Житомирський апеляційний суд
Справа №274/2965/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2020 року Житомирський апеляційний суд
в складі: головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Житомирі матеріали кримінального провадження № 274/2965/19 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 жовтня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву засудженого ОСОБА_8 та замінити йому невідбуте покарання за вироком Військового апеляційного суду Центрального регіону України від 27.07.2004 року у вигляді довічного позбавлення волі на більш м`яке у вигляді позбавлення волі на певний строк. Вважає ухвалу суду незаконною та необгрунтованою, такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що полягає у безпідставному незастосуванні до засудженого вимог ст.82 КК України. Зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки викладеним в заяві засудженого доводам, а її доводам, наданим в судовому засіданні на користь можливості звільнення ОСОБА_8 на підставі вказаних в заяві норм права та практики Європейського суду з прав людини. Вказує, що подальше ув`язнення ОСОБА_8 порушує ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.28 Конституції України.

В ухвалі суду зазначено, що засуджений ОСОБА_8 звернувся до суду з заявою про заміну йому покарання з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Пєтухов проти України (2)" від 12.03.19р., яке є джерело права. В обгрунтування заяви ОСОБА_8 зазначив, що на його думку, застосований до нього вид покарання - довічне позбавлення волі, хоча і передбачений КК України, однак суперечить міжнародним правовим нормам, згідно з якими довічне позбавлення волі, яке не передбачає перспективи умовно-дострокового звільнення осіб, засуджених до такого покарання чи заміни вказаного покарання на позбавлення волі на певний строк суперечить статті 3 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Відмовляючи у задоволенні заяви засудженого, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_8 засуджений вироком Військового апеляційного суду центрального регіону України від 27 липня 2004 року за ст.ст. 187 ч. 1, 185 ч. 3, 263 ч. 1, 115 ч. 1, 115 ч. 2 п.п. 9, 13, 70 КК України до довічного позбавлення волі.
Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27.12.17 року у строк покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 17.08.03 року до 27.10.04 року.
На даний час засуджений ОСОБА_8 відбуває покарання в ДУ «Бердичівська виправна колонія (№70)».
З урахуванням того, що Конституція України та закони України не передбачають заміну довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, а також того, що застосування покарання у виді довічного позбавлення волі не суперечить нормам міжнародного права, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви засудженого.

Заслухавши доповідача, пояснення засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_8 засуджений вироком Військового апеляційного суду центрального регіону України від 27 липня 2004 року за ст.ст. 187 ч. 1, 185 ч. 3, 263 ч. 1, 115 ч. 1, 115 ч. 2 п.п. 9, 13, 70 КК України до довічного позбавлення волі (а.п. 91-97).
Такими чином, за вчинені ОСОБА_8 злочини, передбачені ст. 115 ч. 2 п.п. 9, 13 Кримінального кодексу України, санкцією вказаної частини статті передбачається покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі.
Отже, призначене ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам діючого КК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України суд зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок кримінального провадження визначений законодавцем у ст. 1 КПК України, згідно якої, на території України порядок кримінального провадження визначається Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, кримінальним процесуальним законом та іншими законами України.
Норми кримінального процесуального закону України зобов`язують суддю діяти виключно в межах своїх повноважень, передбачених процесуальним законом, та приймати рішення керуючись загальними приписами ст. 370 КПК України.
Проаналізувавши наведені норми права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк чинним законодавством України не передбачена.
Наведеним спростовуються доводи апелянта щодо незаконності ухвали суду.
Вказання апелянтом на те, що призначена засудженому ОСОБА_8 міра покарання у виді довічного позбавлення волі не відповідає ст.3 Конвенції апеляційний суд вважає безпідставними.
Так, аналіз практики ЄСПЛ, в тому числі того рішення, на яке посилається засуджений, свідчить про наступне:
- в пункті 97 рішення «Кафкаріс проти Кіпру» ЄСПЛ зазначив, що призначення покарання у виді довічного позбавлення волі дорослому злочинцю само по собі не заборонено і не протирічить ст. 3 та будь-якій іншій статті ЄКПЛ з посиланням на численні рішення у справах ЄСПЛ.
Згідно п. 98 зазначеного рішення, аналіз судової практики ЄСПЛ щодо можливості скорочення довічного позбавлення волі свідчить про те, що якщо національне законодавство передбачає можливість перегляду довічного позбавлення волі з метою його пом`якшення, скорочення, припинення чи умовно-дострокового звільнення засудженого, цього достатньо, щоб задовольнити вимогам ст. 3 ЄКПЛ.
Крім того, згідно п. 104 вказаного рішення, ЄСПЛ наголосив, що питання, які стосуються політики дострокового звільнення, у тому числі порядку його застосування, знаходяться в компетенції держав-членів в сфері кримінального правосуддя та пенітенціарної політики;
- в справі «Вінтер проти Сполученого Королівства», ЄСПЛ зазначив, що в контексті довічного позбавлення волі ст. 3 ЄКПЛ повинна тлумачитись як така, що потребує зменшення покарання, у сенсі перегляду, яке дозволяє національній владі вирішити питання про те, чи є суттєві зміни у засудженого, та що у ході покарання було зроблено такий прогрес у виправленні, що тривале тримання у ізоляції не може бути виправдано пеналогічними підставами (п.119). В п. 120 вказаного рішення ЄСПЛ підкреслює, що, приймаючи до уваги розсуд, який повинен бути наданий Державами, що домовляються у питаннях кримінального правосуддя та ухвалення вироку (п.п. 104, 105 цього рішення), вказівки влади, яка повинна робити такий перегляд, не є необхідними. З цієї ж причини ЄСПЛ не зобов`язаний вирішувати коли цей перегляд повинен проводитись. Суд також відмічає, що порівняння міжнародно-правових матеріалів, що є в нього, демонструє явну підтримку механізму, що гарантує перегляд, не пізніше чим через 25 років відбуття довічного покарання з наступними періодичними переглядами після цього (див. п.п. 117, 118 цього рішення);
- у п. 193 рішення «Пєтухов проти України (№2)» суд наголосив, що держави, які домовляються, користуються високим ступенем розсуду при прийнятті рішень про доцільну тривалість тюремного ув`язнення за окремі злочини, сам факт того, що довічне позбавлення волі може відбуватися у повному обсязі, не означає, що воно протирічить ст. 3 ЄКПЛ, відповідно перегляд довічного ув`язнення не обов`язково призведе до звільнення відповідного засудженого; п.194 цього рішення вказує на системну проблему, яка закликає до здійснення мір загального характеру. Характер визнаних порушень щодо неможливості скоротити довічний вирок у відповідності зі ст. 3 ЄКПЛ передбачає, що для належного виконання даного рішення Держави відповідача може потребувати створення реформи системи перегляду довічних вироків. Механізм такого перегляду зобов`язаний гарантувати розгляд у кожній конкретній справі того, чи виправдано тривале ув`язнення на законних пеналогічних підставах та зобов`язано дозволити довічно засудженим передбачати з певним ступенем точності, що вони повинні зробити, щоб мати право на звільнення та при яких обставинах у відповідності зі стандартами, що розроблені у прецендентному праві ЄСПЛ.
Колегія суддів вважає, що встановлені Європейським судом з прав людини порушення, на які посилається апелянт перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. Враховуючи баланс інтересів щодо довічно ув`язнених, слід також приймати до уваги, що це зазвичай особи, які скоїли особливо тяжкі насильницькі злочини, є жертви, які від них постраждали, є незворотні наслідки у вигляді смерті певних осіб, тому держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянуто.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, але на теперішній час в Україні існує інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років, що в повній мірі відповідає вимогам міжнародного та національного права.
Вказання в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 на те, що враховуючи позитивну характеристику засудженого ОСОБА_8 до останнього може бути застосована ст. 82 КК України, оскільки вказана норма не має виключення відносно засуджених до довічного позбавлення волі, колегія суддів вважає безпідставним виходячи з наступного.
Відповідно ч.1 ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.
З наведеної норми кримінального закону вбачається, що при застосуванні ст. 82 КК України виникає необхідність встановлення невідбутого строку покарання, що при довічному позбавленні волі не можливо, а тому ст. 82 КК України може бути застосована лише до покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
На підставі викладеного, ухвала суду є законною та обґрунтованою, тому підстав для її скасування немає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 жовтня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: