ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження №: 11-кп/818/2823/20 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст.286 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , їхнього представника ОСОБА_11 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові дану справу за апеляційними скаргами прокурора та представника потерпілих на вирок Київського районного суду м. Харкова від 10 06 2020 року, -

В С Т А Н О В И Л А:
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Новопсковськ Новопсковського району Луганської області, громадянина України, з неповною вищою освітою, одруженого, який має неповнолітнього сина ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_2 , працює фізичною особою-підприємцем, раніше не судимий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , -

визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

В силу ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Вирішено питання щодо речових доказів відповідно до ст.100 КПК України.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати в сумі 1884 грн. 12 коп.

Цивільний позов ОСОБА_9 та ОСОБА_10 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 на відшкодування моральної шкоди 50000, 00 грн.

Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 на відшкодування моральної шкоди 100000,00 грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_7 визнаний винним судом та засуджений за те, що він 09 06 2019 року, приблизно о 20 год. 50 хв., керуючи технічно справним автомобiлем «ЗAЗ-LANOS», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Шевченка в м. Харкові зі сторони вул. Тахіаташської в напрямку вул. Героїв Праці, в порушення вимог п.12.4 Правил дорожнього руху України, дiючи необережно, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого поблизу будинку № 327-А по вул. Шевченка, який перетинали справа налiво по ходу руху автомобiля пiшоходи ОСОБА_13 та ОСОБА_9 , не здійснив заходів для зменшення швидкості, не надав дорогу пішоходам та скоїв наїзд на ОСОБА_13 та ОСОБА_9 , внаслідок чого ОСОБА_13 отримала тілесні ушкодження від яких померла у лікарні, причиною її смерті стала сукупна травма тіла та її ускладнення набрякання головного мозку, гострий розлад кровообігу, поліорганна недостатність, а ОСОБА_9 спричинені тілесні ушкодження середньої тяжкості у вигляді: закритого перелому зовнішнього мищелка лівої великогомілкової кістки з незначним зсувом.

Згідно висновку судової автотехнічної експертизи № 7/643СЕ-19 від 16 07 2019 року у даній дорожній обстановці в діях водія автомобіля «ЗAЗ-LANOS», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_7 вбачаються невідповідності вимогам п.п. 18.1, 12.4 ПДР України, які з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з подією ДТП та її наслідками.

Вказані дії обвинуваченого кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесне ушкодження та смерть потерпілої ОСОБА_13 (а.с.103-105).

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись з вироком суду першої, представник потерпілих подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання змінити, з ухваленням в цій частині нового вироку, а саме: призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки; стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 200 000 грн.; стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Такі вимоги обґрунтував тим, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Зазначив, що призначаючи ОСОБА_7 основне покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 5 років позбавлення волі та без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд належним чином не мотивував своє рішення та фактично не врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, а також наслідки, які настали в результаті вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення у виді середньої тяжкості тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 та смерті ОСОБА_13 , що значно підвищує суспільну небезпеку зазначеного кримінального правопорушення. На думку представника потерпілих, характер і ступінь суспільної небезпеки цього злочину свідчать про неможливість виправлення обвинуваченого без застосування до нього додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Крім того, представник потерпілих вказав, що суд першої інстанції при визначенні сум моральної шкоди не в повній мірі врахував характер та обсяг страждань, яких зазнали потерпілі, характер їх немайнових витрат (а.с.108-110).

На вказаний вирок також подав апеляційну скаргу прокурор, в якій, не оспорюючи фактичних обставин скоєного ОСОБА_7 злочину та його правову кваліфікацію, просив оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
В обґрунтування таких вимог зазначив, що судом першої інстанції, при визначенні виду та розміру покарання ОСОБА_7 , не в повному обсязі враховано конкретні обставини вчиненого злочину, а саме те, що обвинувачений скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, яке у відповідності до ст.12 КК України, належить до категорії тяжких злочинів. За наслідками протиправної поведінки ОСОБА_7 потерпіла ОСОБА_13 загинула, а її дочці ОСОБА_9 було спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження. Крім того, вказав, що судом не враховано особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який офіційно не працює, постійного джерела доходів не має, матеріальну та моральну шкоду потерпілим в повній мірі не відшкодував, у зв`язку з чим призначене покарання через м`якість не є достатнім для виправлення засудженого.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Представник потерпілих просив задовольнити вимоги поданої ним апеляційної скарги у повному обсязі.

Потерпілі підтримали позицію свого представника.

Прокурор просив задовольнити вимоги поданої стороною обвинувачення апеляційної скарги, підтримав позицію представника потерпілих щодо невідповідності розміру відшкодування моральної шкоди, визначеної судом першої інстанції, немайновим збиткам, завданим потерпілим.

Обвинувачений та його захисник вважали рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, вважали, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного вироку.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора та представника потерпілого на підтримку поданих ними апеляційних скарг, пояснення обвинуваченого та його захисника, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З положень ст.370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано правильно, висновки суду відносно фактичних обставин справи, які в суді першої інстанції не заперечувались і відносно яких відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України докази не досліджувались, колегія суддів на підставі ч.2 ст.394 та ч.1 ст.404 КПК України не перевіряє.

Проаналізувавши вимоги апеляційної скарги представника потерпілих про необхідність збільшення розміру моральної шкоди, стягненої на користь останніх з обвинуваченого, судова колегія знаходить їх такими, що підлягають частковому задоволенню.

Виходячи зі змісту ст.128 КПК України потерпілий у кримінальному провадженні має право заявити цивільний позов.

Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами визначеними КПК України і при цьому застосовуються норми ЦПК України.

За загальним правилом, встановленим ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно із положеннями п.2 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При цьому суд зобов`язаний всебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити причинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, й дати у вироку належну оцінку таким обставинам. Крім того, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вказані вимоги закону не в повній мірі були враховані судом першої інстанції і розмір стягнутої моральної шкоди на користь одного із потерпілих, на переконання колегії суддів, є недостатньо обґрунтованим.

Представник потерпілих, звертаючись до суду першої інстанції із цивільним позовом про відшкодування завданої моральної шкоди, вказав, що наявність моральної шкоди, завданої ОСОБА_9 , обґрунтовується фізичними стражданнями потерпілої, пережитими у зв`язку із злочинними діями відповідача, а також душевними стражданнями, пов`язаними із заподіянням їй середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Крім того вказав, що був змінений і її звичний спосіб життя у зв`язку із необхідністю лікування та збігу часу для реабілітації. Одержані внаслідок кримінального правопорушення травми завдали ОСОБА_9 фізичного болю та страждань. Осягнути в повній мірі рівень моральних страждань, пов`язаних з ушкодженням здоров`я, під час ситуації, що склалася, а тим більше оцінити їх в грошовому виразі, як зазначив представник, надзвичайно важко, однак, заподіяну ОСОБА_9 моральну шкоду потерпіла та її представник оцінили у розмірі 100 000 грн.
Щодо заподіяної потерпілому ОСОБА_10 моральної шкоди, представник послався на те, що потерпілий внаслідок злочинних дій обвинуваченого, поніс неоціненну втрату матері, а обвинувачений ОСОБА_7 хоча і компенсував частково моральну та матеріальну шкоду після її смерті, проте, в недостатньому обсязі, оскільки, попри те, що осягнути в повній мірі рівень моральних страждань, пов`язаних із втратою найріднішої людини під час ситуації, що склалася, а тим більше оцінити їх в грошовому виразі надзвичайно важко, заподіяну моральну шкоду потерпілий та його представник оцінили в розмірі 200 000 грн.

З оскаржуваного вироку вбачається, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди потерпілій ОСОБА_9 судом враховано, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди вона отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, що заподіяло їй фізичного болю, моральних та душевних страждань у зв`язку із лікуванням, а також смерть близької людини, а саме її матері ОСОБА_13 , хоча ОСОБА_9 в своєму позові не посилалася на цю обставину.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди потерпілому ОСОБА_10 судом враховано його непоправну втрату внаслідок смерті близької людини його матері ОСОБА_13 , страждання потерпілого, пов`язані із цією втратою, а також ту обставину, що шкода обвинуваченим вже частково відшкодована в добровільному порядку.

Враховуючи конкретні обставини справи, зважаючи на обсяг моральних страждань, завданих ОСОБА_9 , про які вказував її представник у цивільному позові, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_9 і стягнення на її користь 50 000 грн., та не знаходить підстав для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено, але не в повному обсязі враховано характер та обсяг страждань, яких зазнав потерпілий ОСОБА_10 від вчиненого злочину.

З огляду на те, що втрата життя людини, яке відповідно до ст.3 Конституції України визнається в Україні найвищою соціальною цінністю та є особливим об`єктом кримінально-правової охорони, бо життя людини не може бути відновлене через незворотність смерті, то з урахуванням фактичних обставин справи, встановлених судом першої інстанції, доводів, наведених у цивільному позові, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, розмір моральної шкоди, яку завдано потерпілому ОСОБА_10 , в даному випадку, на думку колегії суддів, необхідно збільшити до 200 000 грн.

При цьому, колегія суддів бере до уваги позицію прокурора, який під час апеляційного розгляду вважав за необхідне збільшити розмір грошового стягнення із обвинуваченого в рахунок відшкодування завданої його діями моральної шкоди потерпілим.

Посилання в апеляційній скарзі представника потерпілих на те, що позиція суду щодо стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 моральної шкоди удвічі більшому розмірі, ніж на користь ОСОБА_9 , є незрозумілою та нелогічною, оскільки остання, окрім втрати матері ОСОБА_13 , отримала також тілесні ушкодження середньої тяжкості, - на думку колегії суддів, є недоречними.

Як вбачається зі змісту цивільного позову, автор, обґрунтовуючи заявлену суму відшкодування моральної шкоди потерпілій ОСОБА_9 , не посилався на таку обставину як смерть близької людини - матері ОСОБА_13 , незважаючи на що, суд врахував дану обставину при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди.

При цьому, автор цивільного позову сам оцінив розмір моральної шкоди, завданої потерпілій ОСОБА_9 як удвічі більший, ніж розмір моральної шкоди, завданий потерпілому ОСОБА_10 , з огляду на що, суд першої інстанції, при визначенні розміру моральної шкоди, виходив саме з заявлених у цивільному позові вимог.

Аналогічні вимоги зазначені і у апеляційній скарзі, поданій представником в інтересах потерпілих.

Надаючи оцінку доводам апеляційних скарг представника потерпілих та прокурора про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, колегії суддів вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог стст.50,65 КК особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинне бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно з приписами ст.75 КК, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробування.

Положення вказаної статті наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

В ході детального аналізу оскаржуваного вироку в частині призначеного обвинуваченому покарання, колегією суддів встановлено, що воно в повній мірі відповідає вимогам вищевказаних положень, оскільки призначаючи покарання, суд першої інстанції врахував: характер і ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке відповідно до класифікації, наведеної в ст.12 КК України, є тяжким злочином; те, що злочин є необережним; наслідки вчиненого злочину тілесні ушкодження середньої тяжкості у потерпілої ОСОБА_9 та смерть потерпілої ОСОБА_13 .

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого,у відповідності до положень ст.66 КК України, суд обґрунтовано визнав щире каяття, повне відшкодування матеріальної шкоди та часткове відшкодування моральної шкоди потерпілим, а також те, що на утриманні у обвинуваченого знаходиться малолітній син ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

При цьому, судом було надано оцінку усім характеризуючим особу обвинуваченого ОСОБА_7 відомостям, які містяться у матеріалах справи. Так, судом враховано, що він раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, характеризується позитивно, є єдиним працездатним годувальником своєї сім`ї, має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дружину ОСОБА_15 , яка перебуває на обліку в УПСЗН адміністрації Київського району ХМР та отримує державну допомогу при народженні дитини з 01 07 2018 року по 31 07 2021 року, працює фізичною особою-підприємцем (а.с.78-82).

Враховуючи усі вищезазначені обставини, суд призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.286 КК України, без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст.ст.75,76 КК України, оскільки вважав, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства. Такий висновок, на думку колегії суддів, з огляду на конкретні обставини справи, відомості про особу обвинуваченого та його посткримінальну поведінку, є обґрунтованим та належним чином мотивованим.

Судова колегія вважає, що такий висновок суду зроблено з урахуванням всіх обставин, які мають правове значення при вирішенні питання щодо порядку відбування призначеного судом покарання та погоджується з тим, що саме таке покарання, у обраному судом першої інстанції виді та обсязі, є справедливим, а також необхідним і достатнім для досягнення мети покарання виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нового злочину.

Залишаючи без змін оскаржуваний вирок в частині призначення обвинуваченому покарання, колегія суддів враховує роз`яснення, що містяться в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» №14 від 23 12 2005 року, згідно яких при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень і поведінку після скоєння злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Судом першої інстанції встановлено, що злочин, скоєний ОСОБА_7 , є необережним.

Посткримінальна поведінка обвинуваченого свідчить про те, що він усвідомив та повністю визнав свою провину, щиро розкаявся у скоєному, готовий понести відповідальність за скоєне, а також вважав своїм обов`язком допомогти потерпілим та, з урахуванням своїх можливостей, відшкодувати завдану їм моральну та матеріальну шкоду.

Так в судовому засіданні апеляційного суду захисник обвинуваченого зазначив, що після події, яка мала місце 09 06 2019 року, ОСОБА_7 відразу викликав швидку, очікуючи на яку, сам намагався надати потерпілим першу медичну допомогу. З перших днів перебування потерпілих в лікарні обвинувачений, за погодженням з їх близькими родичами, відвідував медичний заклад, висловлював щирий жаль з приводу спричинених внаслідок його дій тілесних ушкоджень, та надавав матеріальну допомогу на придбання необхідних медикаментів.

Разом з тим, про повне відшкодування матеріальної шкоди потерпілим свідчать відповідні розписки, що містять у матеріалах справи (а.с.31,32), з яких вбачається, що потерпілій ОСОБА_9 відшкодовано матеріальну шкоду в розмірі 27 100 грн., а потерпілому ОСОБА_10 відшкодовано 33 000 грн. матеріальної шкоди.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що обвинувачений добровільно, в міру своїх можливостей, намагався частково відшкодувати шкоду потерпілим ще до ухвалення вироку судом першої інстанції, про що свідчать відповідні платіжні доручення (а.с.91,92,93,94,95) та після ухвалення вироку, що підтверджується наданими захисником ОСОБА_7 платіжними дорученнями від 05 09 2020 року та від 02 10 2020 року.

Потерпілі та їхній представник проти вказаних обставин, описаних захисником, не заперечували.

Доводи сторони захисту з приводу того, що виправлення обвинуваченого неможливе без застосування до нього додаткового виду покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, колегія суддів вважає непереконливими, з огляду на таке.

З пункту 21 вищезгаданої Постанови вбачається, що у кожному випадку призначення покарання за ч.ч.1,2 ст.286 і ст.287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

З оскаржуваного вироку вбачається, що приймаючи рішення про можливість виправлення ОСОБА_7 та попередження вчиненням ним нових злочинів без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суд виходив з того, що останній є єдиним працездатним членом сім`ї.

Посилання прокурора в апеляційній скарзі на те, що обвинувачений ОСОБА_7 , офіційно не працює та не має постійного джерела доходів не відповідають дійсності, оскільки в матеріалах справи міститься виписка з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з якої вбачається, що ОСОБА_7 являється фізичною особою-підприємцем (а.с.86). Крім того, в матеріалах справи міститься характеристика ОСОБА_7 , складена директором ПП «ВІПАГЕНТ», з якої вбачається, що ОСОБА_7 , працює фізичною особою-підприємцем у сфері нерухомості і є експертом ПП «ВІПАГЕНТ», згідно угоди про абонентське обслуговування № НОМЕР_2 від 01 10 2018 року (а.с.82).

Разом з тим, захисником обвинуваченого в судовому засіданні було представлено колегії суддів та учасникам справи копії декларацій про дохід обвинуваченого за 2019 рік та півріччя 2020 року.

Посилання представника потерпілих на те, що відсутні відомості, які б підтверджували, що робота обвинуваченого безпосередньо пов`язана з необхідністю керувати транспортним засобом, спростовуються характеристикою директора ПП «ВІПАГЕНТ» (а.с.82), з якої вбачається, що у зв`язку із специфікою роботи, оперативності у пересуванні по місту та за його межами, автомобіль ОСОБА_7 необхідний для роботи, є безпосереднім засобом його заробітку, утримання родини.

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечувались ніким із учасників справи, ОСОБА_7 являється фізичною особою-підприємцем (а.с.86), є єдиним працездатним годувальником своєї сім`ї, до якої входять малолітній син, 2018 року народження (а.с.88), дружина, яка перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради і отримує державну допомогу при народженні дитини з 01 07 2018 року по 31 07 2021 рік (а.с.84).

Наведені обставини у сукупності, на думку судової колегії, підтверджують висновок суду про недоцільність застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, що в подальшому також сприятиме скорішому відшкодуванню обвинуваченим завданої моральної шкоди потерпілим.

Зважаючи на вищевказане, апеляційні вимоги представника потерпілих та прокурора про призначення більш суворого основного покарання та призначення додаткового покарання, слід вважати безпідставними, оскільки вони мають суто суб`єктивний характер, а переважна більшість доводів, наведених апелянтами, вже була проаналізована та оцінена судом першої інстанції. Призначене судом першої інстанції покарання у той спосіб, як це зазначено у вироку, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому відповідає вимогам ст.ст.50,65 КК України, оскільки за своїм видом і розміром є справедливим, через що підстав для зміни вироку або ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції за апеляційних доводів прокурора та представника потерпілих, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Київського районного суду м. Харкова від 10 06 2020 року по справі щодо обвинуваченого ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову про стягнення із обвинуваченого на користь потерпілого ОСОБА_10 моральної шкоди, - змінити.

Апеляційні скарги представника потерпілих та прокурора, - задовольнити частково.

На підставі п.3 ч.1 ст.408 КПК України збільшити суму, яка підлягає стягненню на користь потерпілого ОСОБА_10 та стягнути із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 на відшкодування моральної шкоди 200 000 (двісті тисяч) грн.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набуває законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст.424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________ ________________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4