Справа № 298/215/16-к
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.01.2021 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретарки ОСОБА_4 , прокурорки ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/57/20 за апеляційною скаргою заступника прокурора Закарпатської області ОСОБА_8 на вирок Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 13. 05. 2016.
Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Стричава, Великоберезнянського району, мешканець АДРЕСА_1 , з середньо-спеціальною освітою, не працюючий, українець, громадянин України, не судимий, засуджений:

- за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді 05 (п`ять) років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 03 (три) роки.
Відповідно до вимог ст. 76 КК України ОСОБА_6 зобов`язано: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та періодично з`являтися для реєстрації до кримінально-виконавчої інспекції.
Згідно вироку ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

ОСОБА_6 09. 10. 2015 біля 15 год., на околиці АДРЕСА_2 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння з показів свідків, потерпілого та зі слів ОСОБА_6 , на ґрунті особистих неприязних відносин, які виникли раптово в результаті сварки із ОСОБА_10 , мешканцем АДРЕСА_3 , діючи умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, наніс ОСОБА_10 удар цеглиною в область голови зліва, внаслідок чого останній впав на землю та втратив свідомість. ОСОБА_6 продовжуючи свої дії спрямовані на спричинення тілесних ушкоджень, наніс ОСОБА_10 серію ударів руками затиснутими в кулак та ногами в область обличчя та голови, внаслідок чого спричинив потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність винуватості ОСОБА_6 у висунутому йому обвинуваченні та кваліфікацію його дій, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання

-2-

ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості, а саме неправильного застосування ст. 75 КК України і необгрунтованого звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання, просить вирок суду від 13. 05. 2016 скасувати, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним та призначити йому покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді п`яти років позбавлення волі. Вважає, що суд не навів переконливих доводів про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, чим порушив вимоги ст. 65 КК України, оскільки при призначенні покарання не в повній мірі врахував тяжкість вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, який вчинено у стані алкогольного сп`яніння, особу обвинуваченого, а відтак знівелював мету кримінального покарання. На його думку, призначене ОСОБА_6 покарання із застосуванням до останнього положень ст. 75 КК України є недостатнім для виправлення обвинуваченого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами. Також вважає безпідставним визнання судом першої інстанції пом`якшуючою обставиною покарання обвинуваченого - його щире каяття, визнання вини та активне сприяння розкриттю злочину, оскільки ці обставини не знижують суспільну небезпечність особи обвинуваченого, який жодними активними діями не довів свого щирого каяття. Крім того, вказує і на те, що судом безпідставно проігноровано посередню характеристику ОСОБА_6 за місцем проживання, який зловживає алкогольними напоями, не працевлаштований, шкоду потерпілому не відшкодував. Одночасно звертає увагу на допущені судом першої інстанції суперечності у вироку, у зв`язку із формулюванням обвинувачення визнаного судом доведеним про спричинення діями ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_10 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, тоді як дії ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 1 ст. 121 КК України.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурори ОСОБА_5 , яка підтримала апеляційну скаргу та просила таку задовольнити, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та стверджували, що вирок суду є законним і обґрунтованим, дослідивши матеріали кримінального провадження, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За приписами ч. 1 ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
Судове рішення - це акт правосуддя, ухвалений згідно з нормами матеріального та процесуального права та згідно з конституційними засадами і принципами судочинства. Судове рішення має бути законним, обґрунтованим, зрозумілим та чітким, і не повинно містити положень, які б суперечили або виключали одне одного, ускладнювали чи унеможливлювали його виконання.

-3-

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зі змісту вказаної статті вбачається, що обґрунтованим є судове рішення, якщо воно ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені доказами, оціненими судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному й неупередженому дослідженні під час судового розгляду з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку доказів (ч. 3 ст. 370, з урахуванням ст. 94 КПК України).
Вмотивованим є судове рішення у якому наведені пояснення (мотиви), чому суд вважає ту або іншу обставину доведеною чи недоведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Вмотивованість судового рішення забезпечується не лише наявністю у ньому мотивувальної частини, а й наведенням у ній оцінки та відповіді на кожен доречний, важливий і вирішальний аргумент сторони судового провадження.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04. 11. 1950 закріплено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Вказаних вимог закону судом першої інстанції у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 не дотримано.

Згідно ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції стосовно фактичних обставин вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації його дій прокурором в апеляційній скарзі не оспорюються.
Разом з тим, за змістом ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку суду має бути зазначено формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

За змістом ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також

-4-

розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд вправі, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Умовою застосування такого судового розгляду є повне визнання всіма учасниками судового провадження як події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого у його вчинені за обставин, викладених в обвинувальному акті, так і виду та розміру завданої шкоди, що згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України входить до предмету доказування у кримінальному провадженні.

За змістом вказаної вище норми закону суд зобов`язаний з`ясувати, чи правильно сторони розуміють зміст усіх зазначених обставин, переконатися, що визнання їх є добровільним, та роз`яснити сторонам, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Відтак, якщо будь-яка з наведених обставин заперечується учасниками судового провадження, докази мають досліджуватися судом у загальному порядку, а обмеження дослідження доказів, як процедура, передбачена ч. 3 ст. 349 КПК України, застосована бути не може.

Однак, суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження та постановляючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_6 вказаних вимог Закону не дотримався.

Як вбачається зі змісту вироку, кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 було розглянуто судом без дослідження заявлених учасниками судового провадження доказів в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України, відповідно до якого суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумніву у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Проте, зміст журналу судового засідання від 13. 04. 2016 свідчить про те, що зазначені положення норм процесуального законодавства учасникам кримінального провадження, зокрема обвинуваченому ОСОБА_6 належним чином роз`яснені не були та суд не переконався чи зрозуміло обвинуваченому це положення закону. З цього ж журналу судового засідання не вбачається належне проведення судом дій, передбачених ст. 349 КПК України, натомість об`єктивно вбачається, що стадія визначення судом обсягу доказів, що підлягають дослідженню відбулася формально, протягом однієї хвилини, що не можна вважати належним виконанням судом першої інстанції вимог ч. 3 ст. 349 КПК України.

-5-

Вказані обставини свідчать про безпідставне застосування судом ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки суд фактично не встановив, які саме обставини по вчиненому кримінальному правопорушенню не оспорює обвинувачений ОСОБА_6 і не пересвідчився в добровільності та істинності його позиції.

Крім того, згідно обвинувального акту щодо ОСОБА_6 вбачається, що органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження небезпечного для життя в момент заподіяння. Проте, із мотивувальної частини вироку вбачається, що суд визнав доведеним спричинення обвинуваченим ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_10 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Зважаючи на це зазначене у вироку суду першої інстанції твердження про визнання обвинуваченим ОСОБА_6 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за обставин викладених в обвинувальному акті щодо нього, не відповідає дійсності .

При цьому апеляційним судом враховується висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постанові від 22. 03. 2018 у справі № 521/11693/16-к, згідно якого відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак дана норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадження та визначені ст. 91 КПК України. Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 349 КПК України лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.
Згідно п. п. 5, 6 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт, серед інших відомостей, має містити формулювання обвинувачення, обставини, які обтяжують чи пом`якшують обвинувачення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 вказаним вимогам не відповідає, оскільки не містить належним чином сформульованого обвинувачення, в частині зазначення об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України - наслідків у вигляді тяжкого тілесного ушкодження і причинного зв`язку між діянням і наслідками, інкримінованого обвинуваченому, оскільки зазначене в ньому формулювання про завдання ОСОБА_6 потерпілому удару цеглиною в область голови та серії ударів руками затиснутими в кулак та ногами в область обличчя та голови, без зазначення наслідків таких дій, не можна вважати належним формулюванням обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Не свідчать про належне виконання органом досудового розслідування вимог ст. 291 КПК України у складеному щодо ОСОБА_6 обвинувальному акті, зазначені відомості щодо обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого відносно ОСОБА_11 , обвинувальний акт щодо якого у даному кримінальному провадженні не складався.

Відтак, висунуте ОСОБА_6 обвинувачення без його належного обґрунтування є неконкретним, а тому останній був позбавлений можливості здійснювати ефективний захист від обвинувачення, що призвело до порушення його права на захист.

Суд у підготовчому судовому засіданні не перевірив відповідність обвинувального акту вимогам ч. 2 ст. 291 КПК України, як це передбачено ст. 314 КПК України, не вирішив питання про усунення наведених недоліків, та ухвалив обвинувальний вирок, чим порушив вимоги положень ст. 370 КПК України.

-6-

За таких обставин, вирок суду щодо ОСОБА_6 за змістом та формою не відповідає вимогам ст. 370 КПК України та загальним засадам кримінального провадження, в тому числі і законності, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, відповідно до приписів ч. 1 ст. 412 КПК України.

Згідно п. 3 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ст. 412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінально процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого за ч. 1 ст. 121 КК України, судом першої інстанції допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального законодавства та об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення кримінального провадження, що є безумовною підставою для скасування судового рішення та призначення відповідно до ст. 415 КПК України нового розгляду у суді першої інстанції.

У зв`язку із скасуванням вироку з процесуальних підстав, питання щодо доведеності чи недоведеності обвинувачення, достовірності або недостовірності доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, тощо, апеляційним судом не перевіряються, відповідно до приписів ч. 2 ст. 415 КПК України.

При новому розгляді кримінального провадження суду першої інстанції необхідно з чітким дотриманням вимог кримінального процесуального закону, всебічно, повно й об`єктивно дослідити всі обставини кримінального провадження, дати відповідну оцінку доказам у їх сукупності та ухвалити судове рішення, яке б відповідало вимогам ст. 370 КПК України. У випадку визнання ОСОБА_6 винним, покарання слід призначити відповідно до вимог ст. 65 КК України, яке буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково, а вирок суду першої інстанції - скасуванню з направленням кримінального провадження на новий розгляд .

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419 КПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу заступника прокурора Закарпатської області ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 13. 05. 2016 щодо ОСОБА_6 - скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: