04 вересня 2020 року м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
головуючого: ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
розглянув в порядку письмового провадження матеріали за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03.06.2020 року, якою щодо ОСОБА_5 обвинуваченого за ч.2 ст. 307 КК України
- задоволено клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 та обрано обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 01.08.2020 включно, з утриманням в Державній установі "Миколаївський слідчий ізолятор" з визначенням застави - 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 168 160 грн.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги захисника.
Апелянт просить скасувати оскаржувану ухвалу.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Ухвалою відмовлено в клопотанні захисника ОСОБА_4 про обрання обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та задоволено клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 та обрано обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 01.08.2020 включно, з утриманням в Державній установі "Миколаївський слідчий ізолятор" з визначенням застави - 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 168 160 грн.
___________________________________________________________________
провадження № 11-кп/812/719/20 головуючий у 1 інстанції : ОСОБА_6
категорія:пр. строків тримання під вартою доповідач у апеляц. інстанції : ОСОБА_1 .
Узагальнені доводи апеляційної скарги.
Апелянт вважає, що ухвала суду є необгрунтованою та не мотивованою належним чином.
Зазначає, що обраний запобіжний захід є занадто тяжким, а розмір застави завідома непомірним.
Також, вважає, що ризики вказані в клопотанні прокурора є формальними та нічим не підтвердженими.
Не погоджується з висновками суду відносно наявності ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.
Зазначає, що суд прийшов до помилкового висновку про неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, зважаючи на наявність у обвинуваченого постійного місця проживання та міцних соціальних зв`язків.
Встановлені судом першої інстанції обставини.
В провадженні суду перебувають матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_5 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.
В підготовчому судовому засіданні прокурором подано клопотання про обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів з правом внесення застави у розмірі 80 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Суд першої інстанції, прийшовши до висновку про необхідність обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, мотивував це рішення тим, що дотепер наявні такі ризики, які наведені в клопотанні прокурора, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, а саме: можливість обвинуваченого незаконно впливати на свідків та іншого обвинуваченого у цьому кримінальному провадженні; або іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
В письмовому клопотанні прокурор та захисник просять розглянути апеляційну скаргу в порядку письмового провадження.
У відповідності до приписів ч.1 ст. 406 КПК України, зазначене є підставою для ухвалення судового рішення в порядку письмового апеляційного провадження.
Дослідивши матеріали кримінального провадження та вивчивши доводи апеляційної скарги в її межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.
Рішенням Конституційного суду України від 13 червня 2019 року визнано неконституційним закріплене у статті 392 КПК України обмеження права учасників кримінального провадження окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідно до ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені судом першої інстанції на стадії судового розгляду, до ухвалення судового рішення по суті, підлягають перегляду в апеляційному порядку.

Разом з тим, на даний час, нормативне регулювання положень кримінального процесуального закону ще не здійснено і порядку розгляду таких скарг не передбачено.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне при вирішенні питання щодо строків та порядку розгляду цих справ, керуватись загальними засадами кримінального провадження.

Для забезпечення своєчасної та оперативної перевірки законності та обґрунтованості тримання ОСОБА_5 під вартою, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне провести апеляційний розгляд даного провадження у скороченому порядку, передбаченому для оскарження ухвали слідчого судді про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою під час досудового розслідування.

Суд першої інстанції, задовольняючи клопотання прокурора про обрання обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою дійшов висновку, що ризики передбачені п.1,3,4 ч.1 ст.177 КПК України, які враховувались при обранні ОСОБА_5 такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, на даний час продовжують існувати та не зменшились.

А саме, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_5 може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на свідків та іншого обвинуваченого у цьому кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Як слідує із матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який законом передбачено

покарання у виді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років з конфіскацією майна, знайомий зі свідками та іншим обвинуваченим по справі, використовуючи зв`язки у системі правоохоронних органів може перешкоджати кримінальному провадженню.

Наведені обставини дають можливість припускати, що обвинувачений ОСОБА_5 дійсно може переховуватись від суду, та впливати на свідків по справі, та свідчать про наявність певних ризиків, передбачених ч. 1 статті 177 КПК України.
Беручи до уваги доведеність обґрунтованості підозри, наявність певних ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 КПК України, а також серйозність обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання винним у вчиненні злочину, апеляційний суд не знаходить підстав для зміни запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 з тримання під вартою на інший, більш м`який запобіжний захід.
Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Зважаючи на наведене, є безпідставними доводи апелянта відносно того, що судом першої інстанції мав бути застосований більш м`який вид запобіжного заходу, а саме домашній арешт.

Щодо доводів апелянта, що визначений судом першої інстанції розмір застави є завідома непомірним, то слід зазначити наступне.
Розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього (ч. 4 ст. 182 КПК України.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини розмір застави повинен визначатись тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стимулюючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

З урахуванням обставин кримінального правопорушення, яке інкримінується ОСОБА_5 , майнового і сімейного стану обвинуваченого, ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає правильним визначення розміру застави в 80 розмірах прожиткового мінімуму для працездатних осіб і вважає, що саме такий розмір застави достатньою мірою гарантуватиме виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.
Доводи захисника відносно того, що зважаючи на наявність соціальних зв`язків та постійного місця проживання у ОСОБА_5 можливо застосувати до останнього більш м`який запобіжний захід не є слушними, оскільки існування даних обставин суттєво не зменшує перераховані в клопотанні прокурора ризики.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, а від так, і для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 418, 419, 424, 532 КПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03.06.2020 року, залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: