У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 жовтня 2020 року місто Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернігова Чернігівської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -
який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України,
за участі прокурора ОСОБА_7 ,
захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
В С Т А Н О В И Л А :
Цією ж ухвалою ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді домашнього арешту до 05 жовтня 2020 року, з покладенням на ОСОБА_6 певних обов`язків.
На обґрунтування прийнятого рішення, суд першої інстанції зазначив, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки містить посилання на іншого співучасника кримінальних правопорушень ОСОБА_10 , без визначення його процесуального статусу у цьому кримінальному провадженні, відсутності даних про наявність щодо цієї особи обвинувального вироку, що, в свою чергу, є порушенням загальних засад кримінального провадження: принципу верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, права на захист, доступу до правосуддя та інших, що у своїй сукупності може ставити під сумнів законність будь-якого вироку, що буде постановлений за наслідками розгляду кримінального провадження на підставі складеного обвинувального вироку у такий спосіб.
Також зазначене, на переконання суду, є неконкретним викладенням фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , і про які у будь-якому разі він повинен бути чітко обізнаним та обрати власну правову позицію захисту.
Крім того, в обвинувальному акті відносно ОСОБА_6 , в супереч вимогам ст. 17 КПК України, містяться твердження про вчинення останнім кримінального правопорушення, а саме констатація вчинення ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України, за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, та яким останній визнаний винуватим у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень, та інші висловлювання, які створюють упереджене ставлення до ОСОБА_6 та не кореспондуються з принципом презумпції невинуватості.
Окрім того, в наявному обвинувальному акті висунуто обвинувачення за ч. 3 ст. 358 КК України з відповідним формулюванням правової кваліфікації, проте не зазначено визначену інкримінованою статтею особу, яка мала на меті його використання.
Також, в ухвалі зазначено, що:
- стаття 358 КК України зазнавала змін у 2011 та у 2016 роках, події мали місце у 2013 році, однак в обвинувальному акті не зазначена редакція даної статті, яка чинна на момент вчинення кримінального правопорушення, що має суттєве значення для визначення правової кваліфікації;
- в обвинувальному акті наявна дата прийняття процесуального рішення 26.09.2020, яка ще не настала, що є очевидним недоліком тексту обвинувального акта, який також необхідно усунути.
Таким чином, як підсумовує суд першої інстанції, невідповідності обвинувального акта вимогам закону, зазначені в ухвалі, виключають можливість призначення матеріалів кримінального провадження до судового розгляду та підлягають поверненню прокурору в порядку ст. 314 КПК України.
Не погоджуючись з рішенням суду, прокурор в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 07 серпня 2020 року про повернення обвинувального акту прокурору у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд обвинувального акта в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.
Прокурор вважає, що всупереч доводам суду першої інстанції, викладених в оскаржуваній ухвалі, обвинувальний акт відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки містить як формулювання обвинувачення, так і правову кваліфікацію кримінального правопорушення, суть пред`явленого обвинувачення зрозуміла обвинуваченому та його захисникам, про що останні повідомили суд в ході підготовчого судового засідання та не заперечували щодо призначення розгляду справи по суті.
Також, прокурор звертає увагу, що суд першої інстанції, продовжуючи запобіжний захід у виді домашнього арешту ОСОБА_6 з покладенням на нього відповідних обов`язків, всупереч вимогам ст. 315 КПК України, не розглянув клопотання обвинуваченого щодо надання дозволу на виїзд за межі міста Києва, яке було долучено прокурором до клопотання про продовження обвинуваченому міри запобіжного заходу.
Вислухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі та просив задовольнити її, захисників та обвинуваченого, які у розгляді апеляційної скарги покладались на розсуд суду, дослідивши наявні матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
За приписами ч. 3 ст. 314 КПК України, суд має право зі стадії підготовчого судового розгляду повернути обвинувальний акт прокурору в тому випадку, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу, тобто за наявності таких порушень вимог кримінального процесуального закону, які унеможливлюють призначення справи до судового розгляду.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.
Обвинувальний акт, як це передбачено ст. 291 КПК України, складається і підписується слідчим та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно.
Пунктами 1-9 частини 2 статті 291 КПК України визначено перелік тих відомостей, які має містити обвинувальний акт. Зокрема, обвинувальний акт обов`язково повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Оскільки відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України в обвинувальному акті викладаються фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, то, відповідно, формулювання обвинувачення викладається у такому виді, як це вважає необхідним прокурор. Разом із цим, спосіб викладення формулювання обвинувачення може бути предметом оцінки суду лише під час судового розгляду кримінального провадження, який згідно з вимогами ст. 337 КПК України здійснюється лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
При цьому зазначення в тексті обвинувального акта прізвища особи співучасника злочинів, на переконання колегії суддів, не є безумовною підставою для повернення прокурору обвинувального акта, а дотримання вимог ст. 17 КПК України в даному випадку, в тому числі права на захист такої особи, може бути забезпечене судом як під час судового розгляду, так і під час ухвалення вироку, в якому, при викладенні фактичних обставин кримінального правопорушення, суд не повинен зазначати прізвища особи, яка була указана в обвинувальному акті, та провадження щодо якої не розглядалось.
За наведених обставин, посилання суду також на те, що наявність в обвинувальному акті прізвища іншої особи свідчить про неконкретне викладення як фактичних обставин кримінального правопорушення, так і сформульованого обвинувачення та правової кваліфікації, є непереконливими.
Не ґрунтується на обвинувальному акті і твердження суду про те, що в обвинуваченні за ч. 3 ст. 358 КК України, а саме у підробці офіційного документу, який видається чи посвідчується підприємством, установою, організацією, громадянином-підприємцем, який має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права або звільняє від обов`язків не зазначено особу, яка мала на меті його використання, оскільки за вказаним процесуальним документом висунуто обвинувачення лише ОСОБА_6 .
Що стосується посилання суду про не зазначення в обвинуваченні за ч. 3 ст. 358 КК України редакції статті на момент вчинення кримінального провадження, то вказаний недолік, на думку колегії суддів, не може бути самостійною підставою для повернення обвинувального акта прокурору та може бути усунутий в ході розгляду кримінального провадження.
Не погоджується колегія суддів і з висновком суду про те, що в обвинувальному акті відносно ОСОБА_6 містяться категоричні твердження про вчинення останнім кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України, які нібито створюють упереджене ставлення до обвинуваченого та не кореспондуються з принципом презумпції невинуватості, оскільки обвинувачення висунуте ОСОБА_6 за своїм змістом відповідає вимогам ч. 4 ст. 110 КПК України, відповідно до якої обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.
При цьому посилання суду в цій частині на практику ЄСПЛ є недоречною.
Щодо наявності в обвинувальному акті дати прийняття процесуального рішення 26.09.2020 року, яка на момент постановлення ухвали ще не настала, то зазначене вочевидь носить характер описки і ніяким чином не може бути перешкодою до призначення судового розгляду.
З огляду на наведене, на думку колегії суддів, обвинувальний акт складений відносно ОСОБА_6 , у цілому за своїм змістом відповідає вимогам ст. 291 КПК України. А тому доводи апеляційної скарги про відсутність у суду першої інстанції достатніх підстав для повернення цього обвинувального акта прокурору - є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.
Таким чином, оскільки під час апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції колегією суддів не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, допущених при складанні обвинувального акта щодо ОСОБА_6 , які б перешкодили призначенню кримінального провадження до розгляду, ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 07 серпня 2020 року підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.
Що стосується доводів прокурора в апеляційній скарзі про те, що продовжуючи запобіжний захід у виді домашнього арешту ОСОБА_6 суд не розглянув клопотання обвинуваченого про надання йому дозволу на виїзд за межі міста Києва, то вони розгляду не підлягають, так як ухвала суду в цій частині оскарженню не підлягає.
Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.
Ухвала набирає законної сили з дня оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С У Д Д І:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3