ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1220/18 Номер провадження 11-сс/814/564/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
заступника начальника першого відділу
РКП СУ ФР ГУ ДФС у Полтавській області ОСОБА_7 ,
власника майна - ОСОБА_8 ,
захисника адвоката ОСОБА_9 ,
підозрюваного ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві матеріали провадження за апеляційною скаргою власника майна ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Полтави від 16 червня 2020 року, -

В С Т А Н О В И Л А :
Вказаною ухвалою клопотання заступника начальника першого відділу РКП СУ ФР ГУ ДФС у Полтавській області ОСОБА_7 задоволено частково та накладено арешт на 1/2 частку квартири за адресою АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_8 , шляхом заборони її відчуження.

В іншій частині клопотання відмовлено.

Приймаючи вказане рішення, слідчий суддя вказав, що ОСОБА_8 не є суб`єктом кримінального правопорушення, не має статусу підозрюваної у кримінальному провадженні, а отже не є суб`єктом ст. 170 КПК України, на підставі чого, слідчий суддя прийшов до висновку, що правових підстав для накладення арешту на майно, яке перебувало та перебуває її в власності немає.

Таким чином, слідчий суддя вказав, що одних припущень слідчого про те, що майно, на яке він просить накласти арешт, придбане за кошти, які ОСОБА_10 отримав від здійснення злочинної діяльності та що воно є спільною сумісною власністю його та колишньої дружини, недостатньо для накладення арешту на це майно.

Щодо майна, яке відповідно до вимог ст. 60 СК України належить ОСОБА_10 на праві спільної сумісної власності, а саме 1/2 частка квартири АДРЕСА_2 , то слідчий суддя врахував, що ОСОБА_10 обгрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 212 КК України, що йому оголошено підозру у вчиненні вказаного злочину, що до нього заявлений цивільний позов на значну суму, а саме 4 133 704, 99 грн., тому дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення клопотання в частині накладення арешту на це майно.

В апеляційній скарзі власника майна ОСОБА_8 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання заступника начальника першого відділу РКП СУ ФР ГУ ДФС у Полтавській області ОСОБА_7 про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 . В іншій частині ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 16.06.2020 просить залишити без змін.

На обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що накладаючи арешт на 1/2 частку квартири за адресою АДРЕСА_1 , слідчим суддею не враховано, що право власності на квартиру по АДРЕСА_1 згідно з рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23.03.2012 року визнано за ОСОБА_8 .

Станом на час винесення рішення Октябрським районним судом м. Полтави від 23.03.2012 про визнання права власності, ОСОБА_8 та ОСОБА_10 перебували у шлюбі.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 28.11.2019 року шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 розірвано.

В розумінні ст. 60 СК України дійсно вказана квартира є спільною сумісною власністю, оскільки придбана у період шлюбу, ОСОБА_10 має право на частку спільного майна. Але в той же час внески по сплаті вартості квартири здійснювались ОСОБА_8 . Спір про поділ майна подружжя у судовому порядку не розглядався, ОСОБА_10 та ОСОБА_8 спору про поділ майна подружжя не мають.

Наклавши арешт на 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 слідчий суддя фактично здійснив поділ майна подружжя, таким чином вийшов за межі розгляду клопотання про арешт майна, передбаченого кримінально-процесуальним законом у кримінальному провадженні.

Арешт на 1/2 частку квартири накладено з метою спеціальної конфіскації та забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 96-2 КПК України спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно одержані внаслідок вчинення злочину та/або є доходами від такого майна.

Згідно пред`явленої підозри ОСОБА_10 період інкримінованих йому діянь з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року, при цьому право власності на квартиру по АДРЕСА_1 визнано рішенням суду 23.03.2012 року.

Отже, у даному випадку спеціальна конфіскація не може бути застосована, оскільки дата набуття права власності свідчить про те, що квартира не могла бути придбана за кошти підозрюваного ОСОБА_10 , які могли бути здобуті злочинним шляхом.

Крім того, вказує, що відповідно до положень ст. 73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. При відшкодуванні шкоди, завданої кримінальним правопорушенням одного з подружжя, стягнення може бути накладено на майно, набуте за час шлюбу, якщо рішенням суду встановлено, що це майно було придбане на кошти, здобуті внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Отже, у разі задоволення цивільного позову про стягнення з ОСОБА_10 завданих збитків на вказану 1/2 частку квартири не може бути звернене стягнення, оскільки ця частка, відповідно до норм СК України, не виділена в натурі, а також зважаючи на час придбання квартири - придбана не за кошти, які могли бути здобуті злочинним шляхом.

Крім того, просить звернути увагу на те, що кримінальне провадження розслідується органами досудового слідства досить тривалий час - майже три роки. На даний час ОСОБА_10 та ОСОБА_8 не перебувають у шлюбі, від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей.

Інші учасники судового провадження ухвалу слідчого судді не оскаржували.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, власника майна ОСОБА_8 , та її захисника ОСОБА_9 , які підтримали у повному обсязі подану апеляційну скаргу, заперечення прокурора проти задоволення апеляційної скарги, підозрюваного ОСОБА_10 , пояснення слідчого, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду прийшла до наступного висновку.

З матеріалів наданих апеляційному суду встановлено, слідчим управлінням фінансових розслідувань Головного управління ДФС у Полтавській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000006 від 29.01.2018 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 2, 3 ст.212, ч.5 ст.27, ч.2 ст.212 КК України.

В рамках вказаного кримінального провадження розслідується злочинна діяльність ОСОБА_10 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ), який в період 2016-2017 років умисно ухилився від сплати податків у великих розмірах, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.212 КК України.

Досудовим розслідуванням установлено, що ОСОБА_10 , не будучи зареєстрованим відповідно до діючого законодавства як суб`єкт підприємницької діяльності, у період з 01.01.2016 по 31.12.2017 фактично здійснюючи діяльність з купівлі - продажу сільськогосподарської продукції та фактично знаючи її фінансовий результат, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою ухилення від сплати податків і зборів, приховав реальні об`єми доходів та не задекларував їх у відповідності до діючого законодавства, у результаті чого умисно ухилився від сплати податку на доходи фізичних осіб в сумі 3 869 300,17 грн. та військового збору в сумі 264 404,82 грн., а всього від сплати податків і зборів на загальну суму 4 133 704,99 грн., що становить 5 195 неоподаткованих мінімумів доходів громадян та призвело до фактичного ненадходження до бюджету коштів у великих розмірах.

20.05.2020 ОСОБА_10 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 212 КК України.

29.05.2020 ОСОБА_10 було пред`явлено цивільний позов про відшкодування в інтересах та на користь держави в особі ГУ ДПС у Полтавській області шкоди на загальну суму 4 133 704,99 грн., завданої неправомірними діями ОСОБА_10

09.06.2020 заступник начальника першого відділу РКП СУ ФР ГУ ДФС у Полтавській області ОСОБА_7 , за погодженням із прокурором відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням органами фіскальної служби прокуратури Полтавської області ОСОБА_11 , звернувся до слідчого судді Київського районного суду м. Полтави із клопотанням про накладення арешту на майно. Посилаючись на те, що з метою забезпечення спеціальної конфіскації та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов) виникла необхідність у накладенні арешту на майно підозрюваного ОСОБА_10 .

16.06.2020 року ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Полтави клопотання заступника начальника першого відділу РКП СУ ФР ГУ ДФС у Полтавській області ОСОБА_7 було задоволено частково.

Частково задовольняючи клопотання про арешт майна, слідчий суддя вказав, щодо автомобіля Volkswagen Touareg, д.н.з. НОМЕР_2 , то матеріали клопотання містять докази того, що він неодноразово був предметом купівлі-продажу.

Останній раз він був придбаний ОСОБА_8 20.02.2020, тобто після розірвання шлюбу з ОСОБА_10 , а тому є її особистою власністю.

Щодо нерухомого майна, а саме приміщення за адресою: АДРЕСА_3 ; квартири за адресою: АДРЕСА_4 , то із наданих слідчим доказів убачається, що вказане нерухоме майно придбане особисто ОСОБА_8 після розірвання шлюбу, тим більше, що 02.06.2020 квартира за адресою: АДРЕСА_4 ОСОБА_8 продана сторонній особі, що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу.

Матеріали клопотання не містять доказів того, що вказане нерухоме майно та автомобіль придбані за кошти, які здобуті в результаті вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, або є спільним сумісним майном його та ОСОБА_8 .

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частково задовольняючи клопотання заступника начальника першого відділу РКП СУ ФР, внесене в межах кримінального провадження № 0000006 від 29.01.2018, про накладення арешту на майно, слідчий суддя, дослідивши матеріали, додані до клопотання, прийшов до висновку про необхідність накладення арешту на майно, а саме 1/2 частку квартири за адресою АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_8 .

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні слідчого правові підстави для арешту майна, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому слідчим суддею обґрунтовано частково задоволено клопотання слідчого про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

З огляду на наведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення клопотання начальника першого відділу РКП СУ ФР та накладення арешту на майно.

Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання зникнення майна, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на майно, а саме 1/2 частку квартири за адресою АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_8 , оскільки, відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_10 належить 1/2 частка квартири за адресою АДРЕСА_1 . на праві спільної сумісної власності.

Доводи апеляційної скарги про те, що 1/2 частка квартири за адресою АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_10 на праві спільної сумісної власності не виділена в натурі, не є підставою для відмови в задоволенні клопотання про накладення арешту на зазначене майно.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження колегія суддів не вбачає. Обставини кримінального провадження на час прийняття рішення вимагали вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість накладення арешту на майно є такими, що не відповідають матеріалам провадження. Крім того, слідчим суддею суду першої інстанції накладено арешт на майно відповідно до вимог ст. ст. 132, 170, 173 КПК України на підставі належно досліджених доводів органу досудового розслідування з встановленням наявних у кримінальному провадженні доказів, які вказують на обґрунтованість підозри у вчиненні злочину.

Зважаючи на викладене в сукупності з обставинами провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував правомірно, а тому доводи апелянта стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не вбачається.

Беручи до уваги викладене в сукупності з обставинами провадження, колегія суддів вважає, що ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ч. 2 ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 409 та ст.422 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Полтави від 16 червня 2020 року про арешт майна, без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її оголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4