Ухвала
Іменем України

01 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 279/3488/17

провадження № 51- 4703 ск20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 25 червня 2020 року стосовно засудженого ОСОБА_4 ,

встановив:

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області вироком від 19 березня 2020 року визнав ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , має середню освіту, неодруженого, не працюючого, раніше не судимого, винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України та призначив йому покарання у виді штрафу в розмірі 1700 гривень.

Житомирський апеляційний суд ухвалою від 25 червня 2020 року зазначений вирок стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим в тому, що він, 8 травня 2017 року о 00 год. 50 хв., знаходячись біля буд. 72-а по вулиці Шевченка в м. Коростень, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, діючи умисно з корисливих спонукань, відкрито заволодів майном потерпілої ОСОБА_5 , а саме шляхом ривка правої руки зірвав з шиї останньої золотий ланцюжок вагою 2,5 г вартістю 3250 гривень та золоту ладанку, яка знаходилася на вказаному ланцюжку вагою 1,5 г вартістю 1950 гривень, чим заподіяв потерпілій матеріальний збиток на загальну суму 5200 гривень.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_4 та призначити новий розгляд в апеляційному суді у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого через м`якість. Вважає, що апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_4 покарання у виді штрафу в розмірі 1700 гривень, оскільки не в повній мірі врахував дані про його особу, зокрема те, що він свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні не визнав, завдану потерпілій шкоду не відшкодував.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оскаржуються.

Що стосується доводів прокурора, викладених в касаційній скарзі про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, то вони на думку Суду є необґрунтованими з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Зі змісту скарги вбачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання, тощо.

Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до положень ст.12 КК України є злочином середньої тяжкості та дані про його особу, який є особою працездатного віку, за місцем проживання характеризується позитивно, на спеціалізованих обліках не перебуває, раніше не судимий. Обставинами, що пом`якшують покарання суд визнав молодий вік ОСОБА_4 , першу судимість, обставин, що його обтяжують судом не встановлено.

З огляду на наведене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України і дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_4 покарання у виді штрафу.

Як вбачається зі змісту ухвали апеляційного суду, наведені у апеляційній скарзі прокурора доводи, які аналогічні за змістом доводам касаційної скарги, щодо невмотивованого призначення ОСОБА_4 надто м`якого покарання, неналежного дослідження даних про його особу, перевірялись апеляційним судом, про що зазначено в ухвалі суду апеляційної інстанції.

Так, апеляційний суд, враховуючи положення ст.65 КК України та погоджуючись з вироком суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_4 покарання у виді штрафу, зазначив, що прокурор під час в судових дебатів в суді першої інстанції, враховуючи те, що ОСОБА_4 вперше притягується до кримінальної відповідальності та з урахуванням думки потерпілої, просив призначити обвинуваченому покарання у вигляді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих розмірів доходів громадян і саме вказане покарання було призначене судом. При цьому процесуальний прокурор зазначений вирок суду не оскаржував, апеляція подана прокурором вищого рівня, який безпосередньо не здійснював процесуальне керівництво під час досудового розслідування кримінального провадження та не підтримував обвинувачення в суді першої інстанції.

Також колегія суддів зауважила, що доводи прокурора про те, що суд при призначенні покарання не взяв до уваги те, що ОСОБА_4 вину не визнав, критично не оцінює і не засуджує своєї поведінки, не можуть бути однозначною підставою для призначення обвинуваченому більш суворого покарання, оскільки невизнання вини обвинуваченого є його правом та способом захисту від пред`явленого обвинувачення, а обов`язок доводити вину обвинуваченого покладено саме на орган досудового слідства та обвинувачення. При цьому зазначена обставина звісно повинна враховуватися при призначенні покарання, однак в сукупності з іншими обставинами, передбаченими ст. 65 КК України та із врахуванням мети застосування покарання.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду стосовно доводів прокурора про те, що ОСОБА_4 не відшкодував завдану шкоду, обгрунтовано зазначила, що потерпілою цивільний позов в даному кримінальному провадженні заявлено не було, претензій матеріального чи морального характеру потерпілою не висловлювалось.

Крім того, як вбачається з рішення суду апеляційної інстанції, згідно наданих в ході апеляційного розгляду квитанцій, ОСОБА_4 17 квітня 2020 року сплатив штраф призначений вироком суду, виконавши таким чином зазначене судове рішення.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що відсутні підстави для призначення ОСОБА_4 більш суворого покарання у виді арешту на строк 6 місяців, як просив у своїй апеляційній скарзі прокурор.

Ухвалу апеляційного суду постановлено відповідно до положень ст. ст. 370, 419 КПК України із зазначенням короткого змісту вимог апеляційних скарг прокурора, судового рішення суду першої інстанції, узагальнених доводів учасників судового провадження, встановлених судом першої інстанції обставин, мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали і положення закону, якими він керувався.

На підставі наведеного, Суд вважає, що покарання, призначене місцевим судом засудженому і залишене без змін судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість за доводами, викладеними в касаційній скарзі прокурора, Суд не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для скасування чи зміни судового рішення апеляційної інстанції не встановлено.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 25 червня 2020 року стосовно засудженого ОСОБА_4 - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3