних ушкоджень , що були встановлені у нього відповідно до висновку судово-медичного експерта.

Якщо звернутись до диспозиції статті 125 КК України то для кваліфікації дій за ч.2 має бути чітко встановлено обсяг тілесних ушкоджень , які бути спричинені потерпілій особі певним обвинуваченим.

Кваліфікація дій одного із співучасників , без дотримання цього правила можлива лише в разі , якщо не встановлено конкретні дії певної особи і розмежувати спричинені тілесні ушкодження за групами , неможливо.

Судом першої інстанції встановлено , що в конфлікті , що мав місце 01.05.2016 року , близько 20 години 40 хвилин, на територію МПП «Віра», що розташоване в с.Засулля по вул.Київській,1 Лубенського району Полтавської області , приймали участь не тільки ОСОБА_8 та потерпілий ОСОБА_7 , а і інші , як встановлені так і не встановлені досудовим слідством особи.

Так з показань свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 судом було встановлено , що вони не бачили того, як обвинувачений ОСОБА_8 завдав потерпілому ОСОБА_7 удару кулаком в обличчя.

Зокрема , свідок ОСОБА_21 знає про дану подію лише зі слів дружини потерпілого ОСОБА_17 .

Свідки ОСОБА_22 та ОСОБА_23 пояснювали в суді лише щодо попереднього конфлікту в кафе, що відбувся з ОСОБА_15 . Вказані свідки зазначили, що з приводу нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 їм нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_24 пояснював, що не бачив жодної бійки, лише чув постріли та через деякий час відвіз до лікарні ОСОБА_15 з вогнепальним пораненням.

Більш детальні пояснення щодо обставин конфлікту та можливого механізму спричинення всіх тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_7 надав свідок ОСОБА_15 і вказані свідчення наводяться колегією суддів в більш повному вигляді.

Так , допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_15 пояснив, що 01.05.2016 року , на Великдень, він відпочивав на озері «Земснаряд» з друзями. Потім взяв квадроцикл та поїхали до кафе «Корчма» дещо купити з двома дітьми. Приїхавши до кафе, на дітей напали собаки, діти почали кричати, він підійшов до кафе, де за столом сиділи люди: чоловіки та жінки. Він сказав їм, щоб забрали негайно собак. До нього вийшли якісь чоловіки, ОСОБА_19 він не бачив, накинулися, звалили на пісок, він отримав декілька ударів ногами, після чого він підвівся, сів на квадроцикл та поїхав дітьми назад до озера. Пізніше він виявив що загубив «бумажник» з документами та грошима та повернувся на автомобілі , щоб їх відшукати разом з ОСОБА_25 . За кермом автомобіля був його знайомий ОСОБА_26 , він інвалід, тому з автомобіля не виходив. Приїхали на одній машині. На місці (біля кафе Корчма с. Засулля) знаходилася якась жінка, знаходився ОСОБА_19 та його дружина, він спитав, чи не бачили вони «бумажника», який він загубив. Розмова була коротка. Знайшли з ОСОБА_25 портмоне, яке лежало недалеко біля входу, та поверталися вже до машини, коли з`явився ОСОБА_19 та почав стріляти з рушниці в їх сторону. Поряд з ним був бензовоз, тому він повернувся в сторону дерев, його поранило в ногу, після чого він хотів відібрати в ОСОБА_19 зброю. Держав її з двох сторін, він ще здійснив кілька пострілів в сторону, потім ОСОБА_19 впав, ОСОБА_27 впав на нього, зав`язалася боротьба, в результаті якої він відібрав у ОСОБА_19 рушницю, яку викинув поряд біля корчів. Йому була необхідна медична допомога, тому він пішов до машини. Він міг нанести тілесні ушкодження ОСОБА_19 в процес боротьби. Цілеспрямованих ударів ОСОБА_19 не було, була лиш боротьба, в результаті якої він виривав рушницю з рук, удари могли бути нанесені карабіном, крім того, ОСОБА_19 падав на тверду поверхню, а ОСОБА_27 зверху впав на нього, карабін був на рівні обличчя. В момент боротьби він міг завдати тілесних ушкоджень ОСОБА_19 в область обличчя та голови. В області голови тілесні ушкодження могли утворитися від падіння. ОСОБА_25 тілесних ушкоджень ОСОБА_19 не наносив. Як він боровся з ОСОБА_19 , не бачив ніхто. Горшньова та ОСОБА_26 він знає близько 3 років, перебував у дружніх стосунках.

Отже , вказані свідчення не лише не підтверджують версію обвинувачення щодо обставин спричинення потерпілому ОСОБА_7 тілесних ушкоджень , а взагалі ставлять її під сумнів.

Колегія суддів також погоджується із оцінкою , яку дав суд першої інстанції показанням свідка ОСОБА_18 , яка лише підтверджує завдання ОСОБА_7 удару кулаком в щелепу за обставин , вказаних в обвинувальному акті , однак свідок не змогла вказати хто саме це вчинив.

Аналізуючи висновки судово-медичних експертиз №287 від 18.07.2016, №61 від 16.03.2017, №60 від 14.03.2017 за результатами слідчих експериментів , суд правильно вказав , що вони не конкретизовані, в них не зазначено які саме тілесні ушкодження виникли від можливого одиничного удару, нібито завданого ОСОБА_8 , кулаком в голову потерпілого, адже у висновку судово-медичної експертизи №163 перелічені численні тілесні ушкодження, при чому вказано, що в ділянку голови було спричинено не менше 3 травматичних діянь.

Правильно суд першої інстанції послався у вироку і на те , що ОСОБА_7 отримав не один удар в голову та не від однієї особи ( ОСОБА_8 ).

У цьому контексті колегія суддів звертає увагу , що з показань того ж таки потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_17 вбачається, що силовий конфлікт мав продовження після втечі ОСОБА_7 , який в подальшому повернувся з численними слідами побиття.

Правильно , на думку колегії суддів , звернув увагу суд першої інстанції і на висновок додаткової судово-медичної експертизи №53 від 18.03.2019. Згідно з вказаного висновку у ОСОБА_7 встановлені тілесні ушкодження, зокрема, у вигляді струсу головного мозку, гематоми навколо правого ока із забитою раною у зовнішнього кута правого ока, травматичного вивиху 1 зуба на верхній щелепі справа, травматичного сколу коронки 2 зуба на верхній щелепі справа, крововиливу на слизовій оболонці верхньої губи більш справа, синця в області підборіддя більш справа, які утворились від дії тупого (тупих) предмету (предметів), можливо в указаний в ухвалі строк, при чому в ділянку голови було спричинено не менш 3 травматичних діянь, і по ступеню тяжкості лише в своїй сукупності відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, оскільки кожен з ударів міг нанести свій еквівалент в розвиток черепно-мозкової травми (струсу головного мозку).

Таким чином, у висновку додаткової судово-медичної експертизи №53 також зазначено про спричинення в ділянку голови потерпілого не менше 3 травматичних діянь. При цьому, наголошено, що всі перелічені ушкодження лише в своїй сукупності відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, оскільки кожен з ударів міг нанести свій еквівалент в розвиток черепно-мозкової травми (струсу головного мозку).

Правильно , на думку колегії суддів , суд першої інстанції звернув увагу і на той факт , що неможливо визначити які саме з перелічених у висновку судово-медичної експертизи легких тілесних ушкоджень виникли у потерпілого саме від можливого удару, завданого ОСОБА_8 , а також неможливо стверджувати, що саме від удару завданого обвинуваченим у ОСОБА_7 виникли легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, та, відповідно, що в діях обвинуваченого міститься склад злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

Вести при таких обставинах мову про доведеність винуватості ОСОБА_8 у спричиненні всіх тілесних ушкоджень , які були виявлені у потерпілого ОСОБА_7 , поза розумним сумнівом , є вочевидь неправильним.

Відповідно до ст.9 КПК України прокурор , керівник органу досудового розслідування , слідчий зобов`язані всебічно повно і неупереджено дослідити обставини кримінального правопорушення , виявити як ті обставини , що викривають , так і ті , що виправдовують підозрюваного , обвинуваченого , а також обставини , що пом`якшують чи обтяжують його покарання , надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

У даному провадженні орган досудового розслідування та прокурор не дотримались зазначених положень закону.

Наведені вище обставини вказують на неповноту досудового розслідування , яка фактично не була усунута і під час судового розгляду. Слідчим не було встановлено правильно і в повному об`ємі фактичні обставини по справі.

В апеляційній скарзі прокурор просив колегію суддів повторно допитати потерпілого та свідків сторони обвинувачення , та дослідити письмові докази.

Водночас , в апеляційній скарзі прокурором жодним чином не вмотивовано можливість повторного допиту та повторного дослідження письмових доказів через призму положень ч.3 ст.404 КПК України.

Можливістю уточнити зазначене клопотання шляхом його додаткового обґрунтування , яка була надана прокурору колегією суддів , він не скористався.

Таким чином , колегія суддів приходить до висновку , що винуватість ОСОБА_8 поза розумним сумнівом не доведена і доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілого не спростовують висновків суду першої інстанції про недоведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

Що стосується доводів апеляції прокурора про те , що самостійною підставою для скасування вироку є і той факт , що суд не зазначив у вироку всіх прокурорів , що приймали участь у судовому розгляді , колегія суддів звертає увагу на таке.

Дійсно , у вступній частині вироку суду не зазначено всіх прокурорів , що приймали участь у судовому розгляді.

Водночас , вказана помилка суду не є істотною та може бути виправлена у визначеному КПК порядку і не може слугувати підставою для скасування правильного судового рішення.

Вирок суду відповідає приписам ст.374 КПК України , є законним , обґрунтованим і вмотивованим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства , що були б допущені судом першої інстанції , колегією суддів не встановлено.

За таких обставин апеляційні скарги прокурора та потерпілого слід залишити без задоволення , а вирок суду без змін.

Керуючись ст.ст.376,404,405,407,419 КПК України, колегія суддів,-

у х в и л и л а:

Апеляційні скарги прокурора групи прокурорів у кримінальному провадженні, прокурора Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_7 залишити без задоволення , а вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 28 серпня 2019 року щодо ОСОБА_8 без змін;

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 3-х місяців з моменту проголошення

Судді:

____________ _________________ ___________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4