Постанова

іменем України
6 жовтня 2020 року
м. Київ
справа № 191/680/17
провадження № 51 554 км 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
представника потерпілих ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні спільну касаційну скаргу потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 2 листопада 2018 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002188, за обвинуваченням
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Синельникове Дніпропетровської області, тимчасово проживав без реєстрації там само по АДРЕСА_1 , раніше судимий, останній раз за вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2009 року за ч. 3 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців із конфіскацією майна,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 2 листопада 2018 року ОСОБА_10 засуджено за ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років із конфіскацією майна, за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років із конфіскацією майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань ОСОБА_10 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років із конфіскацією майна.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_10 до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII зараховано ОСОБА_10 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 7 грудня 2016 року по 2 листопада 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Прийнято рішення щодо процесуальних витрат та долі речових доказів.
Згідно з вироком суду ОСОБА_10 визнано винуватим і засуджено за те, що він заздалегідь дізнавшись, що раніше знайома йому ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щоденно близько 17:00 повертається після роботи за місцем свого проживання у АДРЕСА_2 , діючи умисно, з метою вчинення розбою, поєднаного з насильством, небезпечним для життя особи, яка зазнала нападу, заподіянням цій особі тяжких тілесних ушкоджень та проникненням у її житло, 29 листопада 2016 року близько 17:00 прибув за вказаною вище адресою та залишаючись на вулиці став очікувати на ОСОБА_11 .
Надалі ОСОБА_10 біля 18:00 побачивши, що ОСОБА_11 наближається до будинку, зайшов до під`їзду та, переховуючись у тіні, пропустивши потерпілу вперед, слідом за нею зайшов до квартири, де двічі вдарив ОСОБА_11 боковою поверхнею лівої долоні в голову, заподіявши їй тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя у вигляді закритої внутрішньо-мозкової травми.
В цей момент у ОСОБА_12 раптово виник умисел, направлений на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_11 з корисливих мотивів.
Діючи умисно, з метою вбивства, засуджений стискаючи шию ОСОБА_11 , обмотав її обличчя липкою стрічкою (скотчем), тим самим закрив їй органи дихання та позбавив можливості кликати на допомогу, а потім, коли потерпіла вже лежала на підлозі в коридорі квартири обличчям вниз, зафіксував її руки позаду, тим самим попередивши можливість потерпілої зняти липку стрічку зі свого обличчя. В такому положенні ОСОБА_10 утримував потерпілу до її смерті, що настала від комбінованої механічної асфіксії внаслідок здавлювання шиї рукою і закриття отворів роту та носу, на тлі закритої внутрішньо-мозкової травми.

Після цього ОСОБА_10 дістав із кишені ОСОБА_11 мобільний телефон із сім-картою вартістю 728 грн. і гроші в сумі приблизно 100 грн, та з метою виявлення грошей чи дорогоцінностей обшукав приміщення квартири, де знайшов орієнтовно 40 пачок цигарок, вартість яких не встановлено. Заволодівши зазначеним майном та грошима, ОСОБА_10 покинув місце вчинення злочину.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 18 листопада 2019 року на підставі ч. 5 ст. 72 КК України додатково зарахував ОСОБА_10 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 2 листопада 2018 року по 18 листопада 2019 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а вирок місцевого суду залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі потерпілі на підставах, передбачених ст. 414 КПК України, просять скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважають, що місцевий суд, призначаючи ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі на певний строк, всупереч вимогам ст. 65 КК України, не врахував повною мірою ступеня тяжкості злочинів та дані про особу винного, зокрема те, що він, будучи раніше судимим за тяжкі злочини, через незначний період після звільнення з місць позбавлення волі, не маючи офіційних джерел прибутку, вчинив два особливо тяжкі злочини, що, на їх думку, свідчить про небажання засудженого ставати на шлях виправлення, його стійку злочинну поведінку та особливу небезпеку для суспільства. Крім того, потерпілі наголошують на обставинах вчинення злочинів, а саме те, що ОСОБА_10 , не вважаючи життя людини найвищою цінністю, діючи з корисливих мотивів, позбавив життя жінку похилого віку та заволодів її майном, чим поставив її життя нижче від своїх бажань, нехтуючи загальнолюдськими цінностями. З огляду на викладене, потерпілі вважають, що жодний інший вид покарання, окрім довічного позбавлення волі, не забезпечить мету покарання виправлення засудженого та запобігання вчинення нових злочинів. Апеляційний суд, на думку потерпілих, не зважив на вищезазначене, необґрунтовано залишив без задоволення подану ними апеляційну скаргу й ухвалив рішення, яке не відповідає положенням ст. 419 КПК України.
Позиції інших учасників судового провадження
У запереченнях на касаційну скаргу засуджений ОСОБА_10 просить залишити судові рішення щодо нього без зміни.
У судовому засіданні представник потерпілих ОСОБА_7 просила задовольнити касаційну скаргу на викладених у ній підставах.
Захисник ОСОБА_6 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_10 , вважала судові рішення законними, а касаційну скаргу необґрунтованою.
Прокурор ОСОБА_5 підтримав касаційну скаргу потерпілих у частині наведених у ній доводів про недотримання апеляційним судом вимог ст. 419 КПК України, а тому просив частково задовольнити скаргу, скасувати ухвалу та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Мотиви суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Обґрунтованість засудження ОСОБА_10 за ч. 4 ст. 187, пунктом 6 ч. 2 ст. 115 КК України та правильність кваліфікації його дій в касаційній скарзі потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_8 не оспорюють.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, а зміст ухвали апеляційного суду має також відповідати приписам ст. 419 КПК України.
Ці законодавчі приписи зобов`язують апеляційний суд під час перегляду судового рішення суду першої інстанції оцінити оскаржуване рішення на відповідність нормам матеріального та процесуального права, при цьому проаналізувати і співставити з наявними у справі та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідний матеріальний чи процесуальний закон. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Вирішуючи питання щодо справедливості обраного засудженому покарання, апеляційний суд повинен перевірити чи було додержано вимоги статей 50, 65 КК України, і в разі встановлення порушень усунути їх у процесуальний спосіб.
Суд апеляційної інстанції цих положень закону не дотримався.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вирок місцевого суду оскаржили в апеляційному порядку обвинувачений ОСОБА_10 та потерпілі. В апеляційній скарзі потерпілі, навівши конкретні аргументи, наполягали на явній несправедливості заходу примусу через м`якість, просили скасувати вирок місцевого суду й ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання у виді довічного позбавлення волі. Однак апеляційний суд не дав переконливих, вичерпних відповідей на ці доводи.
Так, за вимогами ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
Санкцією ч. 2 ст. 115 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна у випадку, передбаченому пунктом 6 ч. 2 цієї статті.
Відповідно до ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.
Проте суд апеляційної інстанції не перевірив додержання наведених приписів закону, не проаналізував аргументів потерпілих, не зіставив їх із даними, наявними у кримінальному провадженні, які мають правове значення при виборі заходу примусу, і по суті не вмотивував, чому вважає за можливе досягти мети покарання при його призначенні у виді позбавлення волі на певний строк. Замість цього апеляційний суд, мотивуючи незгоду з позицією потерпілих, обмежився лише цитуванням змісту статей 50, 65 КК України, ст. 414 КПК України, зазначенням обставин, які врахував місцевий суд при обранні ОСОБА_10 заходу примусу та формальним посиланням на те, що суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання.
Тим часом апеляційний суд залишив поза увагою ті обставини, що покарання у виді довічного позбавлення волі є таким видом покарання, що застосовується у випадках, коли необхідність пожиттєвої ізоляції особи від суспільства обумовлюється особливими обставинами, що обтяжують відповідальність, та виключною небезпечністю особи винного. Вказаний вид кримінального покарання призначається з урахуванням таких даних, як наявність судимостей в особи, у тому числі за вчинення тяжких насильницьких злочинів, з урахуванням негативних характеристик з місця проживання, що в свою чергу, свідчить про небажання особи стати на шлях виправлення і, як наслідок, нехтування загальнолюдськими цінностями, зокрема, життям іншої людини.
Так, суд апеляційної інстанції хоча і зазначив в ухвалі, проте недостатньо зважив на дані, які негативно характеризують особу засудженого та свідчать про стійку злочинну поведінку ОСОБА_10 , котрий попри судимості за корисливі злочини (двічі судимий, у тому числі за особливо тяжкі злочини, передбачені ч. 3 ст. 187 КК України), на шлях виправлення не став навпаки, через 15 днів після звільнення з місць позбавлення волі вчинив нові, більш тяжкі злочини, а саме, діючи з корисливих мотивів, вчинив розбійний напад та умисне вбивство людини похилого віку.
Отже, обставини вчинення злочинів, зокрема їх спосіб, зухвалість поведінки засудженого при застосуванні насильства до особи похилого віку, навіть з урахуванням каяття ОСОБА_10 , самі по собі є достатньою підставою вважати, що останній вчинивши вбивство та заволодівши належним потерпілій майном, поставив її життя, яке є найвищою соціальною цінністю людини, нижче від своїх бажань.
Особлива суспільна небезпечність цих дій ОСОБА_10 у поєднанні з даними про його особу, які також указують на його виключну небезпечність для суспільства, необґрунтовано залишилися поза увагою апеляційного суду. Тому твердження потерпілих у касаційній скарзі про м`якість призначеного ОСОБА_13 заходу примусу мають бути ретельно перевірені.
У контексті зазначеного колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду не узгоджується з вимогами ст. 370 КПК України щодо вмотивованості призначеного засудженому заходу примусу, оскільки завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті; ігнорування судом аргументів сторін є грубим порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому ухвала суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_10 підлягає скасуванню у зв`язку з необхідністю посилення покарання, через порушення ст. 419 КПК України, з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Оскільки потерпілі в касаційній скарзі просили скасувати і вирок місцевого суду, і ухвалу апеляційного суду, та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, касаційні вимоги підлягають частковому задоволенню.
У ході нового апеляційного розгляду суду необхідно врахувати викладене, ретельно перевірити всі доводи, на які посилаються учасники процесу в апеляційних скаргах, дати на них вичерпну відповідь й ухвалити справедливе рішення, яке відповідатиме ст. 370 КПК України, зваживши на те, що, за умов доведеності винуватості ОСОБА_10 в інкримінованих йому злочинах, за тих самих фактичних обставин справи та даних про його особу покарання у виді позбавлення волі на певний строк є явно несправедливим через м`якість.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження та судових рішень, до набрання вироком законної сили місцевий суд залишив ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Вирішуючи питання щодо цього заходу забезпечення кримінального провадження після скасування ухвали суду апеляційної інстанції, Суд зважає на те, що касаційний розгляд здійснюється згідно з правилами розгляду в суді апеляційної інстанції з урахуванням певних особливостей (ст. 434 КПК України). У свою чергу ст. 418 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції ухвалює рішення в порядку, передбаченому статтями 368 380 цього Кодексу, який зобов`язує суд, серед іншого, вирішити питання про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.
Беручи до уваги мету застосування заходів забезпечення кримінального провадження, яка передбачає досягнення дієвості цього провадження (ст. 131 КПК України), необхідність попередження ризику переховування ОСОБА_10 від суду під тиском тягаря можливого відбування покарання, з метою запобігання спробам вчинити інше кримінальне правопорушення, враховуючи тяжкість злочинів, а також те, що ОСОБА_10 раніше неодноразово був судимий, міцних соціальних зав`язків не має, Суд вважає за необхідне обрати щодо нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 діб.
Керуючись статтями 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

у х в а л и в:
Спільну касаційну скаргу потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 задовольнити частково.
Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року щодо ОСОБА_10 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обрати ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 4 грудня 2020 року включно.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_14 ОСОБА_2 ОСОБА_3