Справа № 725/5247/19
Провадження № 11-кп/4808/56/21
Категорія ст. 199 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2021 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Садгірського районного суду м. Чернівці від 03 листопада 2020 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 03 листопада 2020 року запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 продовжено до 12.30 год. 01.01.2021 року.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та постановити нову ухвалу про відмову в продовженні запобіжного заходу щодо його підзахисного ОСОБА_8 .

В обґрунтування апеляційних доводів посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконне, необґрунтоване та невмотивоване, під час його ухвалення допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Сторона захисту вважає, що оскаржувана ухвала не узгоджується з положеннями ст.29 Конституції України, КПК України, Рішенням Конституційного суду України від 11 жовтня 2011 року №10-рп/2011 та практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно з практикою застосування Європейським судом з прав людини п.3 ст.5 Конвенції після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами. При розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів. На думку захисника ухвала суду постановлена без всебічного, повного й неупередженого з`ясування та дослідження всіх обставин кримінального провадження, без належної перевірки та об`єктивної оцінки усіх доказів.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 підтримав вимоги апеляційної скарги захисника;

- прокурор заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого, вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою.

Захисник ОСОБА_9 в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій просив проводити апеляційний розгляд без його участі та апеляційну скаргу задоволити, а тому, у відповідності до ч.4 ст. 422-1 КПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути вказане кримінальне провадження за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, учасників судового провадження, перевіривши матеріали контрольного провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ч.3 ст. 407 КПК України постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду клопотання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати шістдесяти днів. До спливу строку дії запобіжного заходу суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

З матеріалів контрольного провадження вбачається, що на розгляді Садгірського районного суду м. Чернівці перебуває обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.146, ч.1 ст. 186, ч.3 ст. 189, ч.3 ст.289 КК України, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.146, ч.3 ст. 189, ч.3 ст.289 КК України. Злочини, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_8 , відповідно до ст.12 КПК України, є нетяжкими, тяжким та особливо тяжким злочинами.

В даному кримінальному провадженні на стадії досудового розслідування ухвалою слідчого судді Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 лютого 2019 року підозрюваному ОСОБА_8 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому неодноразово продовжувався, і після передачі обвинувального акту до суду та розгляду провадження в суді.

21 жовтня 2020 року прокурор ОСОБА_7 повторно заявила клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів без визначення розміру застави, оскільки строк дії запобіжного заходу закінчується, судовий розгляд триває, а заявлені ризики не зменшились з часу застосування щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Вказане клопотання прокурора задоволено та ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 03 листопада 2020 року запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 продовжено до 12.30 год. 01.01.2021 року.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції виконав вимоги ст. ст. 199, 331 КПК України, та прийняв обґрунтоване рішення про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 .

При вирішенні питання про законність оскаржуваної ухвали суду першої інстанції про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів приймає до уваги, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Зокрема, на стадії судового розгляду кримінального провадження, такий стандарт доказування як «обґрунтована підозра» втрачає свою актуальність і при оцінці доказів повинен бути застосований критерій доведеності «поза розумним сумнівом», який випливає із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Однак, цей критерій може бути застосований тільки під час ухвалення остаточного судового рішення, яким буде розглянуто по суті та вирішено питання про визнання особи винною у вчиненні злочину та призначення їй покарання.

Намагання надати оцінку доказам, які були досліджені в результаті судового розгляду кримінального провадження до ухвалення остаточного судового рішення, може бути визнано сторонами як ознака упередженості суду та визнана правовою підставою для відводу складу суду.

Саме із зазначених вище підстав колегія суддів не приймає до уваги та не в праві надавати оцінку доводам захисника ОСОБА_9 щодо обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення.

Колегія суддів, вважає, що системний аналіз кримінального-процесуального законодавства свідчить про те, що на цій стадії судового розгляду суд апеляційної інстанції не вправі вирішувати питання пов`язані із необхідністю оцінки наявних у кримінальному провадженні доказів, а повинен виходити із сутності пред`явленого обвинувачення та наявності ризиків, які передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що обвинувачений може переховуватись від суду з метою уникнення покарання; знаходячись на волі, може незаконно впливати на потерпілого та його родичів, на свідків та невстановлених на даний час осіб співучасників, може безперешкодно впливати на них шляхом залякування, погроз або іншим чином з метою зміни показань; знаходячись на волі може продовжити свою злочинну діяльність та вчиняти інші кримінальні правопорушення.

При цьому, суд першої інстанції вірно врахував тяжкість кримінальних правопорушень, в яких обвинувачується ОСОБА_8 , серед яких є тяжкий та особливо тяжкий злочин, за які передбачене покарання виключно у виді позбавлення волі строком до дванадцяти років.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд вважає, що висновок суду про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах провадження, а дані про особу обвинуваченого у вчиненні ним тяжкого та особливо тяжкого злочину, дають підстави вважати, що на даний час існують зазначені судом першої інстанції ризики, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що суд не розглянув питання щодо можливості обрання альтернативного запобіжного заходу, оскільки суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що на даний час саме обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зможе забезпечити належну поведінку обвинуваченого.

Колегія суддів враховує, що при вирішенні питання про необхідність продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого необхідно враховувати наявність конкретного суспільного інтересу, який превалює над принципом поваги до свободи особистості з метою забезпечення конституційних засад спрямованих на захист найвищих соціальних цінностей в Україні.

Таким чином, тримання під вартою обвинуваченого в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу щодо обвинуваченого, зважаючи на суспільний інтерес, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів приймає до уваги, що на стадії судового розгляду кримінального провадження суд самостійно вирішує питання про застосування чи продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, яка дозволить розглянути кримінальне провадження у розумні строки.

Рішення апеляційного суду щодо розгляду питання про законність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого, кримінальне провадження щодо якого розглядається по суті судом першої інстанції, не повинно виглядати як втручання у порядок розгляду кримінального провадження судом першої інстанції та створювати перешкоди суду в організації ефективного судового розгляду у розумні строки.

Колегія суддів приймає до уваги, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_9 не була своєчасно призначена та розглянута у зв`язку з тим, що внаслідок проведення судової реформи значно скоротилась кількість суддів апеляційної інстанції, що призвело до необхідності вирішення Верховним Судом питання про зміну підсудності апеляційної скарги, внаслідок чого на час розгляду апеляційної скарги оскаржувана ухвала суду була виконана у повному обсязі і встановлений нею строк тримання обвинуваченого під вартою закінчився.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування, про що порушується питання в апеляційній скарзі, не встановлено, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 176-178,183,194,331,376,404,405,407,418,419,422-1 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Садгірського районного суду м. Чернівці від 03 листопада 2020 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5