ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/4876/17 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1 ,
Провадження №11-кп/818/971/20 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст. 185 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , без участі потерпілого ОСОБА_9 , належним чином повідомленого про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційними скаргами прокурора та обвинуваченого на вирок Харківського районного суду Харківської області від 18.11.2019 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вироком Харківського районного суду Харківської області від 18.11.2019 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Безлюдівка Харківського району Харківської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого, останній раз 20.07.2016 р. Харківським районним судом Харківської області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі із застосуванням 75 КК України, на підставі ч.4 ст. 70 КК України остаточно призначено покарання за сукупністю злочинів з урахуванням вироку Харківського районного суду Харківської області від 30.09.2015 р. у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі та звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки, - визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України і призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України ОСОБА_7 призначено остаточне покарання за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання, визначеного вироком Харківського районного суду від 20.07.2016 року у виді 1 (одного) року позбавлення волі, у виді 5 (п?яти) років позбавлення волі.
Запобіжний захід стосовно ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено без змін у вигляді тримання під вартою.
Строк відбування покарання за цим вироком ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту затримання обвинуваченого, а саме з 23.08.2017 року.
В строк відбування покарання за цим вироком ОСОБА_7 зараховано строк тримання під вартою з 23.08.2017 року і до набрання вироком законної сили, із розрахунку один день тримання під вартою за один день позбавлення волі.
Стягнуто з ОСОБА_7 судові витрати, пов`язані із залученням експертів Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз «ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса» у сумі 594, 00 (п?ятсот дев?яносто чотири) гривні на користь держави.
Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Згідно вироку, 08.08.2017 року в період часу з 22-13 години до 23-30 годину ОСОБА_7 , діючи повторно, керуючись злочинним наміром та корисливим мотивом, направленим на таємне викрадення чужого майна, прийшов до домоволодіння АДРЕСА_3 , яке належить ОСОБА_9 та, переконавшись в тому, що за його діями ніхто зі сторонніх осіб не спостерігає, демонтував частину паркана у вигляді залізного листа розміром 2,0х1,5 м, товщиною металу 2 мм, який в подальшому викрав та проник через отвір в паркані на територію домоволодіння.

Знаходячись на території зазначеного домоволодіння, ОСОБА_7 реалізував свій злочинний намір та таємно викрав ще один залізний лист розміром 2,0х1,5 м, товщиною металу 2 мм. у вживаному стані, а всього таємно викрав два залізних листи на суму 1370 грн. 00 коп. та залізну діжку ємкістю 300 л, вагою 30 кг, у вживаному стані, вартістю 300 грн. 00 коп., а всього викрав майно ОСОБА_9 на загальну суму 1670 грн. 00 коп., яке обернув на свою користь та розпорядився ним в подальшому на власний розсуд, чим завдав ОСОБА_9 матеріальної шкоди на вищевказану суму (т. 1 а.с. 269-272).

Такі дії ОСОБА_7 суд кваліфікував за ч. 3 ст. 185 КК України, а саме як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), що вчинена повторно, поєднана з проникненням у сховище.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним вироком, прокурор у кримінальному провадженні, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості й просить ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, призначивши останньому покарання за ч.3 ст. 185 КК України 6 років позбавлення волі (т.1 а.с. 285-288).

В обґрунтування апеляційної скарги вказав, що у вчиненні злочину ОСОБА_7 не розкаявся, під час судового розгляду справи винним себе не визнав, не вжив жодних заходів по відшкодуванню шкоди завданої злочином.

При винесенні вироку, суд не в достатній мірі врахував дані про обвинуваченого ОСОБА_7 , а саме те, що останній був раніше засуджений за умисний тяжкий корисливий злочин проти власності, відсутності пом`якшуючих покарання обставин, не має постійного місця роботи, вчиняє злочини з метою незаконного збагачення.

Вказаний вирок був також оскаржений обвинуваченим ОСОБА_7 , який в апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати та постановити новий виправдувальний вирок (т.1 а.с. 277-284).

В обґрунтування апеляційної скарги вказав, що:

-всі слідчі дії проведено з грубим порушення норм КПК, а саме: порушено право обвинуваченого на захист, застосовувалося катування, фізичний та психологічний вплив;

-відеозапис з камер відеоспостереження жодним чином не підтверджує його причетність до вказаного злочину;

-під час призначення покарання судом не враховано похилий вік обвинувачуваного (67 років), стан його здоров`я, а також, той факт, що викрадене майно повернуто потерпілому, відсутність збоку останнього будь-який претензій майнового чи морального характеру, а також не враховано позицію потерпілого в суді першої інстанції, який просив суд не позбавляти обвинуваченого волі;

-покази свідка ОСОБА_10 односторонні, нічим не підтверджені;

-вартість викраденого майна визначена не вірно, без урахування зносу в процесі використання;

-протокол слідчого експерименту за участі обвинуваченого та протокол огляду місця події за участю свідка ОСОБА_10 є недопустимими доказами, так як під час їх складання порушено право на захист обвинуваченого.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судовому засіданні апеляційної інстанції прокурор підтримала апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні й зазначила, що вирок районного суду є законним в частині правильності кваліфікації й доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину. Стосовно призначеного покарання, погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні, вважає призначене покарання надто м`яким, а тому просить задовольнити апеляційну скаргу прокурора й ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_7 остаточне покарання за ч.3 ст. 185 КК України 6 років позбавлення волі.

При цьому заперечувала проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

В судовому засіданні апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 просив задовольнити його апеляційну скаргу та виправдати його, вказавши, що він не вчиняв інкримінований йому злочин та заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

В судовому засіданні апеляційної інстанції захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 підтримала подану обвинуваченим апеляційну скаргу, вказавши, що докази по даній кримінальній справі не доводять причетність обвинуваченого до вказаної крадіжки, тому просила виправдати ОСОБА_7 . Крім того, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні.

Потерпілий ОСОБА_9 про дату та час розгляду апеляційних скарг був повідомлений належним чином, проте у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд апеляційної інстанції не повідомив.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України апеляційний суд переглядає вирок суду першої інстанції в межах поданих апеляційних скарг, а саме: в частині доведеності вини ОСОБА_7 та правильності призначення йому покарання.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, при наведених у вироку обставинах, підтверджуються зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд першої інстанції дав вірну оцінку, з якою погоджується колегія суддів.
Покладені в основу вироку докази повністю викривають обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні крадіжки, твердження захисника та обвинуваченого про недоведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні даного кримінального правопорушення, були предметом перевірки суду першої інстанції та визнані такими, що не відповідають дійсності.
Суд навів належне мотивування своїх висновків щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні злочину, за який його засуджено, з якими погоджується колегія суддів.

Як вбачається з матеріалів справи, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 не визнав себе винним у пред?явленому обвинуваченні, просив його виправдати і пояснив, що не вчиняв цього злочину, майно потерпілого ОСОБА_9 не викрадав, показання потерпілого та свідків вважає завідомо неправдивими і вважає, що на прохання співробітників поліції зазначені особи навмисно його обмовили. Причин такої поведінки, які б поза розумним сумнівом свідчили на користь показань обвинуваченого ОСОБА_7 не назвав, лише навів припущення, що особи, які обмовили його, залежні від співробітників поліції (т.1 а.с. 269).

Аналогічні свідчення ОСОБА_7 дав і в суді апеляційної інстанції.

Незважаючи на заперечення ОСОБА_7 своєї вини, суд першої інстанції, безпосередньо дослідив докази по справі та дійшов правильного висновку про наявність у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України.

Апеляційні доводи обвинуваченого про недоведеність його вини за ч.3 ст. 185 КК України безпідставні та спростовуються матеріалами справи, зокрема:

- поясненнями потерпілого ОСОБА_9 , який в суді першої інстанції показав, що він проживає у будинку АДРЕСА_3 та 08.08.2019 року вночі з огорожі будинку викрадено металевий лист, а також з території будинку викрадено лист металу та металеву діжку ємкістю 200 літрів. Про крадіжку потерпілий дізнався вранці та подав заяву про злочин. На території будинку потерпілий встановив систему відеоспостереження і, переглянувши записи, потерпілий виявив факт вчинення злочину та у судовому засіданні підтвердив, що особа чоловічої сталі, яка зафіксована на відео файлах є обвинувачений ОСОБА_11 , якого потерпілий впізнав як особу, що вчинила злочин;

- поясненнями свідка ОСОБА_10 , який в суді першої інстанції пояснив, що в 2017 році займався скупкою металобрухту, до нього прийшов ОСОБА_7 в серпні 2017 року та приніс металолом листи та діжку. Свідок придбав металолом і виплатив грошові кошти в сумі 120 грн. обвинувачений при цьому сказав, що вдома розібрав сарай и приніс метал. Співробітники поліції приїхали разом із господарем металобрухту, ОСОБА_10 надав їм металобрухт для впізнання. Крім того, свідок пояснив, що саме ОСОБА_7 приносив два листа та діжку, це було у другій половині дня, що точно пам?ятає свідок та підтверджує. Свідок підтвердив, що його не примушували писати ніяких заяв, і що з потерпілим свідок не знайомий. Співробітники поліції приїхали з господарем металу, він показав принесені предмети, потерпілий впізнав їх, сказав, що це його метал, про що був складений протокол.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України об`єктивно підтверджується ще й письмовими доказами, зокрема:

- протоколом огляд місця події від 11.08.2017 року та фототаблицями до протоколу (т.1 а.с. 115 - 119);

- відеозаписом з камер спостереження (т.1 а.с. 125);

- протоколом огляду предметів від 14.08.2017 року (т.1 а.с. 121 123);

- постановою слідчого про визнання диску DVD-R TM Verbatim, виданого потерпілим речовим доказом (т.1 а.с. 124);

- протоколом проведення огляду місця події від 23.08.2017 р. та фототаблицями до протоколу (т.1 а.с. 126-129);

- постановою про визнання предметі речовими доказами від 23.08.2017 р. (т.1 а.с. 130);

- висновком судової товарознавчої експертизи №15254 від 22.08.2017 року (т.1 а.с. 139-137);

- протоколом проведення слідчого експерименту за участі обвинуваченого ОСОБА_7 від 23.08.2017 року та фототаблицями до нього (т.1 а.с. 149 155).

Із ухваленого судом першої інстанції вироку слідує, що суд належним чином проаналізував досліджені докази і, дотримуючись вимог ч.3 ст.374 КПК України, зазначив з яких саме підстав дійшов висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України.

В основу вироку районний суд правильно поклав показання потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 , які є чіткими, детальними та повністю узгоджуються з іншими доказами, наданими стороною обвинувачення та дослідженими судом.

Крім того, на відеозаписі з камер відеоспостереження домоволодіння АДРЕСА_3 (т.1 а.с. 125), який був досліджений в судовому засіданні суду першої інстанції, а також колегією суддів під час підготовки до слухання справи в апеляційній інстанції, зафіксовано особу чоловічої статі, яка зламала частину паркана, що складався із металевого листа, після чого вказана особа викрала металеві листи та металеву діжку. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо можливості достовірно встановити за статурою особи, її рухами та ходою, зростом, що чітко зафіксовані на відео зображенні, відсутність будь-яких ознак, що поза розумним сумнівом свідчать про вчинення злочину не обвинуваченим, а іншою особою.

Крім того, колегія суддів бере до уваги, що потерпілий ОСОБА_9 , перебуваючи під присягою, в судовому засіданні 18.05.2018 року ствердно й впевнено пояснив суду, що на вказаному відео він опізнав обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки вони сусіди, давно знайомі, тому він впевнений, що камери зафіксували саме обвинуваченого (журнал судового засідання від 18.05.2018 року т.1 а.с. 91).

Також досліджений відео запис повністю підтверджує показання потерпілого щодо місця вчинення злочину, способу проникнення на території та перелік майна, що було викрадено.

Колегія суддів критично відноситься до показів обвинуваченого ОСОБА_7 , який заперечував свою вину у вчиненні крадіжки і вважає, що така позиція обвинуваченого є обраною лінією захисту для уникнення кримінальної відповідальності.

Також, колегія суддів вважає, що протокол слідчого експерименту за участі обвинуваченого ОСОБА_7 та протокол огляду місця події за участю свідка ОСОБА_10 , як і інші процесуальні документи, що містяться в матеріалах даного кримінального провадження, складені відповідно до вимог процесуального законодавства, всупереч твердженням обвинуваченого про істотні порушення КПК України. Скарг чи зауважень щодо проведення слідчих дій від учасників процесуальної дії, в тому числі і від обвинуваченого ОСОБА_7 , не надходило, про що також засвідчили поняті своїми підписами у відповідних протоколах.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи обвинуваченого ОСОБА_7 щодо недопустимості зібраних по справі доказів, вважає досліджені судом першої інстанції докази належними та допустимими. Перевіркою матеріалів кримінального провадження не встановлено даних стосовно того, що під час збирання (формування) письмових доказів, які покладенні в основу ухваленого вироку, було допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які б давали апеляційному суду підстави для визнання їх недопустимими, як про це просить обвинувачений у своїй апеляційній скарзі.

Щодо апеляційного доводу обвинуваченого ОСОБА_7 про застосування до нього насильства при проведенні досудового слідства, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до матеріалів справи в суді першої інстанції обвинувачений дійсно заявляв про застосування до нього недозволених методів ведення слідства, проте ним не конкретизовано зміст таких дій і окремо із скаргами щодо незаконних дій слідчого або інших працівників поліції до слідчого судді чи прокурора вищого рівня ні він, ні його захисник не зверталися.

Як вбачається із журналів судових засідань, зокрема від 24.04.2018 року (т.1 а.с. 78-81), обвинувачений ОСОБА_7 не зміг пояснити суду, які саме процесуальні документи він підписував під примусом, хто саме із працівників правоохоронних органів застосовував до нього фізичний вплив, коли це відбувалося і де, при яких обставинах, чим підтверджується. Натомість ОСОБА_7 вказав, що не знає хто його бив і в нього відсутні докази побиття.

Також слід зазначити, що ОСОБА_7 із самого початку в районному суді під час розгляду справи була зайнята послідовна позиція, згідно з якою він не визнавав свою вину у вчиненні інкримінованого злочину, вважав обвинувачення сфальсифікованим.

Враховуючи, що твердження обвинуваченого про начебто застосування до нього насильства є неконкретним, без зазначення в чому воно виражалося, ким і в який час застосовано, форма примусу, з урахуванням його послідовної позиції щодо невизнання вини у вчиненні злочину, відсутності в матеріалах справи доказів застосування фізичного чи психологічного впливу на обвинуваченого з боку органів досудового слідства та ненадання інших доказів стороною захисту, колегія суддів вважає, що відсутні будь-які об`єктивні дані на підтвердження вказаного доводу апелянта й визнає його необґрунтованим, а тому не вбачає підстав для його перевірки відповідним органом досудового слідства.

Щодо апеляційних доводів обвинуваченого про порушення його права на захист під час досудового розслідування, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_7 не підпадає під перелік осіб, визначений ст. 52 КПК України, для яких участь захисника є обов`язковою, під час досудового слідства клопотань про залучення захисника за призначенням не заявляв і матеріали кримінального провадження не містять відомостей щодо звернення обвинувачення ОСОБА_7 з відповідними клопотаннями про залучення йому захисника, тому колегія суддів вважає даний апеляційний довід обвинуваченого необґрунтованим.

Колегією суддів перевірено апеляційний довід обвинуваченого щодо односторонності показів свідка ОСОБА_10 і не встановлено підстав визнати його обґрунтованим.

Показання свідка ОСОБА_10 щодо обставин вказаного кримінального провадження є конкретними і не викликають жодних сумнівів у колегії суддів, свої свідчення свідок давав під присягою (т.1 а.с.22), показання були послідовні, чіткі та незмінні. У цьому кримінальному провадженні показання зазначеного свідка отримано в порядку, визначеному законом, вони не суперечать іншим зібраними доказам. Тому суд не мав підстав не довіряти свідку, а його показання, як і дані, що містяться в протоколах слідчих дій, на підставі ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів, якими обґрунтовано вирок.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на непослідовність свідчень самого обвинуваченого ОСОБА_7 , який у власноруч написаній заяві вказує, що не заперечує той факт, що здавав на приймальний пункт металобрухт, але це був зовсім інший метал, ніж той, що викрадено у потерпілого (т.1 а.с. 32) й підтвердив це в судовому засіданні 06.12.2017 року (т.1 а.с.36). Проте в судовому засіданні 24.04.2018 року ОСОБА_7 вказує, що взагалі не приносив металобрухт ОСОБА_10 (т.1 а.с. 80).

Колегія суддів вважає, що у свідка ОСОБА_10 відсутні мотиви обмовити обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки раніше вони не були знайомими, а з урахуванням сукупності всіх наявних по справі доказів обвинувачення, які без жодних сумнівів доводять, вину ОСОБА_7 , апеляційний суд приходить до висновку, що така позиція є лише способом захисту обвинуваченого від призначеного йому покарання, його намаганням будь-яким чином уникнути або пом`якшити покарання за вчинення умисного злочину.

Щодо апеляційного доводу обвинуваченого з приводу невірного визначення вартості викраденого майна, внаслідок не врахування зносу в процесі використання, колегія суддів вважає його безпідставним, оскільки, згідно висновку судової товарознавчої експертизи №15354 від 22.08.2017 року (т.1 а.с.134-137), експертне дослідження проводилося з використанням розрахунку витрат якості непродовольчих товарів, у зв`язку з їх зносом та наявністю дефектів (КНДІСЕ, 2003) і визначено загальну ринкову вартість майна, з урахуванням зниження якості від зносу.

Вирішуючи питання стосовно правильності призначення виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, не знаходять свого підтвердження у ході апеляційного розгляду.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винуватою у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України, п. 1 Постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» під час призначення покарання у кожному конкретному випадку, суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Дотримуючись вказаних вимог, суд першої інстанції, під час призначення покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який віднесено до категорії тяжких корисливих злочинів. Крім того, судом враховано, що обвинувачений вчинив новий злочин під час іспитового строку, визначеного вироком Харківського районного суду Харківської області від 20.07.2016 року, яким обвинуваченого засуджено до 3 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України з іспитовим строком 2 роки і на підставі ч. 4 ст. 70 КК України остаточно призначено покарання за сукупністю злочинів з урахуванням вироку Харківського районного суду Харківської області від 30.09.2015 у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України з іспитовим строком 2 роки, що свідчить про необхідність призначення покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків.

Під час призначення покарання, судом першої інстанції враховано особу обвинуваченого, який на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває; відповідно до довідки про притягнення особи до кримінальної відповідальності - раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за корисливі злочини і відбував покарання в місцях позбавлення волі; за місцем проживання обвинувачений характеризується формально без повідомлення будь-якої об?єктивної інформації.

Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено. Зазначену в обвинувальному акті обставину, що пом?якшує покарання щире каяття суд не врахував, оскільки у судовому засіданні така обставина не знайшла свого підтвердження.

З урахування викладеного, районний суд визнав за необхідне обрати обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі за правилами, передбаченими ч. 1 ст. 71 КК України, при цьому суд не знайшов підстав, передбачених законом, для звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, підстав для призначення обвинуваченому більш суворого чи м`якшого покарання немає, призначене покарання є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, відповідає вимогам ст.65 КК України, а саме: ступеню тяжкості вчиненого злочину, суспільної небезпечності кримінального правопорушення, особі обвинуваченого та принципам законності, справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації.

Стосовно апеляційних доводів прокурора про те, що судом першої інстанції не враховано дані, що характеризують особу обвинуваченого та характер вчинених ним дій, то судом першої інстанції такі обставини враховані з достатньою повнотою.

Отже, апеляційні вимоги прокурора про ухвалення нового вироку та призначення обвинуваченому покарання у виді шести років позбавлення волі, з урахуванням вищенаведених обставин, слід вважати безпідставними, оскільки вони мають суто суб`єктивний характер.

Стосовно апеляційної вимоги обвинуваченого про необхідність врахування під час призначення покарання стан його здоров`я, похилий вік, а також, той факт, що викрадене майно повернуто потерпілому, відсутність з боку останнього будь-який претензій майнового чи морального характеру, колегія судді зазначає, що матеріали кримінального провадження не містять і стороною захисту не надано суду жодних відомостей на підтвердження наявності у обвинуваченого хвороб, які не можливо лікувати в умовах тримання під вартою, при цьому, відповідно до ч. 2 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, які характеризують обвинувачену, покладається на сторону, що їх подає.

Викрадене майно, що є речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні, повернуто органом досудового розслідування власнику під зберігальну розписку, тому даний факт не може бути розцінений судом як намагання обвинуваченого виправити наслідки вчиненого злочину. Крім того, потерпілий по справі цивільний позов не заявляв, доказів про вчинення обвинуваченим будь-яких дій, що свідчать про усунення заподіяної шкоди, матеріали справи не містять.

Крім того, колегія суддів вважає, що обставини, на які ОСОБА_7 посилається у своїй апеляційній скарзі, в тому числі й про відсутність претензій з боку потерпілого та його похилий вік, висновків суду в частині призначення покарання не спростовують, оскільки не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, чи такими, що свідчать про можливість пом`якшення призначеного йому покарання в межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України.

Колегія суддів дійшла однозначного висновку, що підстави для пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання відсутні.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду є обґрунтованим, а призначене судом першої інстанції покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегія суддів не встановила. Переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, вмотивованість його висновків при призначенні обвинуваченому покарання, в апеляційній скарзі прокурора та обвинуваченого, не наведено.
За таких обставин, підстав для скасування чи зміни вироку і задоволення апеляційних скарг прокурора та обвинуваченого колегія суддів не вбачає.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Харківського районного суду Харківської області від 18 11 2019 року по справі щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу прокурора, - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:
____________ _______________ ____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4